Kronika Cartera Kana 1

Červená pyramída

Aj v tlačenej verzii.

Objednať si môžete na stránke

www.fragment.sk

Ďalšie e-knihy v edícii:

Kronika Cartera Kana 2 – Ohnivý trón

Kronika Cartera Kana 3 – Tieň hada

Rick Riordan

Kronika Cartera Kana 1 – Červená pyramída – e-kniha

Copyright © Fragment, 2013

Všetky práva sú vyhradené.

Nijaká časť tejto publikácie sa nesmie rozširovať

bez písomného súhlasu majiteľov práv.

5.
Zoznamujeme sa s opicou

To som zasa ja Carter. Pardon. Museli sme na nejaký čas prestať s nahrávaním, pretože nás sledovali – no, k tomu sa dostaneme neskôr.

Sadie rozprávala, ako sme odišli z Londýna, však?

Skrátka, išli sme za Amosom k tej zvláštnej lodi zakotvenej na nábreží. Pod pazuchou som si niesol ocovu tašku. Stále sa mi nechcelo veriť, že zmizol. Cítil som sa previnilo, že odchádzam z Londýna bez neho, ale v jednej veci som musel dať za pravdu Amosovi: Práve teraz ocovi pomôcť nemôžeme. Strýkovi som neveril, ale bol som presvedčený, že ak chcem zistiť, čo sa stalo s ocom, musím ísť s ním. Zdalo sa, že je jediný, kto niečo vie.

Amos vyšiel na palubu tej papyrusovej lode. Sadie naskočila hneď za ním, ale ja som zaváhal. Podobné lode som už videl na Níle a veľmi stabilné sa mi nezdali.

Sú vlastne zviazané z vláken rastlín – ako obrovská plávajúca rohož. Ani tie fakle vpredu mi nepripadali práve rozumné – pohľad na ne vo mne vyvolával dojem, že ak sa nejakým zázrakom nepotopíme, tak zhoríme. Kormidlo vzadu obsluhoval maličký chlapík v Amosovom čiernom pršiplášti a klobúku. Ten klobúk mal narazený do čela, takže som mu nevidel do tváre. Ruky a nohy sa mu strácali v záhyboch kabáta.

„Čo tú vec poháňa?“ spýtal som sa Amosa. „Nemá nijaké plachty.“

„Nechaj to na mňa.“ Amos mi podal ruku.

Noc bola chladná, ale sotva som vstúpil na palubu, zrazu mi bolo teplejšie, akoby nás tie fakle svojou žiarou zohrievali. Uprostred lode stála búda zo spletených rohoží. Mafin ju zo Sadinho náručia oňuchal a zavrčal.

„Sadnite si dnu,“ ukázal nám Amos. „Cesta bude možno trochu drsná.“

„Ja postojím, vďaka.“ Sadie kývla k malému chlapíkovi vzadu. „Kto je pri kormidle?“

Amos sa tváril, že tú otázku nepočul. „Všetci sa držte!“ Kývol kormidelníkovi, loď sa mykla a vyrazila.

Ten pocit sa ťažko opisuje. Poznáš to šteklenie v bruchu, keď si na horskej dráhe a rútiš sa dolu? Bolo to niečo podobné, až na to, že sme nepadali a ten pocit nás neopúšťal pekelne dlho. Loď plávala úžasnou rýchlosťou. Svetlá mesta sa rozmazali a potom ich zhltla hustá hmla. Z tmy sa ozývali strašidelné zvuky: šušťanie a syčanie, vzdialené výkriky, hlasy šepkajúce v jazykoch, ktorým som nerozumel.

Namiesto šteklenia v bruchu sa mi začal dvíhať žalúdok. Zvuky zosilneli, až som takmer kričal aj ja. Potom loď zrazu spomalila. Všetko stíchlo a hmla zmizla. Svetlá mesta sa vrátili a boli jasnejšie než predtým.

Týčil sa nad nami most, oveľa vyšší než všetky mosty v Londýne. Žalúdok sa mi rozhojdal. Naľavo som zbadal známu siluetu – Chryslerov mrakodrap, Empire State Building.

„To nie je možné,“ vydýchol som. „To je New York.“

Sadie bola rovnako zelená, ako som si pripadal ja sám. Stále zvierala Mafina, ktorý mal zavreté oči, a zdalo sa, že pradie. „To predsa nie je možné,“ vykríkla Sadie. „Trvalo to len pár minút.“

Napriek tomu sme boli tam, plávali sme po East River priamo pod Williamsburským mostom. Ladne sme zastali pri malej lodenici na brooklynskej strane rieky. Pred sebou sme mali skladisko plné šrotu a starých stavebných zariadení. Uprostred toho všetkého, priamo pri vode, sa týčil veľký továrenský sklad, steny samé grafity, okná zadebnené.

„Toto nie je nijaké rodinné sídlo,“ vyhlásila Sadie. Má fakt perfektný postreh.

„Pozrite sa ešte raz.“ Amos ukázal na vrch budovy.

„Ako… ako si…“ Hlas ma zradil. Netušil som, prečo som si to nevšimol predtým, ale teraz to bolo jasne vidieť: päťposchodový dom posadený na streche skladiska ako ďalšie poschodie torty. „Predsa si si tam hore nemohol postaviť dom?!“

„To je na dlhé rozprávanie,“ mávol rukou Amos. „No potrebovali sme súkromie.“

„A toto je východný breh?“ spýtala sa Sadie. „Niečo také si hovoril v Londýne – že naši starí rodičia žijú na východnom brehu.“

Amos sa usmial. „Áno. Výborne, Sadie. Za starých čias sa vždy žilo na východnom brehu Nílu, tam vychádzalo slnko. Mŕtvi sa pochovávali západne od rieky. Považovalo sa za nešťastné, dokonca nebezpečné tam žiť. Tá tradícia je stále silná… medzi našincami.“

„Našincami?“ opakoval som nechápavo, ale Sadie mi do toho skočila s ďalšou otázkou.

„Takže na Manhattane žiť nemôžeš?“ spýtala sa.

Amos pokrčil obočie a pozrel sa k Empire State Building. „Manhattan má iné problémy. Iných bohov. Lepšie je, keď sa držíme od seba čo najďalej.“

„Čože má iných?“ chcela vedieť Sadie.

„Nič.“ Amos prešiel okolo nás ku kormidelníkovi. Zobral mu klobúk a pršiplášť – a pod nimi nezostalo nič. Kormidelník tam jednoducho nebol. Amos si nasadil klobúk, preložil si pršiplášť cez ruku a ukázal ku kovovému schodisku, ktoré sa tiahlo po okraji skladiska až k domu na streche.

„Všetci na breh,“ zavelil. „Víta vás dvadsiaty prvý nom.“

„Gnóm?“ spýtal som sa, keď sme za ním vychádzali po schodoch. „Myslíš tých maličkých trpaslíkov?“

„Preboha, to nie,“ zhrozil sa Amos. „Tí strašne smrdia.“

„Povedal si predsa…“

„Nom, n-o-m. To slovo pochádza zo staroveku, keď bol Egypt rozdelený na štyridsaťdva provincií. Dnes je ten systém trochu iný. Stali sme sa globálnymi. Svet je rozdelený na tristošesťdesiat nomov. Egypt je, samozrejme, prvý. A metropolitná oblasť New York je dvadsiaty prvý.“

Sadie sa na mňa pozrela a poťukala si po čele.

„Nie, Sadie,“ povedal Amos, a ani sa neobzrel. „Blázon nie som. Ešte sa toho musíte veľa naučiť.“

Dostali sme sa hore. Hľadel som na dom a nemohol som uveriť vlastným očiam. Bol vysoký najmenej pätnásť metrov, postavený z obrovských vápencových blokov a okien v oceľových rámoch. Okolo nich boli vyryté hieroglyfy a steny tak svietili, že to vyzeralo ako moderné múzeum skrížené so starovekým chrámom. No najčudnejšie bolo, že keď som sa pozrel inam, zdalo sa, akoby celá budova zmizla. Vyskúšal som to niekoľkokrát, len aby som si bol istý. Keď som sa po dome pozrel kútikom oka, nebol tam. Musel som sa nútiť zaostriť naň pohľad, ale vyžadovalo si to nadľudské úsilie.

Amos sa zastavil pred vchodom veľkým ako vráta do garáže – pred tmavým mohutným dreveným štvorcom, na ktorom nebolