Láska, túžba, sex 2 – Divoko a neviazane

Aj v tlačenej verzii.

Objednať si môžete na stránke

www.fragment.sk

Ďalšie knihy v edícii:

Láska, túžba, sex 1 – Nikdy nehovor navždy

Láska, túžba, sex 3 – Odhodlane a bez zábran

Ali Cronin

Láska, túžba, sex 2 – Divoko a neviazane – e-kniha

Copyright © Fragment, 2014

Všetky práva sú vyhradené.

Nijaká časť tejto publikácie sa nesmie rozširovať

bez písomného súhlasu majiteľov práv.

6.

Mnoho času som hlúpo zabila vymýšľaním, v čom pôjdem do pubu. Všetko, čo som si vyskúšala, mi nepripadalo ako to pravé: buď nuda, alebo kŕč. Dokonca som sa znížila natoľko, že som po inšpiráciu nazrela do Frankinho šatníka, ale tá mala najmä tričká a bežecké tepláky s nápisom Girl na zadku. Nakoniec som sa rozhodla pre sukňu z fialového saténu, ktorú som si kedysi dávno kúpila v sekáči a zabudla, že ju vôbec mám, k nej som si vzala hrubé čierne pančuchy a svoje spoľahlivé martensky. Výsledok som korunovala bundou z umelej kožušiny. Postavila som sa pred zrkadlo a skoro som zvýskla od úľavy. Vyzeralo to vážne super, i keď to hovorím ja, bla, bla, bla. Bleskovo som si zopla vlasy do ježatého vrkoča, nalíčila si oči a bola som hotová. Od strachu a vzrušenia mi bolo trošku na vracanie. Už som sa nemohla dočkať, až zase uvidím Dylana – predsa, keď súhlasil s tou hromadnou schôdzkou, je to dobré znamenie, nie? –, a zároveň som umierala od hanby pri predstave, že sa spolu uvidíme po tej trápnosti, ktorú som si zavarila na Ollieho večierku. Cestou na miesto stretnutia s tými tromi som si nacvičovala, čo budem hovoriť. Ak sa o tom nikto nezmieni, tak ja tiež nie. A ak to niekto predsa len spomenie (Donna prisahala na vlastnú smrť, že ona to nebude), tak som mala v pláne zastonať, zaboriť si čelo do dlaní a zahundrať niečo na spôsob: „Panebože, mne je to hrozne trápne. Radšej do toho nešťúrajte,“ čo podľa mňa obsahovalo tú správnu kombináciu pokánia a ľútosti.

Keď som dorazila do pubu, Dylan tam nebol.

„Ahoj, ako sa máte?“ zahlaholila som až priveľmi veselo. „Dylan sa ešte neukázal?“

Donna sa na mňa súcitne pozrela. „Nepríde.“

Marv zodvihol mobil do výšky. „Práve poslal esemesku. Musí strážiť nevlastných súrodencov.“

„Aha. Tak dobre.“ Zúfalo som sa snažila tváriť, akože to je škoda, no nijaká katastrofa. Posadila som sa, ihneď som však vyskočila, pretože mi svitlo, že som si ešte nedoniesla nápoj. „Čo máte?“ opýtala som sa trasúcim hlasom. Bolo to idiotské, ale nechýbalo veľa, aby som sa rozplakala. Dylan ma nechcel vidieť, inak by prišiel. Bodka.

„Pôjdem s tebou,“ vyskočila Donna. Pozrela sa na Marva. „Dáš si znovu to isté?“ Prikývol a Donna sa do mňa zavesila.

„Dobre viem, čo si myslíš, ale to sa mýliš,“ sykla mi do ucha, keď ma ťahala k baru. „Keby nemusel strážiť krpcov, určite by bol tu.“

„No jasné, ako inak,“ uškrnula som sa ironicky. „Už sa ma nemohol dočkať.“

„Nebuď taká háklivá, micka,“ napomenula ma Donna rozumne. „Nepristane ti to.“ Mávla rukou, aby upútala barmanovu pozornosť. „Tri pivá, prosím.“

„Hmmm.“ Odmlčala som sa a nechtami som škrabala do dreveného barového pultu. „Aby som ti povedala pravdu…“

Donna mi skočila do reči: „Tak dosť! A opováž sa čo i len pomyslieť na to, že sa vyparíš. Ešte vždy si môžeme užiť zábavný večer. Po niekoľkých pohárikoch budeš v pohode.“ Naklonila sa cez pult. „Hej, kamarát?“ Barman sa obzrel. „Pridaj k tomu ešte dve jägerbomby.“

Zamračil sa. „Si plnoletá?“

Donna vyvrátila oči dohora, z peňaženky vytiahla svoj falošný preukaz vysokoškoláčky a podržala mu ho pred očami. „Dobre?“ Barman sa na preukaz ani nepozrel, prikývol a natiahol sa po jägermeistrovi.

„Jägera neznášam! Chutí ako sirup proti kašľu,“ zabrblala som.

„Ber to ako dôkaz, že ti prospieva,“ odbila ma Donna. „A teraz to do seba kopni.“ Podala mi pohár, ona si vzala druhý a obe sme ich stiahli na dúšok. Zhnusene som sa uškrnula, ale ten opojný kopanec bol fajn. Donna mala pravdu. Nemalo cenu topiť sa kvôli Dylanovi v močiari zúfalstva. Predsa som vedela, že záujem o mňa nemal ani predtým, takže sa vlastne nič nezmenilo. A ak ma to ešte stále štvalo – čo, priznajme si, bola pravda –, o chvíľku mi to vďaka alkoholu vyfučí z hlavy. Iste súhlasíte, že tomu sa hovorí dospelý postoj.

„No tak poď,“ rozhodla som a vzala som Donnu za lakeť. „Trochu tento lokál rozhýbeme.“ Potriasla hlavou akože v zúfalstve nad mojou neuveriteľnou šialenosťou a spolu sme sa vrátili k Marvovi, kde sme ďalšie dve hodiny strávili popíjaním, klebetením a občas i smiechom. Nebol to najlepší večer môjho života, no nebol ani ten najhorší. Čo vzhľadom na okolnosti nebolo vôbec zlé.

Nepatrne väčšie nádeje som vkladala do prvej oficiálnej slávnostnej udalosti, čo je Veľký darčekový deň, keď sa s partiou napchávame dobrotami, popíjame a vymieňame si darčeky. V posledných dvoch rokoch sa hráme na tajného Santu – každý z nás kúpi jednému človeku darček za päť libier namiesto toho, aby sme všetci kupovali nejaké hlúposti pre všetkých. Medzi nami, super vynález. Na kúpenie šiestich slušných darčekov by som ani nemala a navyše veľmi nerada dostávam darčeky pred obecenstvom. Šialene ma to stresuje.

Jednoducho, Sára nám rezervovala stôl v reštaurácii a my ostatní sme tam museli len napochodovať. Super. Musím však dodať, že keď som tam dorazila, podnik praskal vo švíkoch hlučnými firemnými oslavami. Čestné slovo, že ešte nikdy v živote som nevidela toľko umelo narovnaných vlasov a toľko nohavíc na pol zadku. A to hovorím len o mužoch, ich kolegyne mali totiž ďalšie mínusy vo vkuse. Lenže Sára mala kupón na polovičnú zľavu na útratu, tak sme boli ochotní toto všetko stráviť. Aspoň sme sa tiež mohli správať hlučne, ak by sa nám teda zachcelo. Nepoznám nič horšie (jasné, že poznám, ale isto chápete, ako to myslím), než sedieť vedľa upätých dôchodcov, čo okolo seba hádžu zhnusené pohľady a nesúhlasne vrtia hlavami nad dnešnou mládežou. Takže reštaurácia preplnená oficiálne nahodenými úradníkmi oboch pohlaví, čo sa pomaly opíjajú, rozhodne nebola nijaká tragédia. A vôbec, boli predsa Vianoce. Cingi-lingi a vrece plné slávnostnej veselosti a tak, poznáte to.

„Tak, ľudkovia!“ vzala si slovo Cass, keď sa usadila a jediným mávnutím skúsene rozprestrela servítku. „Objednáme si a až potom si rozdáme darčeky. Inak sa k jedlu vôbec nedostaneme a doriadili by sme sa.“

„To rozhodne nemôžeme dopustiť,“ zasmial sa Rich a poveril čašníka, nech nám donesie stolové víno a vodu z kohútika (nie v jednom krčahu, samozrejme – bol by to ten najtrápnejší koktail na svete) a ešte ho požiadal, aby si o dve minútky prišiel po naše objednávky. Rich vedel byť rovnako dobrý organizátor ako Cass, ak teda chcel, ale úprimne povedané, často sa k tomu nevybičoval.

„Rýchlo, poďte, banda!“ mädlil si ruky Ollie. „Musíme si objednať veľmi rýchlo. Inak to čakanie na darčeky neprežijem.“ Rozžiarene sa na nás pozrel. Došlo mi, že to vážne prežíva. Tento rok som si z klobúka vytiahla práve Ollieho meno a z horného limitu päť libier som mu v knižnom výpredaji kúpila zbierku citátov zlacnenú na tri libry. Úprimne som dúfala, že ho tým nesklamem. I keď to bola hlúposť, pretože by ho sklamal len tajný Santa. Nemala som potuchy, kto si vyžreboval mňa. Vlani som od Cass dostala ponožky z neónovoružového froté, z ktorých som bola nadšená. Aká je však šanca, že dostanem dva super darčeky za sebou? A predstierať radosť som fakt nevedela.

Takže sme si všetci rýchlo objednali a Cass siahla pod svoju stoličku, aby odtiaľ vybrala igelitku s darčekmi. Rozhliadla som sa okolo stola. Všetci mali ten rozjarený výraz plný očakávania: Je mi jedno, čo dostanem, ale – jééééj. Hovorím síce rozjarený, ale priznám sa, vnútri ma skôr nepríjemne mrazilo. Bola by som radšej, keby sme sa na to darčekovanie úplne vykašľali, no vedela som, že v tomto by ma nepodporil nikto. Úloha obecného žobráčika nie je nič pekné. V tej chvíli som súcitila s nepochopenou dickensovskou sirotou.

Cass rozdala darčeky. Podľa balení sa dalo stopercentne spoznať, ktorý je od koho. Tak napríklad darček pre Sáru bol zabalený do hnedého papiera, na ktorom bolo perom načmárané VESELÉ VIANOCE! Tipovala som na Ollieho, aj keď veľa mi napovedal i jeho dychtivý výraz na tvári. Darček pre Donnu mal tenký, šušťavý obal posiaty lístočkami, aký predávajú v trafikách – a domyslela som si, že je od Jacka. Ten pre Jacka bol dokonale zabalený do snehobieleho papiera a obviazaný obrovskou modro-striebornou mašľou. Od Cass, jednoznačne. Darček pre Richa sa skrýval pod papierom s Hello Kitty, ktorý mal na sebe napísané Donna (nie doslova, samozrejme). Darček pre Ollieho som zabalila do stránky zo športového časopisu, čo podľa mňa bolo úúúžasne originálne a navyše šetrné k životnému prostrediu, každé Vianoce zapratanému horami darčekových papierov. A navyše tá stránka bola taká pekná, že bolo škoda ju len tak vyhodiť.

Úplne nakoniec sa z tašky vynoril darček pre mňa. Bola to dlhá úzka škatuľa v čiernom papieri, obviazaná červenou stužkou. Metódou eliminácie som si spočítala, že je od Sáry, ale i tak by som ho spoznala: úhľadný, vkusne zabalený darček vo farbách, ktoré mám rada.

Cass sa spokojne poobzerala okolo stola. Všetci sme mali darček položený pekne pred sebou.

„Takže môžeme začať?“ opýtala sa Donna.

„Jasné, že môžeme!“ vyhlásil Ollie a roztrhol papier a všetci sme ho nasledovali. Predstierala som, že si starostlivo prezerám obal svojej škatule, a pritom som ho kútikom oka pozorovala. Vytiahol knihu citátov a s neutrálnym výrazom si prečítal text na zadnej strane. Srdce mi už-už pokleslo od sklamania, keď ma špičkou topánky štuchol do členka a zodvihol knižku nad stôl. „Od teba?“

Pokrčila som plecami. „Áno.“

Zasmial sa: „Super. Naozaj.“

Naďalej som sa len ľahostajne ošívala. „Fajn.“ (Prijímanie lichôtok nepatrí medzi moje silné stránky.)

Bleskovo som zhodnotila situáciu pri stole. Sára oproti mne držala rámček zo svetlého dreva, pozerala na obrázok a ústa sa jej rozťahovali do čoraz širšieho úsmevu.

„Sára, čo máš?“ nevydržala som to.

Obrátila rámček ku mne. Ollie pre ňu zarámoval stránku z knižky. „To je z Jany Eyrovej,“ vysvetlila.

„Páni, to je skvelý nápad!“ Pre Sáru darček na mieru. Bod pre teba, Ollie.

„A ty svoj neotvoríš?“ pripomenula mi.

„Aha, áno. Jasné.“ S náhlou nedočkavosťou som sa vrhla na papier. Ak existuje niečo ako fóbia z dostávania darčekov, tak ju mám. Alebo aspoň fóbiu z rozbaľovania darčekov pred človekom, ktorý mi ten darček dal. Pripravila som sa na odštartovanie veľkolepého úsmevu a strhla som obal. Objavila som priehľadnú plastovú škatuľku, v ktorej boli detské hodinky, čierne, posiate striebornými pavúčikmi a so svetielkujúcim ciferníkom. Uvoľnila som sa, pretože mi zrazu došlo, že mám napnuté plecia a som schúlená, akoby som sa uhýbala pred fackou. Natiahla som sa cez stôl a objala som Sáru. „Veľmi sa mi to páči, micka!“

Celá červená sa zasmiala. „Ako vieš, že je odo mňa?“

„Čo, ty vari chceš prenechať zásluhu za také prekvapenie niekomu inému?“ Vytiahla som hodinky zo škatuľky a zapla som si ich na zápästie. Navyše bolo vylúčené, že stáli menej ako päť libier – aj keď sťažovať som sa rozhodne nechcela.

Rich ma vytrhol z eufórie. „Fajn, teraz aspoň budeš chodiť včas.“ Zodvihol vodnú pištoľ, ktorá bola síce z plastu, ale vyzerala tak reálne, až mi nešlo do hlavy, že nie je zákonom zakázaná. „Každý chlap by mal mať vodnú pištoľ do vane, však?“ Namieril na Donnu. „Trafila si, kamarátka.“

Cass dostala od Richa miniatúrnu metličku a lopatku na písací stôl, Donna sprchovací gél (v porovnaní s ostatnými darčekmi dosť bieda, ale Jack v tajnom Santovi nikdy veľmi nebodoval) a náš futbalista Jack dostal písaciu súpravu – pero a ceruzku – s logom futbalového klubu Brighton and Hove Albion. Trochu bez nápadu, ale keďže darček bol od Cass, Jack na ňu pozeral uchvátený ako na hrudu zlata.

Potom akoby mávnutím čarovného prútika (vlastne príchodom čašníka) sa pred nami objavilo jedlo, a tak sme odložili darčeky, aby sme sa mohli sústrediť na zodpovednú prácu, akou je napchávanie sa dobrotami. Moje špagety s mäsovými guľôčkami boli skvelé, aj keď som pri jedení fŕkala oranžové kvapky všade okolo taniera. Pozrite, fakt som niekde počula, že špagety sú najlepšie, ak ich človek sŕka. Že by to nejako súviselo s kyslíkom? Neviem. V každom prípade je sŕkanie zábavné.

„Tak, ľudkovia, čo budete robiť, kým nastane ten slávny deň?“ usmial sa na nás Rich, ktorému sa v ruke hojdal trojuholník pizze s roztopeným syrom. „Nechcel by za mňa niekto nakúpiť darčeky?“

„To si uhádol, nechcel,“ uškrnula sa Donna. „Ešte som nenakúpila ani tie svoje.“

Cass len neveriacky zavrtela hlavou. „To ja už mám všetky darčeky nakúpené a zabalené niekoľko týždňov!“

Sára jej skočila do reči. „Povedz im o tom zozname.“

Rich sa zatváril žalostne. „Cass, však to nie je pravda?“

„Ále, pch! Zoznam darčekov má predsa každý!“ vyhlásila Cass povznesene, ale pritom sa usmievala.

„Má pravdu,“ prikývol Ollie, „no len ak pod zoznamom myslíš ten chaotický a neujasnený zoznam, čo nosím v hlave.“

„Tak napríklad ja budem drieť v butiku,“ odpovedala som na Richovu prvú otázku. „Tento rok by som mala dostať fakt super darčeky za to množstvo práce zadarmo, čo zo mňa vyciciava matka.“

„Jéj, dievča, a to budeš robiť celý týždeň?“ Sára súcitne pokrčila čelo.

„Nie,“ pripustila som. „Zajtra ideme s Frankie nakupovať.“

Na každoročné nákupy so sestričkou som sa naozaj tešila. Mama nám vždy dá peniaze na obed v kaviarni kombinovanej s pekárňou, kam sme slávnostne chodievali na každé Vianoce už odmalička, a potom vyrazíme na nábrežie do úžasnej cukrárne (áno, v tomto som vážne stále ako malá) na zmrzlinu s čokoládovou polevou. Možno to znie čudne, ale je to fakt dobrota. A niekde cestou sme vždy kúpili darček pre mamu a Sašu a tiež sebe navzájom. Natešená Frankie o tej výprave mlela celé týždne. Na slávnostnú náladu sa nedokážem naladiť, no počas vianočných nákupov s Frankie k nej nemám ďaleko. Našťastie, pretože skoro týždenné obskakovanie zazobaných protivných paničiek a ich ešte protivnejších dcérok neviest v maminom butiku ma zaručene doženie k vražedným náladám. Ak sa niekedy budem vydávať, za šaty dám najviac päťdesiat babiek. Pochopte, vyhodiť tri tisícky za šaty, čo si oblečiem len raz v živote, mi pripadá hlúposť. A kašlem na to, čo kto hovorí. I keď, samozrejme, čím viac drahých šiat mama predá, tým lepšie pre nás. Po každých hlúpych drahých šatách, ktoré zmiznú z nášho butiku, sa ocitnem o krok bližšie k dňu, keď mi mama začne za prácu zase platiť.

Z premýšľania ma vytrhla Donna, ktorá mi luskla prstami rovno pred nosom. „Haló, Ashley!“

Pleskla som jej po ruke. „Čo je?“

„Chceš. Tiež. Múčnik?“

„Áno, tak dobre,“ zavrčala som. „Nemusíš so mnou hovoriť ako s dementom.“

Donna mi venovala pohľad typu: Teraz si to vystihla. Odplatila som jej ho pohľadom ha-ha fakt do popuku a bleskovo som preletela ponuku múčnikov. „Čo si dali ostatní?“

„Väčšinou čokoládovú tortu.“

Odložila som jedálny lístok na stôl. „Tak ja si dám tvarohový koláč.“

Všimla som si, ako sa Sára s Cass na seba uškrnuli a vyvrátili oči dohora. Bavilo ich uťahovať si zo mňa, že za každú cenu chcem byť iná. Nech! Tie dve sú zase kráľovné priemernosti.

Rozhliadla som sa okolo stola a uvedomila som si, že všetci sú oveľa rafinovanejší než ja. Mrkla som na svoje nové hodinky: 21.30. Schmatla som fľašu červeného a doliala si. Ďalšie tri hodiny preleteli ako blesk a potom už nás z prázdneho podniku vyhodili. Minútku sme postáli na mrznúcom daždi, opilecky sa chichotali a objímali na rozlúčku. Za starých dobrých čias, pred tou trápnosťou s Ianom, by som skočila na autobus, ale teraz som nemala inú možnosť než skloniť hlavu a vyraziť domov pešo, aj keď mi v hnusnom daždi mrzol zadok a nemala som ani dáždnik.

Šla som asi päť minút a medzitým som premokla do nitky, keď vedľa mňa zabrzdilo auto. Samozrejme, zbystrila som pozornosť. Veď bola polnoc a nikde nikoho. Scéna zrelá na zločin. Potom ten chlapík vyzrel z okienka a i v tej tme som ho spoznala, hoci len tak-tak. Teda nepoznala som ho, ale bol mi povedomý. Jednoducho to bol chlapík, ktorého som vídala U Hobbita, a možno raz či dvakrát v klube.

„Chceš niekam odviezť?“ úprimne sa usmial. Nevyzeral ako psychopatický násilník, aj keď psychopatickí násilníci asi nenosia odznak Klubu psychopatických násilníkov. Hoci v tom príšernom počasí to bola lákavá ponuka, pokrútila som hlavou a povedala: „Nie, ďakujem, ani nie.“

„Určite?“ zatváril sa prekvapene. „Nebol by to problém. Medzi nami, doma máme dojča a moja priateľka mi práve poslala esemesku, že reve ako besné.“ Rozpačito sa usmial. „Uvítal by som zámienku zdržať sa ešte vonku.“

Hrýzla som sa do pier a otriasla sa, pretože dážď mi po šiji stekal až na chrbát. Už-už som chcela prikývnuť, keď chlapík vystúpil z auta a otvoril dvere na strane spolujazdca.

„Tak šup.“ Čudne, nervózne sa zasmial. „Nemám na teba celý deň!“ Prehltol a ohryzok na krku mu poskočil hore a dole. Netrpezlivo zabubnoval prstami na dvere.

„Nie, ďakujem,“ odmietla som rázne a skoro poklusom som zamierila preč. Začula som buchnutie dvier a za chrbtom rýchle kroky. Doparoma, doparoma, doparoma! Do tela mi vystrelil adrenalín a v prstoch mi začalo mravčiť. Už-už som sa chcela dať do behu, keď som za sebou začula svoje meno. Prudko som sa otočila a uvidela som Cass so Sárou, ako si nad hlavami držia kabáty a ženú sa ku mne. Ten chlapík ich tiež zaregistroval, skočil do auta a odfrčal, až sa mu pneumatiky ľahko kĺzali po mokrej dlažbe.

„Kto to bol?“ vyhŕkla Cass a híkala za miznúcim autom.

Oprela som sa o stĺp pouličnej lampy. Srdce mi bilo ako šialené. „Netuším,“ hlesla som. „Nejaký magor, čo sa nedal odbiť.“

„Kristepane!“ vyhŕkla Sára zdesene. „Si v poriadku? Myslíš, že máme zavolať na políciu?“

Zavrtela som hlavou. „Nie, veď sa nič nestalo. Bol len nejaký čudný. A vôbec, čo tu robíte?“

„Ušiel nám autobus,“ vysvetlila Cass. „Vezmeme si spolu taxík. Chceš sa odviezť? Platím ja.“

„Beriem.“ Zavrela som oči a pomaličky som vydýchla. Mala som pocit, že v pľúcach nemám na vzduch dosť miesta. Sára sa do mňa zavesila. „Už si v poriadku,“ povedala a štuchla do mňa lakťom.

„Jasné, viem,“ prikývla som, ale pritom mi bolo do revu od radosti, že už nie som sama. Veď nechýbalo veľa a bola by som si k tomu chlapíkovi fakt prisadla. Pri predstave, čo všetko mohlo nasledovať, mi behal po chrbte mráz.

Domov som sa dostala bez problémov. Stretnutie s tým magorom zo mňa vycicalo všetky sily, takže som spala ako zabitá, kým Frankie s prudkým rachotom nevytiahla žalúzie a hrdelným hlasom vyvinutej opernej divy nezaspievala: „Ó, aké nádherné ráno!“ Brblala som a vrčala, ale tajne (veľmi utajene) som sa na dnešok tešila navlas rovnako ako sestrička.

„Doniesla som ti hrnček s čajom,“ ukázala Frankie na môj nočný stolík. „Rýchlo ho do seba vlej, dobre?“

„Dobre, krpaňa. Daj mi sekundu.“ Pošúchala som si čelo. „Doniesla by si mi nurofén, lienočka?“

Frankie sklamane pokrčila čelo. „Uch. Áááá!“ zakvílila. „Dnes predsa nemôžeš byť po opici.“

„Nie, som v poriadku,“ usmiala som sa a hlasno usrkla čaj. „Vidíš?“

Frankie nadvihla obočie (čo sa naučila od svojho ideálu – mňa). „Hmmm.“

Pozrela som sa na hodinky. „Do desiatej budem pripravená vyraziť. Sľubujem. Raňajky nepotrebujem.“

„Jasné, že potrebuješ. Kým vylezieš zo sprchy, urobím ti hrianku.“

Uškrnula som sa. „Tak dobre, mami.“

„To nie je na smiech!“ pokarhala ma Frankie vážne. „Emily čítala v časopise, že kto neraňajkuje, stučnie.“

„Emily číta priveľa časopisov.“ Spod prikrývky som vystrčila nohu a zľahka som sestričku kopla. „A teraz odpáľ a nechaj ma pokojne sa obliecť.“

„Fajn,“ súhlasila Frankie bez námietok. „Raňajky budú na stole o desať minút.“ Varovne sa na mňa pozrela. „A sama vieš, ako sa ti hnusí studená hrianka.“

„Beriem na vedomie,“ vzdychla som si a tak dlho som na ňu významne hľadela, kým nevyšla z izby. Ešte dve minútky som si hovela v posteli a tešila sa na pohodový deň a potom som konečne vstala.

Nevyčítajte mi to, ale od prvého stretnutia s Dylanom som sa obliekala tak, aby som sa páčila jemu. Každý. Každučký. Deň. Bolo to pomätené a smutné, no bolo to tak. Nemohla som si pomôcť. Pred Dylanom som toľkokrát vyrazila z domu bez mejkapu. Teraz ani náhodou. Áno, viem, viem, že hlavné je vnútro človeka, ale kým sa tam dostane, musí sa prehrýzať tou fasádou, nie? Navyše, on bol krásny, ja nie. Potrebovala som všetku pomoc, čo sa dala zohnať. Okrem toho som sa každé ráno obliekala zaujímavo a vtipne, akoby som tým zvyšovala šancu na náhodné stretnutie s Dylanom. Vari mi začínalo šibať? Asi áno. Napríklad teraz som si vybrala legínsy, čiernu džínsovú sukňu s rozstrapkaným dolným lemom a páskovaný chlapčenský pulóver. Chápete. Nič extra nad čiarou, jednoducho len starostlivý výber a kombinácia.

O necelú hodinu sme už mierili do mesta. Frankie vedľa mňa veselo hopsala. To dievča netušilo, čo sú rozpaky a nízke sebavedomie. Čakala by som, že si bude pripadať trápne a bude zakomplexovaná, ako keď som ja mala dvanásť, ale zatiaľ som na nej nič také nespozorovala. Svojím spôsobom to bolo osviežujúce, súčasne som si však kvôli sestre robila ťažkú hlavu. Naivita je fajn pre jedenásťročné dievča, ktoré navyše vyzerá na menej než na svoj vek. No v dvanástich? Nijaká sláva. Napriek tomu som bola ticho a nechala som Frankie trepať. Jej tajná láska k neznámemu Freddymu bola zrejme prvou lastovičkou, že ide po správnej ceste smerom do toho pekla s názvom puberta, chuderka hlúpučká. Podľa všetkého mala oneskorené dospievanie, veď zatiaľ ani nemala menštruáciu.

„A môžeme ísť najskôr na zmrzlinu?“ začala žobroniť. „Prosííím? Poobede už skoro nikde nemajú tú polevu z bielej čokolády a jahôd.“

Trpezlivo som si vzdychla. „Uprostred zimy sa to určite nestáva. No dobre, ideme.“

Zapískala od nadšenia. Pomaly sme sa ponevierali po nábreží.

„Tak čo, ako to pokračuje s Freddym?“ prehodila som len tak mimochodom.

Zamyslela sa. „Asi celkom fajn. Chce, aby som si ho na facebooku pridala k priateľom.“

„To je posun.“

„Vieš, mám pri ňom taký pocit… Neviem. Ako že to som ja, ale znásobená. Vieš, ako to myslím?“

Usmiala som sa. „To si píš. Ako že to najlepšie v tebe je ešte lepšie a tie najhoršie veci zalezú, akoby neexistovali.“

Frankie mi stlačila lakeť. „Presne.“ Po chvíľke dodala: „Freddy má fakt krásne zuby, a kedykoľvek sa usmeje, zabrní mi až v končekoch prstov.“ S tajuplným úsmevom sa zahľadela do diaľky.

„Tak do toho choď, krpaňa,“ poradila som jej. „Na facebooku ho máš, tak mu napíš, či nechce ísť do kina alebo niečo také.“

„Čo, myslíš ako rande?“ Frankin tón svedčil o tom, že na rande chodia len beznádejní idioti. „To už dnes nikto nerobí, fakt!“

„No dobre, tak čo sa robí?“ zaujímala som sa. Bola som len o šesť rokov staršia ako sestra, takže veci sa ťažko mohli nejako zásadne zmeniť.

„Neviem. Ľudia sa stretnú na autobusovej zastávke, niekde si sadnú a pijú mušt z fľaše, bozkávajú sa a tak.“

Hneď som sa upokojila. Všetko je rovnaké ako predtým. „Máš pravdu, ale ak sa ti vážne tak páči, iste chceš niečo viac než len bozkávať sa na autobusovej zastávke.“

„Možno, hm.“ A tým sa téma skončila. Frankie začala hovoriť o niečom inom. Netlačila som na ňu. Sestrička bola dosť bystrá, aby si to vyriešila sama, i keď som musela odplašiť chuť vkradnúť sa na jej facebook, nájsť si dotyčného Freddyho a varovať ho, že ak moja sestrička bude kvôli nemu smutná, zlámem mu kosti.

A tak sme sa spokojne prechádzali po meste, hovorili o tomto a zase o tamtom a podchvíľou sme sa zastavili a pozerali do výkladov. Celý ten čas som bola pripravená na sestrine ďalšie otázky týkajúce sa grafity na chlapčenských záchodoch, ale neopýtala sa.

„Jeden pohár s týmto, prosím,“ požiadala som predavača v cukrárni a ukázala som na zmrzlinu s polevou z bielej čokolády a jahôd. „A pohár s čokoládou.“

„Niééé…“ zhíkla Frankie a prosebne sa na mňa pozrela.

„Doparoma.“ Venovala som predavačovi úsmev. „Tak tú jahodovú nie. Dva poháre s čokoládou, prosím.“

„Prepáč, Ash. Na pohár som úplne zabudla.“

Zavrtela som hlavou. „V poriadku. Bodaj by si nezabudla, keď si ho dávame len raz do roka.“ Frankie sa zachichotala. Vybrali sme si stolík pri okne. Všetky stoly mali červeno-bielo kockované plátenné obrusy a na každom ležal ručne napísaný jedálny lístok.

Frankie oblizla šľahačku z lyžičky a zastonala: „Óuuu, panebože, hotový orgazmus…“

Mrkla som na ňu. „Vážne?“

„Trhni si!“ Zasmiala sa, ale pritom očervenela ako paradajka. Cítila som sa dosť hnusne. Nemohla som povedať, či Frankie napríklad večer čo večer nemasturbuje, i keď asi nie, pretože inak by na špici jej barometra slastí nestála chuť šľahačky so zmrzlinou. Radšej som zmenila tému. „A čo teda kúpime mame a Saši?“

Frankie siahla do vrecka bundy. „Donútila som ich, aby mi každá napísala zoznam.“ V duchu som sa pred sestrou poklonila, pretože mne by to ani vo sne nenapadlo. To sa vo mne opäť prejavila nepodarená dcéra. Vystrela som oba zoznamy na stole. Mamu by potešil kvalitný krém na vrásky, hodvábna šatka, náušnice a, pozrime sa, aj darčeková karta na iTunes. Saša by chcela darčekový kupón do záhradkárstva, drahý olivový olej, nové pyžamo a dar charite podľa nášho výberu. Ohrnula som nos. „Dar charite? No to ma podrž!“

„Náhodou, to je celkom pekný nápad!“ namietla Frankie.

„Hm, pch, ale máš pravdu,“ pripustila som a pohodlne som sa oprela. „To len že… vytáča ma všetkým, čo robí, chápeš. A čo chce mama s tým kartu na iTunes? Predsa nemá iPod!“

Frankie sa usmiala. „Dostane ho od Saše.“

„No dobre, jasné.“

Znovu som sa sklonila nad zoznamy, tentoraz už vecne. „Tak dobre. Saši kúpime nejaké pyžamo na charitatívnom bazári Oxfam a tak zabijeme dve muchy jednou ranou. A možno tam pre mamu nájdeme i nejaké náušnice.“

Frankie sa tvárila pochybovačne. „Tipujem, že Saša myslela skôr hodvábne pyžamo z M&S.“

„Pozri, buď chce prispieť na dobročinnosť, alebo nie,“ zavrčala som.

„Myslíš?“ Frankie zamračene dumala nad motívmi našej milovanej sestry.

Podráždene som si vzdychla. „Páni, pozri, tak v jej mene zaplatíme v Oxfame dve kozy pre Afriku a potom skočíme do jej milovaného Waitrosu po supersuper luxusný olivový olej, platí?“

Frankie s úsmevom schovala oba zoznamy do vrecka. „Platí. Skvelý nápad.“

Neskôr, keď už sme mali nakúpené všetky darčeky a len tak sme sa potulovali po Debenhamse, Frankie ma náhle poštípala do ruky. „AUU! Čo to…“ sykla som.

„V oddelení s bielizňou stojí chlapec a pozerá sa na teba,“ zahlásila. Obzrela som sa a naozaj, tam medzi podprsenkami a nohavičkami stál chlapec. Nie hocijaký chlapec. Srdce mi urobilo kotrmelec a hneď nato sa mi rozpleštilo hlboko v bruchu, čím ma upozornilo, že nemám ďaleko k regulárnym mdlobám. Na toto som vážne nebola pripravená. Rýchlo som premýšľala, ako mám vlastne s Dylanom po tej trápnosti na večierku hovoriť, ale medzitým už k nám zamieril a pritom sa usmieval od ucha k uchu.

Frankie zalapala po dychu. „Kto je to?“ Len tak-tak som ju stihla napomenúť, nech mlčí, a už stál pred nami a zohol sa, aby mi dal bozk na líce.

„Ashley! Som veľmi rád, že ťa vidím!“ usmial sa a skutočne sa tváril, akoby to myslel vážne. „A ty si určite jej sestra,“ dodal, keď uprel tmavé oči na Frankie. „Máte rovnaký úsmev.“

Frankie, cvok jeden, hlasno vzdychla od blaha. „To som, ale kto si ty?“

Pozrimeže! Možno moja sestrička tú pubertu vôbec nemá oneskorenú.

Dylan sa zasmial a podal Frankie ruku. „Ja som Dylan, kamarát tvojej sestry. Rád ťa spoznávam.“

Frankie sa uškrnula – tak tento výraz som u nej v živote nevidela –, no to už som sa stihla spamätať a vzala som si slovo.

„Som rada, že ťa vidím, Dylan,“ rozžiarila som sa. „Toto je Frankie.“ Nadvihla som na Frankie jedno obočie a ona mi to odplatila. No dobre, čudovala sa. Vlastne neviem, prečo som jej o Dylanovi nepovedala, i keď, čo by som jej vlastne hovorila? „Páči sa mi jeden chlapec, ktorému sa nepáčim?“ Páni, super správa! A možno veľmi úzko prepojená s trápnym Ollieho večierkom a s tým hajzlom Billym a s tým sprostým nápisom na záchodoch. Aj keď, pri pohľade na usmievavého a pokojného Dylana by sa mohlo zdať, že nijaký Ollieho večierok sa nekonal.

„Vidím, že ste mali pri nákupe väčšie šťastie než ja,“ ukázal bradou na naše tašky. „Chcel som kúpiť darček pre mamu, no zatiaľ je výsledok jedna obrovská nula.“

„Och,“ vyhŕkla som. „A čo by chcela?“

Zhlboka sa nadýchol, akoby sa chystal odrecitovať dlhý zoznam, a potom zase hlasno vydýchol. „Netuším… Zvyčajne jej kúpim niečo v Body Shope, no tento rok mi taktne naznačila, že by neškodilo loviť v inom revíre.“

Zasmiala som sa. „Auu.“ Zachytil môj pohľad. Normálne nemám s očným kontaktom problém, ale jeho oči so mnou urobili niečo zvláštne – akoby vo mne všetko zovrelo tým… no, asi túžbou a vzrušením. Odkašľala som si a zároveň som sa snažila vyhnať si z hlavy naivnú predstavu, že by som sa mu predsa len páčila. OCH! Tie oči! Ľudkovia, mal ich ako priezračné jazierka. Bezodné, plné inteligencie a humoru, nejako som vytušila, že v posteli bude perfektný. Všimla som si, že Frankie na mňa lišiacky žmurká, a hneď som s tým prestala. Mala pravdu, zase som sa strápňovala.

„No dobre. Tak by sme ti mali pomôcť!“ rozhodla som rázne. „Myslím, pretože sme dievčatá a vôbec… Tak aká je tvoja mama? Chudá, elegantná intelektuálka alebo rozumná, ale milá žena v domácnosti ako z reklamy na čokoládovú tortu alebo…“ Márne som pátrala, ako opísať sexi typ matky.

„Ako Sandra Bullocková?“ pomohla mi Frankie.

„Presne,“ prikývla som. Obe sme sa pozreli na Dylana a ten sa nahlas rozosmial.

„Ospravedlňujem sa,“ zadúšal sa a jamky na lícach mu len tak hrali. „Obidve dvíhate pravé obočie navlas rovnakým štýlom. To ste si nacvičovali?“

Pobavene som sa uškrnula: „Pravdaže.“

Dylan znovu so smiechom potriasol hlavou a prstom si žmolil spodné viečko. „Aby som vám odpovedal… Prepána, to ja predsa neviem. Nikdy som o nej takto nepremýšľal.“ Na okamih sa zamyslel. „Rozhodne škrtám možnosť, že moja mama je sexuálny vamp, pretože už len tá predstava mi je proti srsti.“

Vážne som prikyvovala. „Rozumiem.“

Dylan chvíľu mlčal. „Je skôr vecný a elegantný typ, niečo ako televízna hlásateľka. Pozrite, ja neviem. Je to jednoducho moja mama, chápete?“

„Hej, takto to stačí. V každom prípade sa máme od čoho odraziť, pravda, Frankie?“ Sestrička sa na mňa pozrela obrovskými očami a mlčky prikývla. No faaajn! Frankie sa podľa všetkého ocitla v zamilovanom tranze. To mi ešte chýbalo!

Prižmúrila som oči a rozhliadla som sa okolo seba. „Dobre, a čo napríklad toto?“ opýtala som sa a podišla som k regálu s koženými rukavicami. „Napríklad tyrkysové alebo žiarivoružové.“ Nasadila som tón predavačky v módnom oddelení, ktorá monotónne, ale milo omieľa naučené frázy: „Je to praktický doplnok, elegantný a pritom trochu provokatívny.“ Upäto som zovrela pery.

„Vlastne, to je úžasný nápad!“ zaradoval sa Dylan, ktorý žmolil rukavicu medzi palcom a ukazovákom (šťastná rukavica!) „Myslím, že by sa jej mohli páčiť práve tieto.“ Rozžiarene sa ku mne obrátil. „Si fantastická, fakt!“

Pokrčila som plecami. „Snažím sa.“

„Páni, normálne nemôžem uveriť, že už mám darček!“ jasal Dylan nad tyrkysovým párom rukavíc. „Máte čas, žeby sme to oslávili pri káve?“

Mrkla som na Frankie, ktorá zúrivo prikyvovala. „Podľa všetkého máme,“ usmiala som sa a nejakým zázrakom som zamaskovala fakt, že v duchu prikyvujem rovnako rýchlo – a navyše tancujem v strede ulice, tlieskam a rehocem sa ako hysterka.

Spamätaj sa, napomenula som sa. Neznamená to nič iné, než že Dylan má smäd alebo potrebuje porciu kofeínu.

Dylan si vzal rukavice z regála. „Bežte obsadiť stôl, dievčatá. Zaplatím a prídem za vami.“

„A môžeš mi láskavo vysvetliť, čo je zač?“ dobiedzala Frankie, keď sme vychádzali po eskalátore na poschodie s kaviarňou.

„No tak, prepáč,“ obrátila som sa k nej. „Myslela som si, že jeho meno si zachytila.“

Uškrnula sa. „Veľmi vtipné.“

Rozosmiala som sa. „No tak, Frankie. Je to jednoducho Dylan. Kamarát. To je všetko.“

Významne zagúľala očami. „Teda, mne osobne to pripadá ako vzájomné balenie.“

„Tak to sa mýliš.“ Opäť som sa zahľadela pred seba, ale to ju neodradilo. Poskakovala vedľa mňa po kaviareň a ďalej mlela svoje.

„Pozri, no tak, Ashley. Tebe sa páči, pravda?“ Chytila ma za lakeť.

Podráždene som jej ruku striasla. „A aj keby? Ja sa mu nepáčim, tak…“

Frankie sa zastavila a ja som sa otrávene obrátila, čo zdržuje.

„Páčiš sa mu! A povedal, že si fantastická!“

Už po stý raz som vyvrátila oči dohora. „Povedal. Pretože som objavila darček pre jeho mamu. Nebuď taká naivná, krpaňa. Navyše, si z neho celá hotová!“

„Áno, je vážne milý.“ Zatvárila sa lišiacky. „Dokonale sa k tebe hodí.“

„Trhni si.“

Frankie sa zachichotala a ja som sa konečne usmiala. „Tak poď, ty malá otrava. Nech stihneme obsadiť stôl skôr, ako sa objaví.“

Kým sa Dylan ukázal, už sme s Frankie sŕkali čaj a preberali, čím Toby asi prekvapí Sašu pod tohtoročným stromčekom. Vlani to bol domáci kúpeľ na nohy a náhrdelník, rok predtým mača. Frankie práve navrhla vibrátor a pritom sa hystericky chichotala, ako že je škodoradostná (dovtedy som netušila, že o existencii vibrátorov vôbec niečo tuší – tipovala som, že zdrojom informácií klasicky bola časopisecky sčítaná kamarátka Emily), keď sa Dylan vynoril vedľa nás.

„Počúvam, že so sestrou sa rozprávaš o oveľa zaujímavejších témach než ja s bratom,“ usmial sa na Frankie, ktorej na líca vystúpil rumenec. Nádhera.

„Koľko má tvoj brat?“ nadhodila som.

„Je to polovičný brat a má dvanásť. Sestra desať.“

„Ja mám tiež dvanásť,“ pípla Frankie.

„Tak nejako som ťa odhadoval,“ povedal jej Dylan milo. „Správaš sa oveľa dospelejšie ako náš Riley.“

Zachytila som jeho pohľad. Presne poznal svoju úlohu a mlčky so mnou uzavrel maličké spojenectvo. Keby som nevedela, ako to je v skutočnosti, pokojne by som povedala, že sme naladení na rovnakú strunu.

Ďalších dvadsať minút sme klebetili len tak: v ktorej kaviarni majú najlepšiu kávu, či sa dajú jablkové koláče zohnať po celý rok, kedy sme prišli na to, že darčeky kupujú rodičia – a kedy sme sa im s tým priznali. Jednoducho, keby ste nás počúvali, museli by ste nás považovať za najnudnejších ľudí na svete, ale my sme boli v pohode. Neznášam mlátenie prázdnej slamy, no s Dylanom sa aj tie úplne bežné veci zrazu menili na tajomstvo, ktoré je zábavné s ním prebádať. Akoby ho fascinovali i tie najobyčajnejšie drobnosti zo života. Páčilo sa mi to. A k Frankie sa správal krásne. Jednoducho povedané, tak veľmi sa mi páčil, že mi bolo až do plaču od zúfalstva z túžby po ňom.

Dylan dopil kávu. „Už pôjdem. Som vážne rád, že sme sa stretli, Ash.“ (Povedal mi Ash!) „A teší ma, že som spoznal aj teba, Frankie.“ Rozlúčil sa s nami bozkom na líce a potom sa ešte pozrel na mňa. „Uvidíme sa na Štedrý deň?“

Prikývla som: „Určite.“

„Super. Tak ahoj.“ Potom na tých svojich dlhých nohách odišiel a cestou si niečo vyťahoval zo zadného vrecka džínsov, takže sa mu trochu zosunuli nižšie a ukázali horný okraj čiernych boxeriek.

„Panebože, za toho by si sa mala okamžite vydať!“ vydýchla Frankie, ktorá za ním pozerala rovnako zasnene ako ja.

Tak ďaleko by som to zatiaľ nehnala.

Keď sme konečne dorazili domov, na chvíľu som sa zastavila pri dverách. „Nehovor mame o Dylanovi, dobre?“ požiadala som sestru. „Poznáš ju, ako by ma bombardovala otázkami, a ja by som odvrkovala.“

Pokrčila plecami: „Pokojne, aj keď fakt nechápem prečo.“

„Práve som ti to vysvetlila.“

Frankie zagúľala očami a odomkla vstupné dvere. Bola som totálne hotová. Hodila som nákupy na spodok šatníka, zamierila do kúpeľne, otočila kohútiky nad vaňou, pridala olej (bublinkový kúpeľ nemám rada, pretože po ňom mám pocit, že sa mi koža zrazila a nevojdem sa do nej), potom som sa vyzliekla a rozklepaná od chladu som čakala, až vo vani bude dosť vody na ponorenie. Kým sa vaňa naplnila, mrzla som, takže som si o to viac vychutnala ten luxus, že sa môžem ponoriť do skoro neznesiteľne horúcej vody. Toto považujem za dokonalý spôsob, ako si užiť kúpanie vo vani. (Odporúčam.)

Blažene som sa máčala. Na čelo mi vystupoval pot a na tele som mala červenú polovicu (tú pod vodou) ostro ohraničenú od tej bielej (neponorenej). Samozrejme, že som pritom myslela na Dylana. To dnešné stretnutie bolo ako darček, ktorý môžem znovu a znovu otvárať už len tým, že si ho pripomeniem. Aj keď som si to zakazovala, stále sa mi vnucovala myšlienka: Možno sa mu naozaj páčim. Bola to hlúpa, deštruktívna, neužitočná a nezmyselná predstava. Môj mozog vážne potreboval generálku.

Bol úžasne milý a k Frankie sa správal fakt pekne. A tiež povedal, že som fantastická! Áno, pretože viem geniálne vyberať darčeky, a nie pre moju vtipnosť ani sexi postavu, no aj tak. Fantastický asi bude fajn názor, nech to beriem z akejkoľvek strany. A, páni, navyše sa preňho nadchla i Frankie. Vlastne mi ho oficiálne schválila.

Dúfala som, že o Dylanovi nebude hovoriť, ako som od nej žiadala. Čím viac ľudí sa dozvie, že sa mi páči, tým menšia bola pravdepodobnosť, že sa to stane. To je základné pravidlo. A naozaj, naozaj nepotrebujem, aby o tom vedela aj mama a Saša a správali sa ku mne súcitne a aby po sebe za mojím chrbtom hádzali ustarané pohľady, keď by som im oznámila, že s Dylanom to neklaplo. Brrr, už len pri tej predstave mi brneli palce na nohách.

Nakoniec som všetko vyhodila z hlavy, zavrela som oči a vymyslela som si tajnú zásuvku vzadu v hlave, kam si schovám svoju lásku k Dylanovi – a možno aj tú jeho ku mne – a nikto z ľudí nebude o nás vôbec tušiť.

7.

Na druhý deň mi budík zazvonil o siedmej ráno a drsne ma vytrhol z ďalšieho sna o Dylanovi – tentoraz šlo o sex vo vírivke (teda, v živote som vo vírivke nebola, ale ak to aspoň trochu zodpovedá pocitom zo sna, potom vírivkám HURÁÁÁ). Počula som, že mama už hrkoce dole v kuchyni, takže som z postele vytiahla svoje zúbožené ja a zamierila rovno do kúpeľne, kde som vliezla pod sprchu. Potom som si navliekla čiernu sukňu, ktorú som na mamin príkaz musela do práce nosiť aj s čiernymi pančuchami a čiernymi lodičkami. Vyfénovala som si vlasy a učesala si ich do dlhého vrkoča, nakoniec som si zvýraznila oči tou najhrubšou ceruzkou, akú mi mama dovolila – čiže takou tenkou, že ju skoro nebolo vidieť. Hotovo. Bola som zrelá kompletne sa povracať. Pochopte, nepoznám slová, čo by mi dovolili opísať, ako sa mi ten odev hnusí. Aj keď som mala sto chutí mame vykričať, kam si má tú neplatenú otročinu strčiť, bolo mi jasné, že to neurobím. Pomoc v obchode bolo to jediné, čo ma delilo od smetiaka určeného na neužitočné dcéry, a úprimne povedané, odmietala som tú radosť Saši urobiť.

„Ashley, si hore?“ zakričala mama spod schodov, práve keď som vychádzala z izby. „Aha, tu si. Dole máš hotový čaj.“

„Vďaka.“ Vliekla som sa po schodoch ťažkými, šuchtavými krokmi (minivíťazstvo – celkom som si vychutnávala výraz na maminej tvári, aby sa nedala vytočiť) a šla za ňou do kuchyne.

„Bude dnes veľa práce?“ opýtala som sa, kým som si do misky sypala kukuričné lupienky s orechmi.

Zavrtela hlavou. „Ani nie. Len dve zákazníčky.“ Mamin butik patrí medzi tie, do ktorých nemôžete naklusať len tak z ulice. Musíte sa objednať na určitý deň a hodinu, aby vám mohla venovať stopercentnú pozornosť. Osobne to považujem za hlúposť. Predsa tým odrádzame ľudí, ktorí by sa mohli po butiku zvedavo okúňať, zatiaľ čo by sme sa venovali zákazníkom pred nimi. Čo ja viem? Som len neplatený poskok.

„A je nejaká šanca, že by som sa mohla vypariť už po obede?“ Hádzala som si raňajky do úst ako lopatou, fakt by som dokázala prežiť len na cereáliách.

„Hmmm. Možno.“ Mama si chystala veci do kabelky a občas zahryzla do hrianky. „Myslím, že tá poobedná dáma je veľmi bohatá, takže…“ Viac dodávať nemusela. Čím bohatšia zákazníčka, tým nechutnejšie im lezieme do zadku. Asi to svojím zvrhlým spôsobom dávalo zmysel.

„Všetko v poriadku, ľudkovia?“ nazrela do kuchyne rozospaná Frankie v pokrčenom pyžame. Zažmurkala na mamu. „Koľko mám času?“

Mama mrkla na hodinky. „Desať minút. Utekaj sa obliecť, kým ti urobím hrianku.“

Frankie odskackala po schodišti hore. Počas školských prázdnin chodievala denne k Emily, ak som doma nebola aspoň ja, keď mama pracovala v butiku. Emilini rodičia sa vzali len pred niekoľkými rokmi, ale nejakým trápnym zvratom osudu obaja pár týždňov pred svadbou prišli o prácu, takže moja mama venovala Emilinej mame svadobné šaty zadarmo. Bol to síce model z výkladu – bez úprav a tak, ale aj tak… Bolo to milé gesto. A vďaka tomu vyhrala doživotné neplatené stráženie dcéry. Hoci, aspoň si to myslím, mama to už onedlho potrebovať nebude, pretože čo nevidieť Frankie môže zostať doma sama aj celý deň.

O pol ôsmej sme boli v butiku. Ja som sa zamestnala pitím čaju a hľadením do prázdna, kým mama vytiahla z trezoru pokladnicu, mince a bankovky roztriedila do priehradiek, vymenila vodu v obrovských vázach s rezanými kvetinami a ubezpečila sa, že v skrinke má dosť sušienok z Tesca a v chladničke zásobu lacného šampanského pre zákazníčky. Akože „pozornosť podniku“.

Pri svojom pobehovaní sa náhle na moment zastavila a bleskovo ma skontrolovala. „Možno by si si mala vykefovať vlasy, zlatko,“ prehodila. „Z vrkoča ti vyliezajú ako zelektrizované. V kabelke mám lak.“ Ani som sa nepohla. „Veľmi ťa prosím, Ash.“ Prebodávala ma pohľadom tak dlho, až som sa dovliekla na toaletu, aby som prispela k deštrukcii ozónovej vrstvy.

Keď som sa po piatich minútach vrátila do obchodu, už tam bola prvá zákazníčka. Mama sa na mňa usmiala. „Ashley, zoznám sa so Charlotte Simpsonovou, našou budúcou nevestou.“ Venovala Charlotte prihlúply úsmev. „A toto je nevestina matka pani Simpsonová, a jej sestra Grace.“

Sestra si práve prezerala vitrínu s modelmi, a keď začula svoje meno, otočila sa. Doparoma! Bola to Grace Simpsonová. Práve tá Grace Simpsonová s umelými nechtami a chlapcom, čo som s ním mala styk? Prebodla ma jedovatým pohľadom a ja som sa za sekundu rozhodla, že z tej trápnosti sa môžem dostať jedine drzosťou.

„Dobrý deň! Rada vás spoznávam, Charlotte. Kedy bude ten veľký deň?“ (Práve takto som musela hovoriť v maminom butiku. Na mŕtvicu, čo?)

Gracina sestra, taký myší typ, sa rozžiarila. „V septembri.“

Statočne som vybuchla od nadšenia nad zásnubným prsteňom. „Óóóch, ukážte!!!“ Zodvihla som Charlottinu ruku a predstierala orgazmus nad nádherou totálne nudného, aj keď obrovského diamantu. „Ach, bože! To je krása!“ Zahryzla som si do pery a potriasla hlavou, akoby som si neželala nič iné než byť na nevestinom mieste. Charlotte sa zachichotala.

„Rozkošné, pozrite. Alan, môj snúbenec…“ Ďalšie zachichotanie. „Ten prsteň vybral osobne.“

Do rozhovoru sa zapojila pani Simpsonová. „Pracuje v Londýne, v City, takže…“ Skvelé! Nádherne ste do reči zamontovali aj postavenie svojho budúceho zaťa, pani Simpsonová.

Mama len uchvátene vzdychla. „To je úžasné. Iste ste na dcéru veľmi pyšná.“ Pani Simpsonová so skromným úsmevom prikývla.

Už chápete, prečo tú prácu nenávidím?

Mama radostne zatlieskala. „Tak dobre.“ Obrátila sa k Charlotte. „Máte nejakú predstavu, aký štýl svadobných šiat by sa vám páčil?“

Kým preberali živôtiky, čipky, závoje a všetky tieto drobnosti, bleskovo som mrkla na Grace. Sedela v kresle a civela na podlahu.

„Grace!“ zahučala stroho pani Simpsonová. „Poď sestre pomáhať pri výbere šiat.“ Trošku stlmila hlas. „Možno to bude tvoja jediná šanca, ako sa priblížiť k svadobným šatám, keď si si teraz dala prebrať ďalšieho priateľa.“ Vystrčila bradu a významne našpúlila pery. Ľudkovia, fakt super mrcha. Grace si zhlboka vzdychla a so zvesenými plecami sa šla postaviť k sestre.

A v tej chvíli mi to došlo. O priateľa „prišla“ po tom, čo ho odkopla, pretože jej bol neverný. So mnou. A vtom som ku Grace pocítila obdiv, aj keď to bolo kompletne postavené na hlavu. Pochopte, že to chcelo odvahu – vážiť si samu seba tak, aby dala kopačky neverníkovi, keď na ňu matka toľko tlačí kvôli partnerovi a navyše keď staršia sestra ulovila bankára. Okrem toho som mala ešte ďalší nečakaný pocit. Spriaznenosť. Keď šlo o zlyhanie v porovnaní s dokonalou staršou sestrou, na to som bola odborníčka.

„Dá si niekto pohár šampanského?“ zašveholila som. „Asi všetci, ak chcete v konzultácii pokračovať, nie?“ Radostne som odskackala.

„Áno, dáme si. Prečo nie?“ usmiala sa pani Simpsonová s výrazom, že kto si dá pohárik pred siedmou večer, je totálny zvrhlík.

„Grace, smiem ťa požiadať o pomoc, prosím?“ usmiala som sa. Mama sa na mňa zamračila: toto nebolo v scenári. Grace prekvapene zodvihla hlavu. Prebodávala som ju očami tak dlho, až nakoniec pokrčila plecami a šla za mnou do kuchynky za obchodom.

Keď sme boli samy, zasyčala som: „Pozri, kým niečo povieš, tak aby bolo jasné. Tvojho bývalého by som sa nedotkla ani za milión rokov, keby som tušila, že chodí s tebou. To je moja nepriestrelná zásada! Pri všetkom, čo robím, si dávam záležať, aby som nikomu neublížila. Čestné slovo,“ prehltla som a z hlavy som zahnala spomienku na otravného Iana a tiež na Sama – chlapca, ktorý ma dodnes nenávidí, pretože som mu neuverila, keď mi vyznal lásku. Pozrela som sa Grace priamo do očí. „Mrzí ma, že sa to stalo. Ver mi.“

Grace sa ako-tak usmiala a prikývla. Klebety a nápisy v záchodoch vrátane ďalších hnusov zrejme spravili svoju prácu. „Tak dobre. Keď myslíš.“

Prikývla som, do dvoch pohárov som naliala šampus, hodila som do nich ľad a podala ich Grace. Naliala som ešte jeden pohár, na tanierik som poukladala sušienky a mávla som rukou, že môžeme ísť. Šla som za Grace naspäť do obchodu, kde jej matka vzdychala pri pohľade na staršiu dcéru v snehobielej ohavnosti plnej volánikov. Pripojila som sa k všeobecnému achkaniu a ochkaniu a pritom som Grace totálne ignorovala. Nie že by som sa s tým dievčaťom chcela kamarátiť – rozhodne nie po tom všetkom, čo mi vyviedla. Aspoň som si mohla byť skoro istá, že šikanovanie nebude po vianočných prázdninách pokračovať.

Gracina sestra tie šaty nakoniec nekúpila. Vraj si „preskúmajú všetky ponuky“. Sotva sa za nimi zavreli dvere, mamin úsmev sa vyparil, hoci zvonček ešte neprestal zvoniť. Hodila sa na jedno z luxusne čalúnených kresiel a vzdychla si: „Ďalšia, čo sa vyvliekla z háčika.“

„Možno sa vrátia,“ utešovala som ju.

Mama mi venovala pohľad áno, to určite, a pozrela sa na hodinky. „Ďalšia klientka príde až o štvrtej. Čo tak zájsť si na obed? Pozývam ťa.“

To by si, doparoma, mala, pomyslela som si, ale vyčarila som mdlý úsmev a doniesla naše kabáty.

„Škoda tých Simpsonovcov,“ poznamenala mama, keď sme sa usadili v reštaurácii k sendvičom. „Zdali sa v poriadku. Tá Grace je asi v tvojom veku, nie?“

Neurčito som prikývla. „Asi.“

„Vlastne mi jej bolo trochu ľúto,“ zverila sa. „Musí byť pre ňu ťažké, že má sestru ako Charlotte a matku, ktorá ju stále tlačí do vážnej známosti.“ Odhryzla z vajíčkového sendviča so žeruchou a pár vytŕčajúcich zelených vlákien si zastrčila do úst nechtom s domácou manikúrou. „Aspoň ty máš istotu, že ja by som to svojim dievčatám nikdy neurobila.“

Skoro som sa zasmiala. „Áno, tým si isté sme.“

Mama sa usmiala. „Osobne nie som najlepšou reklamou na spokojné manželstvo, pravda?“

„To asi nie.“

„I keď…“ Koketne pokrčila plecami. „Ešte nie je neskoro. Ten pán Pravý sa ešte možno objaví.“

Dobre, dobre, moja mama pevne verí, že na každé dievča čaká ten Pravý (a dobre, dobre, hovorí o ženách ako o dievčatách). Môj otec sa nevyparil preto, lebo bol zloduch, on skrátka nebol pán Pravý. Takže to nebola jeho vina, chápete.

Dojedla som sendvič a dlaňami som objala hrnček s čajom. „Pozri, mami, len pre zaujímavosť… Myslíš, že Toby je pre Sašu ten Pravý?“

Rozžiarila sa, akoby som jej práve poskytla dôkaz o existencii raja. „Ach, áno. Tí dvaja sú jedno telo, jedna duša, nemyslíš?“

Vystrčila som spodnú peru. „Možno. To sa dá ťažko spoznať.“

„Súhlasím, my to nemôžeme vedieť s istotou,“ prikývla mama a pritom mávla rukou, akoby niečo také vôbec neprichádzalo do úvahy. „Pokiaľ ide o tých dvoch, som pokojná. Je to nádherný pár.“

To ma podrž! Čo to znamená? Nádherný pár. Takže im je spolu lepšie, než keby boli sami? To je podľa mňa trochu úchylné, akoby tie dve osobnosti nejako spolu splynuli a človek už ďalej nebol svojím pánom. Nemám záujem, vďaka. Mama si utrela servítkou pery a sadla si. Dopredu som uhádla, čo bude nasledovať.

„Ešte než sa opýtaš,“ zodvihla som ruku, aby som ju zarazila, „odpoveď znie nie. Nemám chlapca, o ktorom by som ti mohla porozprávať.“

Mama naklonila hlavu k plecu a zhovievavo sa usmiala. „Moja Ashley: poriadna tajnostkárka. Zaujímalo by ma, po kom to máš.“ Trpiteľsky som vyvrátila oči dohora. Toto som totiž nepočula po prvý raz.

Vlastne, teraz sa celkom hodí stratiť zopár slov o pánovi, ktorý ma do života vybavil polkou mojich génov. Roky nebýval doma celé mesiace, aby sa potom z ničoho nič objavil, láskyplný a kajúcny. Náš ocko sa definitívne zbalil, keď Frankie mala len niekoľko dní a keď so svojím typickým osobným šarmom mame oznámil: „Kozy s mliekom ma nikdy nerajcovali, chrobáčik.“

Nechýbal mi. Nikdy sa doma nezdržal dosť dlho, aby som si k nemu vypestovala silnejší vzťah, a okrem čudných hulákacích hier, keď nás – okrem iného – vyhadzoval do vzduchu, kým sme nevrieskali nefalšovanou hrôzou, si nás vlastne takmer nevšímal. Vedela som, že všetkým ženám v jeho okolí sa doslova podlamovali kolená. Bol pekný, očarujúci, pohodový frajer – a stopercentný hajzel. Čo ja viem, možno mám vo svete celé stovky nevlastných súrodencov. Fakt by som sa tomu nečudovala. Ako sa mama priznala, bola doňho beznádejne zamilovaná odvtedy, čo v bare zachytil jej pohľad. A vždy, keď sa vrátil zo svojich potuliek, jej sľúbil, že tentoraz zostane natrvalo, a mama – hlúpa hus – mu vždy uverila.

Pravdupovediac, trvalo jej pekných pár rokov, kým sa zmierila s vedomím, že tentoraz sa otec už nevráti. Odvtedy mala niekoľko známostí, ale len mäsiar Bob bol dlhodobejšia záležitosť. V istom smere to bola otcova vina, že Bob s nami nezostal. Mama milovala otca tak veľmi, že sa mu nijaký iný muž nevyrovnal. Šialené, pravda?

No, takže to už viete. Nemala som ani poňatia, kde je a podľa mňa ani mama nemá potuchy. S rodinou sa rozhádal, preto som nikdy nepoznala starých rodičov alebo tety či strýkov, čo sa zrejme ponevierajú ktoviekde po svete, a podľa všetkého sme nemali nijakú šancu to niekedy zistiť. Čo mi vyhovovalo. Mama mi často s tou svojou slepou láskou k milovanej najstaršej dcére liezla na nervy, ale inak nás vychovala dobre. No, aspoň pokiaľ ide o Sašu a Frankie, pretože ja som bez debát bola len machuľa v jej žiackej knižke. To je život, kamaráti, to už je život.

„Počúvaj,“ pozrela sa na mňa mama, „chcela som sa porozprávať o tvojom vianočnom darčeku.“

To ma trochu prebralo. „Áno?“

„Áno. Saša navrhla, aby som ti kúpila kurz aerobiku. Čo ty na to?“ Dychtivo sa na mňa usmiala.

Vzdychla som si. „Mami, vari som sa o niečo podobné niekedy zaujímala?“ Už len predstava, že zabijem celú hodinu poskakovaním a potením sa pri mizernej tanečnej hudbe, navyše s ostatnými trápnymi babami v legínsoch, vo mne prebúdzala túžbu zastreliť sa.

„No, myslím, že práve o toto Saši šlo,“ vysvetľovala mama. „Hovorila, že pravidelné cvičenie by ti mohlo prospieť. Rozjasniť ti pleť, zahnať tú tvoju mrzutosť a tak ďalej.“

Nech s tým ide Saša niekam! „Mrzutá nie som a pleť mám v pohode, doparoma!“ Prešla som si po nej končekmi prstov a potom som si v zúfalstve zaborila hlavu do dlaní. „Prepána, mami, vari vážne nechápeš, že to je úplne nemožný nápad?“

Do tváre som jej nevidela, ale z hlasu jej znel pocit krivdy. „Tak dobre. Stačilo predsa povedať len ‚nechcem, ďakujem‘.“ Chvíľu sme jedli mlčky a nakoniec mama nadhodila: „Tak čo teda chceš?“

Pokrčila som plecami. „Peniaze?“

„Fajn.“

Hľadela som na mamu, ktorá lyžičkou nahnevane likvidovala ovocný šalát. Určite čakala na ospravedlnenie, ale, no tak, ľudkovia! To ona sa mala ospravedlniť mne, že vôbec prišla s takým urážlivo nevhodným darčekom.

„Mala by som nápad, čo by si mohla kúpiť Saši!“ ozvala som sa pomstivo. Túto hru môžu hrať dvaja, moja milovaná sestrička! Rýchlo som vymýšľala darček, ktorý by sa mojej dokonale upravenej, bystrej a čistotou posadnutej sestre hnusil. „Vieš, napríklad permanentku na paintball pre ňu aj pre Tobyho!“

Mama sa zamračila. „To sa mi nezdá, Ashley. Predsa vieš, že Saša nenávidí všetky mužské športy.“

Super! Tak ona pokojne zabudne na moju celoživotnú averziu ku skupinovým cvičeniam, ale pamätá si takú maličkosť, že Saša neznáša mužské športy. Nemalo cenu rozčuľovať sa. Nakoniec som len otrávene dojedla sendvič a pod stolom pritom tajne napísala esemesku Donne. O chvilu zabijem mamu. Prosim, mas vecer cas?

Donna odpísala, že áno, a tak sme si dohodli čas a miesto mojej záchrany.

Poobedné stretnutie sa skončilo úspešne: klientka u nás nechala päťtisíc libier za svadobné komplet všetko – za šaty, závoj, črievičky pre nevestu a šaty pre družičky, takže mama ukončila pracovnú šichtu s perfektnou náladou a ja som vyfasovala svoju päťdesiatlibrovú províziu. Úspech.

Na schôdzku s Donnou som vyrazila s dvadsiatimi librami, ktoré mi doslova prepaľovali vrecko. Rozumne sme odmietli vyhadzovať peniaze za krčmové ceny, kúpili sme si fľašu v samoobsluhe a potom sme sa stretli na ihrisku kúsok od ich domu. V tom čase sme mali vášeň pre hojdačky. Presedeli sme na nich celé hodiny a snažili sa urobiť si vo svojom svete poriadok. Pomalé, pravidelné pohojdávanie na nás pôsobilo zvláštne uspokojivo. (A nie v sexuálnom zmysle slova – to kým si začnete domýšľať ktoviečo a predstavovať orgie. Studená sedačka medzi stehnami ma fakt vôbec nevzrušuje.)

S Donnou sme si na hojdačke hoveli asi len desať minút, keď sa z druhej strany plôtika ihriska ozval známy hlas. „Tak ako, dievčatá?“ Ollie. Pružne sa prehupol cez tehlovú prekážku a došiel k nám.

„Čo tu robíš?“ nadhodila Donna, ktorá sa neprestávala hojdať.

„Len robím poslíčka mame. Nesiem nejaké charitatívne letáky na adresu dajakej charitatívnej dámy.“ Pokrčil plecami, ako že mu to je fuk, a potom nás oblažil svojím typickým drzým úsmevom. „Nevedel som, že si potrpíte na hry po zotmení.“

Vyvrátila som oči dohora. „Zvláštne… My si v skutočnosti potrpíme na hojdanie po zotmení!“ Významne som sa zahľadela na hojdačku.

Žiadostivo sa uškrnul. „Úúúch, ty zvrhlík.“

„Ollie, vari v poslednom období žiješ v celibáte?“ zasmiala sa Donna. „Pripadáš mi ešte posadnutejší sexom než zvyčajne.“

Ollie len ležérne mávol rukou. „Povedal by som, že som na tom stále rovnako. V oboch smeroch.“

(Mimochodom, mne teda neuniklo, že Ollieho v škole nikto neohováral a nepísal o ňom v záchodoch, aj keď bol na nezáväzný sex rovnako vysadený ako ja. Neuveriteľné, aké divy dokáže v tomto svete vlastníctvo jedného penisu.)

Chodidlami som sa oprela o piesok – Donnu som zatiaľ nechala plávať do vzduchu – a ponúkla som Olliemu glg z fľaše vína, čo sme si doniesli z obchodu. „Chceš?“

Zavrtel hlavou. „Radšej pobežím naspäť. Mal by som sa s niekým stretnúť o…“ Pozrel sa na hodinky. „Presne pred dvoma minútami.“ Potom nám zamával otvorenou dlaňou a preskočil na druhú stranu plôtika. Pritom si zabudol vziať batoh, s ktorým prišiel. Kým som zliezla z hojdačky, nazrela do batoha a všimla si peňaženku, už moje volanie nepočul.

Donna si kľakla vedľa mňa. „Pozrieme sa, čo má v peňaženke, dobre?“ Medzitým som ju už otvorila, ale nenašli sme nič zaujímavé. Bola skoro prázdna: bankomatová karta, dvadsať babiek a kondóm.

Donna sa zasmiala a podržala ho medzi prstami. „Čo teraz s tým máme urobiť?“

Vyťukala som Ollieho meno medzi kontaktmi v mobile. „Opýtam sa ho.“ Spojenie ma presmerovalo rovno do odkazovej schránky, takže som mu nechala odkaz, nech bleskovo dobehne naspäť.

„Už som hrozne premrznutá. Nemôžeme ísť k nám?“ opýtala sa Donna a pokúšala sa trochu zahriať pažami prekríženými cez prsia.

Roztriasla som sa. Mala pravdu. Sedenie na hojdačke človeku krv vážne nerozprúdi. „Pokojne.“ Napísala som Olliemu esemesku, že ideme k Donne, a ak sa neukáže dnes, donesiem mu batoh ráno, keď pôjdem do maminho butiku. Potom sme zmizli z ihriska.

Na druhý deň ráno som na Ollieho peňaženku úplne zabudla a spomenula som si na ňu až po návrate domov, pretože stále ležala na stole. Bolo mi čudné, že sa neozval. Dvadsať libier zase nie je tak málo peňazí. No, jeho vec. Túžila som len po horúcej vani a večeri pri televízore, ktorá ma nenúti premýšľať, a nie sa ponevierať po premrznutých uliciach, no sľub je sľub. Z kuchyne som si vzala jablko a odhrýzala si z neho pri extra rezkej desaťminútovej chôdzi k Olliemu.

„Jéj, super. Vďaka,“ povedal Ollie, keď som mu podala batoh. Potom dvere otvoril ešte viac. „Pôjdeš ďalej?“ Začala som vrtieť hlavou, ale dodal: „Len poď, dáme si spolu pivo.“

No, keď to povedal takto… Šla som za ním do vyhriateho domu. „Niečo tu krásne vonia,“ začuchala som.

„Chlieb.“ Pootvoril dvierka rúry, odkiaľ sa vyvalil závan voňavého horúceho vzduchu, a nazrel dovnútra. „O chvíľku bude.“

Vzala som si pivo, ktoré mi podával. „Ty si samé prekvapenia, pravda, Ollie?“

„Áno, tak nejako. Záhadný Ollie, to som ja.“ Posadili sme sa ku kuchynskému stolu. Bola som rada, že pozvanie som predsa len prijala.

„Povedz, ako dopadlo to včerajšie rande?“ nadhodila som.

„No dobre, dobre. To dievča je fajn, ale vlastne to medzi nami nezaiskrilo.“ Začala som niečo hovoriť, no Ollie ma prerušil. „Nie, k ničomu nedošlo. Nemala chuť.“

„Smola.“

Glgol si piva. „Je to v poriadku. Dosť sme sa spolu nasmiali.“

Prešla som si dlaňou po brade. „Pozri, je možné, že človeku v tom zabránia city k niekomu inému?“

„Nie, jasné že nie,“ usmial sa milo. „Ako to šlo v práci?“

No dobre, zmeňme tému. „Celkom fajn,“ pokrčila som plecami. „Jedny šaty sme predali, takže to nebola úplná strata času.“ Nechtom som začala škrabať do vinety na fľaši, ale zase som prestala, lebo sa mi vybavilo niečie tvrdenie, že ide o príznak sexuálnej frustrácie. Potom som v tom pokračovala, pretože by mi bolo fuk, aj keby to znamenalo, že som psychopatický sekerový vrah.

„Ešte stále tam robíš zadarmo?“ vyzvedal.

Zatvárila som sa akoby šokovane. „Nie! Robím to z lásky a úcty k svojej matke a tiež aby som nahnevala tú hus, čo mám za staršiu sestru. Netúžim po bohatstve.“ Požmolila som si oko. „A mama mi strčí päťdesiat libier vždy, keď niečo predáme.“

Ollie vstal a znovu prekontroloval chlieb. „Mimochodom, čo máš proti svojej sestre?“

Pozorovala som ho, ako otvára rúru a cúva pred prudkým návalom horúčavy. „Pripadalo by mi čudné žalovať na Sašu práve tebe, Ollie.“

Neskrýval prekvapenie. „A prečo?“

„No, keď ti umrelo dvojča, a tak. Že ti chýbajú súrodenci, chápeš.“ Napila som sa piva, aby som sa nemusela Olliemu pozerať do očí. Bála som sa, že budem vyzerať utrápene. Ollieho dvojča umrelo necelý deň po narodení a jeho rodičom sa ďalšie deti jednoducho nepodarili.

„Netrep hlúposti. Ako mi môže chýbať niečo, čo som nikdy nemal?“ odbil ma Ollie s netypickým pohŕdaním. Vytiahol chlieb z rúry, postavil ho bokom a zase sa vrátil k stolu. „I keď fakt vďaka, že na mňa berieš ohľad.“

„Rado sa stalo.“ Priťukli sme si fľašami.

„Vráťme sa k tvojej sestre…“ pripomenul mi.

Vzdychla som si. „Uch, to sa ťažko vysvetľuje. Saša je jednoducho dokonalá, teda aspoň podľa našej mamy.“

„Dokonalá ako?“

Pokrčila som plecami. „Milá, bystrá, ohľaduplná…“

Ollie zvraštil obočie. „Toto všetko si aj ty, Ash.“

Pozrela som sa naňho síce vďačne, ale nedôverčivo. „Vďaka, ale moja mama by ti vysvetlila rozdiel. Saša zo školy vždy nosila ukážkové vysvedčenie, s mamou sa úplne vo všetkom zhodne, nikdy nespala s chlapcami len tak, vybifľovala si univerzitný diplom a teraz si kúpila v Kente dom spolu s Tobym, svojím Pánom Dokonalým, dosť veľa zarába v počestnom zamestnaní a pravidelne mamu navštevuje so zdravými a vyváženými pokrmami, aby jej trochu pomohla.“ Zvesila som plecia. „No, a ja sa s mamou na ničom nezhodnem, v škole neexcelujem a varím ako prasa.“ Nechala som svoje litánie vyznieť dostratena.

„Hm, aha. Chápem, ako to myslíš,“ prikývol Ollie a založil si ruky za hlavou. „Bez urážky, ale tá tvoja sestra mi pripadá dosť nudná.“

Uškrnula som sa: „Neurážam sa.“

Ollie sa na mňa skúmavo pozrel. „A chcela by si byť viac ako ona?“

„To nie!“ otriasla som sa od hnusu a Ollie sa rozchechtal.

„Tak na čo sa vlastne sťažuješ?“

Chvíľu som hľadala vhodné slová. „Keď ja si vedľa nej pripadám bezvýznamná a… neviem. Asi trochu ufúľaná. Nemožná. Akoby všetko, čo robím, bolo neužitočné, sebecké a trochu hlúpe.“ S týmto som sa ešte nikomu nikdy nezverila, dokonca ani Donne, ktorá so svojou staršou sestrou vychádza dobre.

Ollie vydýchol. „Tfúúúj! Tak už mi je jasné, prečo s ňou máš problém.“

Rýchlo som skoro ležérne mávla rukou. „No. Tak nejako. Nemyslím, že by som celý život strávila len v Sašinom tieni. Je jednoducho protivná, to je celé.“

„Pozri, ak ide o tie veci, čo si hovorila, podľa mňa nič z toho nie si. Vážne si fajn dievča.“ Kamarátsky sa na mňa usmial.

„Jéééj, veľká vďaka, Ollie. Ty si tiež dobrý, fakt.“

Dopila som pivo a pustila Sašu z hlavy. Radšej som začala myslieť na Štedrý deň. Od ďalšieho stretnutia s Dylanom ma delili len dva dni. Od toho dňa, čo sme o seba zakopli v Debenhamse, vo mne mihotavo plápolalo minisvetielko nádeje a nedalo sa uhasiť, hoci som sa veľmi snažila.

8.

S Frankie sme piekli plnené vianočné košíčky. Idylická slávnostná atmosféra, pravda? Frankie to napadlo hneď. Bola po niečo v Tescu a tam práve mali sladkú plnku do košíčkov v akcii, takže kúpila obrovský kýblik a potom ním cestou domov nadšene mávala, akoby chcela niekomu vyraziť mozog z hlavy. „Upečieme košíčky!“ oznámila mi bez dychu vzrušená, akoby sa náš život náhle zmenil na klasickú disneyovku, kde „so smiechom po sebe hádžu hrste múky v sprievode bujarej tanečnej melódie“. Proti pečeniu som nijako zásadne nebola. Kým sa narodila Frankie, rada som mame pomáhala pri miešaní a oblizovala som varešky. Takže teraz som stála pri linke s vlasmi stiahnutými dozadu ako profesionálka a Frankie s utierkou za pásom namiesto zástery. V jednej z maminých kuchárskych kníh sme našli recept a chystali sme sa na štart. Frankie prešla ukazovákom po zozname ingrediencií. „Dobre, takže potrebujeme múku, maslo, mlieko, cukor, soľ, vajce a cukrovú polevu.“

Otvorila som chladničku. „Nula vajec.“ Čakala som, až Frankie znovu preštuduje recept, od sústredenia si pritom poklopkávala prstom po pere.

„Hm, ale to nič. Vajce je tam len na potretie košíčkov zvrchu, aby dostali ten nádherný zlatistý lesk,“ odcitovala. „Bez toho sa zaobídeme, nie?“

Pokrčila som plecami. „Asi áno. Fajn, tak čím začneme?“ Francie čítala recept a spolu sme vážili a miešali všetko nutné. Bolo to zvláštne upokojujúce.

Pohárikom sme z cesta vykrojili kolieska a viac-menej rovnomerne sme ich vložili do hniezdočiek plechu na pečenie mafinov. Frankie slávnostne otvorila kýblik so sladkou plnkou.

„A vôbec, prečo sa to pečie len na Vianoce?“ opýtala sa a so zavretými očami sa zhlboka nadýchla. „Páni, tú vôňu fakt milujem!“ Podržala mi pohár pod nosom, aby som si tiež bleskovo privoňala.

„Hm,“ potvrdila som. „Neviem. Vygoogli si to.“

Trucovito sa na mňa pozrela. „Možno to urobím.“

Nadvihla som obočie. „Ty si vážne blázon.“

„To si píš.“ Obzrela sa k rúre a s vážnym výrazom na tvári naberala hnedooranžovú ovocnú hmotu a každú lyžičku vyklopila do jedného košíčka tak rýchlo, akoby bojovala o rýchlostný rekord.

Natiahla som ku kýbliku ruku. „Ukáž, aj ja.“

„Moment,“ zavrčala Frankie a uhla. „Ja urobím šesť košíčkov a ty tiež šesť.“ Pokračovala v rozdeľovaní plnky, až to lietalo všade navôkol.

„Spomaľ, Frankie,“ napomenula som sestričku. „Upratať to bude hotová pohroma.“ Vôbec mi to k nej nesedelo. Väčšinou bola až úzkostlivo poriadkumilovná. Napríklad umývanie zubov jej vždy zabralo pol roka, pretože neústupne trvala na tom, že si vyčistí každý zvlášť. Podľa mňa šlo skôr o obsesiu než o čistotnosť, ale viete, ako to myslím.

„Prepáč,“ zahučala a ani sa na mňa nepozrela, „ale trochu sa ponáhľam.“

„Čo tým myslíš? Kam ideš?“ vyzvedala som a končekmi prstov som zbierala z linky kvapky plnky a oblizovala ich.

Frankie si odkašľala. „O štvrtej sa máme s Emily stretnúť pred kinom.“

Pozrela som sa na hodiny na rúre. „Ešte nie sú ani tri.“

„Dobre, no a? Musím sa vystrojiť, nemyslíš?“ zavrčala Frankie skoro podráždene, naplnila svojich šesť košíčkov, podala mi pohár a začala z cesta vykrajovať ďalšie kolieska ako pokrievky.

„A ako sa chceš vystrojiť?“ Úprimne som to nechápala. „Dve hodiny tam budeš sedieť v tme.“

Zatvárila sa záhadne. „Jednoducho chcem byť pekná, jasné?“ Priklopila posledný košíček. „A vôbec. Teraz to už dorobíš sama, pravda?“ Ani nečakala na odpoveď, strhla si utierku z pása a zmizla na poschodí.

„V poriadku, samozrejme. Rada po tebe všetko poupratujem,“ zabrblala som. No a takto dopadlo naše sesterské pečenie. Pritom s tým bláznivým nápadom prišla ona. Najskôr som chcela za Frankie ísť, ale rozmyslela som si to. Možno sa konečne ozval premenštruačný syndróm.

Zvyčajne ma všetkými vnucovaná slávnostná nálada štve každý deň o trochu viac, takže na Štedrý deň som mrzutá a navyše sa topím v depresii, ale tento rok nie. Tento rok som sa mala na čo tešiť. Ja a Rich sme boli v Donninej izbe u jej mamy a spolu sme sa chystali na večierok. Rich by inokedy šiel na akciu s Jackom, no prehovorila som ho, nech tentoraz ide s nami. Možno vám to bude znieť pesimisticky, lebo na blížiaci sa večierok som sa veľmi tešila, hoci som vedela, že môže dopadnúť katastrofálne. Bola som však odhodlaná maximálne si vychutnať tie dobré minútky, takže som sa pripravovala so svojimi dvoma najlepšími kamarátmi a pritom som sŕkala Baileys, ukradnutý z barovej skrinky Richových rodičov.

Rich sa rozvaľoval na Donninej posteli, popíjal z ploskačky a komentoval naše odevy ako povýšenecká Kleopatra v spoločenských nohaviciach (Rich si totiž potrpel na kvalitné nohavice, najmä na tie s ostrými pukmi).

Ja som sa rozhodla pre čierny korzetový živôtik, čiernu čipkovanú sukňu a svoje milované martensky.

„Stiahni ma,“ požiadala som Donnu a otočila som sa k nej chrbtom, aby mi mohla zaviazať šnúry na korzete. „A zaber zo všetkých síl.“

„Páni!“ uškrnul sa Rich. „Je to ako viktoriánske lesbické porno.“

„Asi áno, ty sa v tom musíš vyznať,“ zašomrala Donna a kolenom sa mi zaprela o chrbát, aby mi mohla čo najviac stiahnuť korzet. „Stačí to?“ Prekontrolovala som si výstrih. Zvyčajne som v ňom skoro nič nemala, ale moja spoľahlivá šnurovačka mi zázračne vyrobila náznak ryhy medzi prsiami. Som si istá, že som stopercentne hetero, ale na porcelánovobielych polmesiacoch ženského poprsia predsa len je niečo magické.

Obrátila som sa k Richovi. „Čo ty na to?“

Chvíľu mlčal, akoby sa zabral hlboko do myšlienok. „Kozy, no.“

„Dobre, mám ich. Bystrý chlapec.“ Netrpezlivo som sa naňho pozrela. „A? Vyzerám dobre?“

Ohrnul nos a takmer sa na mňa ani nepozrel. „Jasné, že áno, micka. Vyzeráš na zjedenie.“

Zodvihla som oči nahor. „Donna?“

Cúvla, aby si ma mohla premerať od hlavy až po päty. „Špičkové!“ vyhlásila nadšene. „Si originálna, sexi, nespútaná.“

Poskočila som od radosti. „Super, ďakujem veľmi, Don. A teraz sa ukáž ty!“ Predviedla nám piruetku. Mala komické lodičky na desaťcentimetrových ihličkách, čierne zamatové legínsy a priehľadné oranžové kimono a vyzerala neuveriteľne. Na hnedej koži jej tá oranžová doslova žiarila.

„Doparoma, Donna, to sa ani nedá opísať!“ vyvaľovala som na ňu oči. Donna celá žiarila.

„Áno, super sexi,“ doplnil Rich. Pozrel sa na mobil. „Jack poslal esemesku. S Olliem pred chvíľou vyrazili k Marvovi.“

„Fajn, tak poďme aj my!“ posúrila nás Donna. „Daj mi ešte glg, Richi.“ Natiahla ruku k jeho ploskačke, dvakrát prehltla a podala mi ju. „Ten neporiadok nechajte tak,“ prehodila cez plece, keď vychádzala z dverí. Rich na mňa zažmurkal. Toto hovorila vždy. Pravda, v živote som nevidela, že by v izbe mala upratané.

Kým sme sa presunuli k Marvovi, ploskačka bola prázdna a mala som výbornú náladu, jednoducho ideálnu na večierok. Pred domom stál Ollie s Jackom.

„Ahojte, ľudkovia, počkali ste na nás?!“ Obom som dala mľaskavú pusu na tvár. „To je od vás milé, zlatíčka.“

„Všetko je v norme, Ash?“ pokúsil sa o úsmev Jack. „Si božská ako zvyčajne. A ty, Donna, takisto.“

Donna ma objala okolo pliec a pritlačila sa mi lícom na líce. „ Fakt vyzeráme super, pravda?“

Pobavene som ju pleskla po zadku. „Stopercentne.“ A potom sme vošli dnu. V Marvovej obývačke dunel American Boy , čo bol hit letných prázdnin medzi naším desiatym a jedenástym ročníkom. Pár ľudí už tancovalo, a keď sme sa s k nim s Donnou pridali a hlasno predspievali text, kamarátsky sa na nás usmiali. Bolo to vrúcne a milé.

Takže sme sa nadšene bláznili a rapovali spolu s Kanyom. Ten chlapík je podľa mňa úplný magor, ale človek musí obdivovať, ako skvele rapuje o totálnych kravinách.

Keď sa skladba skončila a na rad prišla gýčová vokálová verzia Snoopyho Dogga, nabehli sme do kuchyne po poháre, čo by sme inak urobili hneď po príchode. Marvov dom nebol veľký, ale jeho rodičom sa nejakým zázrakom podarilo napchať do kuchyne aj pohovku, veľkú a mäkkú, so staromódnym čalúnením z hnedého zamatu a s chlpatým krémovým koberčekom na podlahe pred ňou. A na ňom, s natiahnutými dlhými nohami a lesklými čiernymi vlasmi sedel vedľa Marva Dylan, držal fľašu zázvorového piva a pripomínal čertovsky zvodného hrdinu z romantických románov. Bez donútenia priznávam, že na chvíľu sa mi zastavilo srdce.

Sotva nás Marv uvidel, nadšene zamával rukou vysoko nad hlavou. „Ahoj, to je super, že ste už tu!“ Ukázal na kuchynský stôl. „Ponúknite sa a prisadnite si, dobre?“

Poslúchli sme. Na pohovke nebolo dosť miesta pre všetkých, takže Donna a Rich sa na ňu vtesnali, ale ja som si po indiánsky sadla na koberček. Kolenom som sa skoro dotýkala Dylanových chodidiel. Kamarátsky som ho pošteklila na lýtku. „Všetko v poriadku?“

„Jasné, ďakujem za záujem.“ Usmial sa na mňa, ale potom sa zahľadel niekam nad mojou hlavou. Tak ľahko som sa však nevzdala.

„Mimochodom, moja sestra je z teba úplne hotová. Vďaka, že si sa k nej správal tak milo.“

Opäť sa mi na chvíľku pozrel do očí a nepatrne pokrčil plecami. „Je fajn. Mne sa tiež páčila.“ Potom sa ho Marv niečo opýtal – už neviem čo – a bol koniec.

Nešlo mi to do hlavy. Prečo bol predtým taký ústretový a kamarátsky a prečo sa teraz správa uzavreto a ľahostajne? Pozrela som sa na Donnu, ale tá ma už pozorovala. Potom sa trochu ošívala, akoby chcela povedať: Mňa sa nepýtaj. Dopila som pivo a vzala som si ďalšie. Medzitým sa objavili ďalší Marvovi kamaráti a všetci sme sa presunuli do obývačky. Bol tam Aiden a James, ktorých som si pamätala z toho večera, keď sme šli do kina a prvý raz som videla Dylana a ešte zopár ďalších, ktorých som nepoznala.

„Moju sesternicu Donnu už poznáte, pravda?“ opýtal sa Marv, keď všetci dorazili. „A toto je Ashley a…“ Zarazil sa a s otáznikom v očiach sa pozrel na Richa, Ollieho a Jacka, ktorí sa sami predstavili. Potom na nás všetkých ukázal širokým mávnutím. „Študujú na Woodside, tak na nich buďte dobrí.“

Nadvihla som obočie. „Vari sa bojíte, že by sme vám vďaka svojej nadmernej inteligencii nasekali na zadky alebo čo?“

Marv sa zasmial. „No, tak nejako.“

Pobavene som sa uškrnula. „Tak fajn, budeme vás šetriť.“

Neskôr Dylan vyšiel z kuchyne. Tipovala som, že sa vytratil na toaletu. Mala som v sebe dve pivá, čo mi dodalo dosť odvahy, aby som sa pokúsila naaranžovať „náhodné“ stretnutie. Fakt som si nič nenavrávala, len som jednoducho nebola pripravená sa tak rýchlo vzdať. A tiež som už bola v nálade. Navyše som vážne potrebovala cikať, takže som vlastne ani nebola naozajstná stopárka. V záchode na prízemní nikto nebol, preto som vybehla do hornej kúpeľne a vyskúšala kľučku. Zamknuté. Ponevierala som sa okolo dverí, obhrýzala si kožtičku okolo nechtov a snažila sa tváriť, akože o nič nejde. Na stene vedľa kúpeľne viselo veľké zrkadlo, takže som zabíjala čas pozorovaním svojho odevu zo všetkých strán a predvádzaním tanečných krokov. Práve som sa pokúšala našpúliť pery ako Keira Knightleyová, keď cvakol zámok. Rýchlo som nasadila svoj normálny, nešialený výraz.

„Uch, ahoj, Ashley,“ zahučal Dylan.

„Ahoj,“ kývla som a chcela som dodať ešte niečo – ale nevedela som čo –, no Dylan prešiel okolo mňa na schody a zbehol dole. Doparoma. Tie jeho dlhočizné nohy! Jedným krokom zvládol vzdialenosť, na ktorú som potrebovala päť.

Vzdychla som si a s pocitom idiota som zaliezla do záchoda. Doska bola ešte teplá. Kým som vycikala vypité pivá, hlavou sa mi preháňali dve myšlienky: Dylan je taký dokonalý, že záchod po ňom ani nesmrdí a bližšie než teraz sa k jeho nahému zadku asi nikdy nedostanem. Ani jedna z tých vecí mi náladu nezlepšila.

Ako boli ľudia okolo mňa čoraz opitejší a rozvášnenejší, snažila som sa nemyslieť na Dylana a jednoducho sa len zabávať. Celkom mi to šlo. S Donnou a Olliem sme si občas zatancovali – raz sa k nám pripojil dokonca aj Rich – a tiež sme klebetili s Marvovými kamarátmi, trepali o ničom a veľa sme sa nasmiali.

Neskôr večer sa Donna s Marvom a dvoma hosťami vytratili k DVD prehrávaču, aby si pozreli nejakú americkú drámu, o ktorej Marv básnil, ale ja som nešla. Dylan bol očividne stratený prípad, no napriek tomu som túžila zostať v tej istej miestnosti.

Nakoniec zábava dospela do bodu, keď sme sa všetci začali preťahovať o Marvov iPod, pretože každý chcel vybrať pesničku podľa seba, a niekto – asi Rich – nakoniec pustil Dirrty . Kašlem na to, čo ľudia hovoria, mne sa Christina Aguilera celkom páči, takže som vyskočila a začala tancovať. Bola som naliata whisky, mizerným vínom a vodkou, veľmi dobre som vedela, že ráno mi bude na umretie, ale práve v tej chvíli som sa cítila úžasne.

Chlapci začali hvízdať a hulákať, ja som metala bokmi do rytmu a paže sa mi nad hlavou vlnili ako hady.

„Hej, hej!“ jačal Aiden. „Ukáž nám kozy, cicka!“ Hodila som po ňom pohŕdavým pohľadom, ukázala som mu prostredník a odtancovala ďalej od neho, no keď som sa vracala, trochu som si zhrnula okraj živôtika a blyskla som okrajom bradavky. Všetci zarevali, potom som si živôtik zase bleskovo vytiahla hore.

„Trhni si!“ zahučala som. Všimla som si, že Rich sa na mňa ustarane mračí. Poslala som mu vzdušnú pusu a on sa trochu pousmial, ale bola som taká opitá, že mi to bolo fuk.

„Ešte, viac!“ skandovali ostatní chlapci a chechtali sa na seba, akoby prežívali tie najlepšie Vianoce. Zavrela som oči a zavrtela hlavou a potom som si pomaličky začala vykasávať sukňu. Všetci tlieskali a vyli, no keď sa objavil dolný lem dievčenských boxeriek, zase som sukňu spustila. Vážne, vydráždiť chlapcov bolo veľmi ľahké. Pripadala som si mocná ako vojnová kráľovná. Jeden z chalanov začal tancovať so mnou. Schmatla som ho za zadok a pritiahla k sebe. Kútikom oka som zbadala, že Dylan sa zodvihol a vyšiel z izby. Dobre, tak si to načasoval, že príde o to najlepšie. Stiahla som partnerovu hlavu nižšie a začala som sa s ním bozkávať, hlboko, mokro. Voňal po alkohole a čerstvom pote, nebolo to však nepríjemné. A práve keď sme sa dostávali poriadne do varu, Rich ma zdrapol za lakeť.

„Ash, na slovíčko!“

Chcela som sa brániť, ale mlčky ma ťahal na chodbu. Vlastne mi to bolo jedno, tak som len mávala na rozlúčku, vybuchla do smiechu nad sklamaným výrazom divákov a dala sa odviesť.

„Panebože, obleč si kabát!“ zasyčal Rich. „Už zase sa správaš ako krava, Ash!“

Vystrčila som spodnú peru. „Ash je nadržaná!“

„Doparoma, Ash je predsa nadržaná stále,“ odbil ma a zapínal mi kabát. „Ash by si potrebovala dať pár tabletiek na upokojenie.“

Zachichotala som sa a Rich ma za ruku odtiahol na ulicu. Vonku mrzlo a po šoku z ľadového vzduchu som tak vytriezvela, že som sa po Richovom boku dotackala až domov bez jediného pádu.

„Tak, a si doma,“ oznámil Rich, keď sme zastali pred našimi dverami.

Objala som ho okolo pása a hlavu som mu položila na plece. „Prespíš?“

„Ash, zlatko. Je Štedrý deň. Našim by asi dosť prekážalo, keby ma ráno nenašli doma.“

„Ach tak. Zabudla som.“ Hlasno som si grgla, kým Rich mi z batoha vylovil kľúče, odomkol a jemne ma postrčil cez prah.

„Bež sa z toho vyspať,“ nakázal mi. „A šťastné a veselé Vianoce.“ Pobozkal ma na líce, cúvol a zavrel dvere. Minútku som stála v tichej chodbe, kde som počula len svoj namáhavý, opitý dych. Začkalo sa mi a rozplakala som sa. Teraz som sa dostala do ľútostivého štádia opitosti. Dovliekla som sa hore do postele, schúlila som sa do klbka a natiahla si deku cez hlavu. Kam sa podela tá stará Ash, čo sa večer tak tešila na ranné rozbaľovanie darčekov, div od nedočkavosti nepukla? Jasné, rečnícka otázka, lebo život mi jednoducho lezie čoraz viac hore krkom a tie vianočné trblietky úplne najviac. S hlavou plnou takých rozjasaných myšlienok som konečne zaspala.

„Ashley! Vstávať, leňoška! Sú Vianoce!“

Silou vôle som roztvorila viečka a zakňučala. Mama s Frankie sa nado mnou skláňali také rozžiarené, ani keby vyhrali v športke. „Koľko je hodín?“ zasipela som.

„Deväť preč!“ ohlásila mama, akoby ju to trochu udivilo.

Znovu som zafňukala. „Ešte je skoro.“

Frankie sa posadila na posteľ a zadkom ma trochu odstrčila, aby som jej urobila miesto. „Prosím, prosím, vstaň, Ashley. Mama tvrdí, že bez teba nesmieme rozbaľovať darčeky!“

„Ja ti to dovolím,“ zahuhlala som a obrátila som sa tvárou k stene.

„Vylúčené, milá dáma!“ oznámila mi mama rázne a strhla zo mňa paplón. „Nebudeš nikomu kaziť Vianoce. Keď sem Saša s Tobym dorazili pred deviatou až z Kentu, ty môžeš aspoň vyliezť z pelechu.“

Najradšej by som mame paplón zase vyšklbla a povedala jej, že som Tobyho so Sašou nepozvala, tak nech si všetci trhnú nohou a nechajú ma na pokoji, ale nahnevala by sa a Frankie by to veľmi rozladilo. Nakoniec som si teda z hĺbky duše vzdychla a zavrčala, že o dvadsať minút budem dole.

„Výborne.“ Mama na mňa hodila paplón a odpochodovala.

Frankie šla za ňou, najskôr sa mi však hodila okolo krku a do ucha mi pošepla: „Pekné Vianoce!“ A mňa ktovieprečo v očiach zaštípali slzy. Áno, takto s človekom zamáva opica.

Posadila som sa na posteľ a zistila som, že pri nohách mám naplnenú pančuchu. Podľa našich domácich zákonov sme tieto darčeky smeli vybaliť bez publika. Kľakla som si a pančuchu som si pritiahla bližšie. Mala som v nej bonboniéru, súpravu nohavičiek z M&S, kalendár s Jamesom Pollockom, olej do kúpeľa, diár a balzam na pery. Celkom fajn. Z balíčka som vytiahla jedny nohavičky, z kopy oblečenia na podlahe som vyhrabala podprsenku, v skrini som našla obrovskú mikinu s lebkou a roztrhané džínsy a dotackala som sa do kúpeľne.

O dvadsať minút som sa doplazila do obývačky a zistila som, že vyzerám ako otrhaná bezdomovkyňa, pretože všetci ostatní sa obliekli podľa hesla Najlepší vianočný odev z päťdesiatych rokov. Frankie mala zamatovú sukňu a čierny pulóver s véčkom, Saša nohavice so širokými sárami a obtiahnutý svetrík, mama elegantné nohavice a lodičky, a dokonca aj Toby si košeľu výnimočne zastrčil do džínsov.

Otrávene som nadvihla obočie a klesla na pohovku. „Šťastné a veselé Vianoce všetkým.“

„Tebe tiež, Ashley,“ uškrnula sa Saša. „Zrejme si sa včera večer skvele zabávala!“

„Bolo to fajn.“ Poškrabkala som sa na oku a vzdychla si. Najradšej by som zaliezla naspäť do postele a ostatným nekazila slávnostnú chvíľu.

„Radil by som kolu,“ ozval sa Toby, ale do očí sa mi ani nepozrel. „Tú pravú.“

Skoro som sa usmiala. „Vďaka, pokúsim sa zapamätať si to.“

„Tak teda!“ zašvitorila mama, „ujmem sa hlavnej úlohy, dobre?“ Začala rozdávať darčeky, až nakoniec mal každý z nás pred sebou kôpku a pod stromčekom zostala len vrstva opadaného ihličia.

Ďalšou depresívnou tradíciou u nás bola zásada, že darčeky rozbaľujeme postupne. Začínala Frankie, pretože bola najmladšia. Začala s darčekom od mamy, a keď objavila dlhú úzku škatuľu, zvýskla od nadšenia. „Géhadéčko! Júj, vďaka, mami!“ Ďalší výkrik nasledoval vo chvíli, keď škatuľu otvorila a zistila, že žehlička na vlasy a ďalšie veci k tomu sú krikľavoružové. „Prepána, Emily mi to bude tááák závidieť!“ Dala rozžiarenej mame pusu. Frankino nadšenie pôsobilo nákazlivo.

Potom rozbalila šatku z Topshopu, ktorú si vybrala na našich nákupných orgiách, a hodila sa mi okolo krku. „Je ešte krajšia, než si pamätám!“ Vrátila som sestričke objatie a znovu som potláčala slzy. Mizerná vianočná opica!

Saša a Toby jej kúpili iPod, vedľa ktorého moja šatka vybledla, ale aj keď Frankie našu najstaršiu sestru chytila okolo krku a obom šťastne ďakovala, nezdalo sa, že by z iPodu mala väčšiu radosť než zo šatky. Nie po prvý raz som sa v duchu pýtala, ako sa taký ľúbezný človiečik mohol narodiť práve do našej rodiny.

„Fajn, si na rade, Ashley,“ vyzvala ma mama a kývla na moju kôpku darčekov. Pokúsila som sa usmiať a roztrhla som obal na prvom darčeku, nádhernom krúžku na kľúče s príveskom v tvare lebky. Bol pevný a ťažký, v dlani pripomínal zlatku. Dala som Frankie pusu. „Nádhera, krpaňa. Veľmi sa mi to páči.“ Frankie len so skromným úsmevom pokrčila plecami, no vedela som, že má radosť.

Pred rozbalením ďalšieho darčeka som sa odhodlane nadýchla. Bol od Saše a Tobyho a očividne nešlo o iPod. „Jéééj! Vďaka!“ vyhŕkla som a zodvihla som vtipné papuče s plyšovou zebrou hlavou vpredu. „Sú, uch, super.“ V skutočnosti to bol absolútny hnus.

„Tešíme sa, Ashley,“ usmiala sa Saša. „Hovorili sme si, že to je darček presne pre teba, pravda, Toby?“ Toby len prikývol. Oči upieral na vlastné ruky, ktoré mal zasunuté medzi kolenami.

Tak moja sestra si myslí, že sa ku mne hodia zvieracie papuče. Fakt bomba. Potlačila som nutkanie strčiť ich do toho jej sprostého, samoľúbeho zadku a presunula som sa k darčeku od mamy: obálke s päťdesiatlibrovkou. Zodvihla som zrak. „Super. Ďakujem, mami. Vážne.“ Vymenili sme si úsmevy.

„To som rada, dievčatko moje. Dúfam, že si kúpiš niečo pekné.“

Zaliala ma úľava, že rok budem mať od darčekového teroru pokoj. „A teraz ty,“ obrátila som sa na Sašu, ktorá zatlieskala a vzrušene sa chichotala.

„Môžem otvoriť ten prvý sama?“ opýtala sa Tobyho. Predstieral, že nad tým dumá, kým Saša špúlila pery a rukami robila prosím-prosím. Moment, odskočím si vyvracať sa.

„Tak do toho,“ súhlasil nakoniec Toby a Saša roztrhla papier na darčeku odo mňa a od Frankie.

„Olivový olej, skvelé!“ zajasala. Prečítala si etiketu. „Nie je to síce extra panenský, ale nič to. Bude sa hodiť na varenie.“ Posunula ho Tobymu pred oči. „Vidíš, chrobáčik? Náš obľúbený.“ Toby nadvihol obočie a zahundral niečo ako no áno, presne tak. Frankie sa na mňa ustarane pozrela a ja som sa trochu uškrnula. No tak sme kúpili nesprávny olej, no a čo. Tá značka, čo si Saša napísala na zoznam, však bola taká drahá, že sme siahli po tom najlacnejšom.

Potom Saša otvorila obálku priviazanú o fľašu. Tvár jej trochu stuhla, pretože vytiahla kartičku z organizácie Oxfam s informáciou, že namiesto darčeka sme v jej mene kúpili zopár nových učebníc pre deti v Nairobi.

„Och. Úžasné!“ rozžiarila sa a pritom nervózne mrkala. Ani náhodou sa jej nepodarilo zamaskovať zlosť. „Geniálny nápad s charitou, dievčatá.“

„Sama si to tak chcela, Saša,“ pripomenula som jej.

„Veď áno,“ súhlasila až priveľmi rozjasane. „V súčasnosti je všade toľko materializmu.“

Ha-ha. Saša bola tou najväčšou materialistkou, akú som poznala. Hlupaňa. Keď to nechcela, nemala si to dávať na zoznam. To ju odnaučí falošnej dobročinnosti. No o chvíľu, keď rozbalila sivé hodvábne pyžamo od mamy, sa rozveselila. „Óóó, mami! To je krása!“ rozplývala sa a priložila si látku k tvári. „Ďakujem! Ty vždy vyberieš také úžasné a premyslené darčeky!“

Vôbec to nebolo nápadné rypnutie do nás, ale odo mňa sa to len zľahka odrazilo.

Mama si rozbalila iPod od Saše a náušnice odo mňa a od Frankie a prejavila rovnako veľkú radosť nad oboma darčekmi. Tým chcem povedať, že jej prehnané nadšenie pôsobilo až urážlivo. Saša ju však v tomto smere strčila do vrecka. „Zaslúžiš si to, mami,“ zapriadla. „Podľa mňa by sme ťa mali viac rozmaznávať.“

Figu borovú. „Áno, hovorili sme si s Frankie, že tie náušnice pri tvojej farbe vlasov vážne vyniknú. Pravda, krpaňa?“ obrátila som sa k Frankie a Saši zamrzol úsmev na perách.

„Všetky ste fantastické, dievčatá. Som veľmi šťastná matka!“ zasmrkala mama. Blink.

Takže rok bude pokoj. Vďaka, narodený Ježiško. Keď mama odišla po odpadkový kôš, aby doň napchala roztrhané obaly z darčekov, a Frankie pustila televízor, vytratila som sa z izby a zamierila hore do postele. Ak sa niečo nestane s vesmírom, vianočný obed bude o druhej, takže som si mohla zdriemnuť na celé štyri hodiny. Slasť. Nastavila som budík na 13.45, aby sa mama nemusela zase hnevať, a blažene som opustila svet.

Vďakabohu, že som to urobila, pretože zvyšok dňa by som inak len ťažko prežila.

Obed bol fajn. Mama pripravila úžasne dobrú morku so všetkým, čo k nej patrí. Rozhovor plynul bez zádrhov a ja som sa vyspatá cítila miliónkrát lepšie. Saša s Tobym sa, čuduj sa svete, stále neoháňali svojou dokonalosťou a pohár šumivého vína ako aperitív zlepšil mame náladu. Takže všetko bolo fajn.

Potom prišiel na rad zlatý klinec dňa. Dojedli sme a mama práve priniesla kávu, keď si Toby bez varovania odkašľal a lyžičkou zacinkal o pohár. „Mohli by ste mi na minútku venovať pozornosť, prosím?“ Trochu prehnané, keď sme tam boli len štyri dievčatá a navyše sme sa tak veľmi prepchali, že nám vôbec nebolo do reči.

Tak teda. Najskôr som si myslela, že chce len predniesť prejav, ale potom odstrčil stoličku dozadu a kľakol si na koleno. Bolo mi trápne zaňho. Vážne, také snobské! Chytil Sašu za ruku, zahľadel sa jej hlboko a tak akosi precítene do očí, a riekol: „Saša, milujem ťa a chcem s tebou žiť až do konca života. Preukážeš mi tú česť a staneš sa mojou ženou?“

Po prvé: bolo to na vracanie. Po druhé: vážne som verila, že Saša povie nie. Normálny človek sa predsa nehrnie do manželstva už ako dvadsaťštyriročný, teda ak nie je katolík a bez svadby by mu za sex hrozili pekelné plamene. Saša povedala áno a rozplakala sa. Potom sa rozplakala mama, k nej sa pridala Frankie a ja som si pripadala ako kôpka nešťastia, pretože nielenže som mala suché oči, ale navyše som bola pevne presvedčená, že Saša práve robí najväčšiu chybu svojho života. Po počiatočnej vlne hystérie Toby objal mamu a po nej Frankie. Keď sa obrátil ku mne, vrhla som sa na Sašu.

„Som taká šťastná!“ vzlykala mi do ucha. Trochu som ju k sebe pritlačila a nejako som zo seba vysúkala blahoželanie. Asi som vážne zlá, keď som sa nevedela radovať ani zo šťastia svojej sestry!

„Toto sú najlepšie Vianoce, na aké sa pamätám,“ zverila sa mama a vzdychajúc si utrela slzu. Náhle bezradne rozhodila rukami. „To víno sme si mali nechať nateraz!“

„Som o krok pred tebou, Karen!“ usmial sa Toby, šiel do kuchyne a z chladničky vytiahol fľašu pravého a drahého šampusu. „Prepašoval som ju dnu, kým si servírovala múčnik. Určite sa už stihlo správne vychladiť.“ Z dvier rúry strhol utierku, fľašu s veľkolepým buchnutím otvoril a Saša, mama a Frankie mu, samozrejme, s jasotom zatlieskali. Zvyčajne by som nad takým gýčom trpela, no teraz akoby som nemala jedinú emóciu. Akoby som bola celá z olova.Toby si posadil Sašu na koleno a jednu ruku si jej zaboril do vlasov. Potom navrhol prípitok „na svoju krásnu snúbenicu“. To bola posledná kvapka. Musela som odísť.

No vážne, čo to so mnou bolo? Bola som naozaj zlá. Sebecká, zlomyseľná mrcha. Usúdila som, že teraz nikomu chýbať nebudem, takže som sa vytratila hore a znovu som padla do postele. Opica ma už prešla, ale cítila som sa ospalá, akoby som sa už v živote nemala prebudiť.

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .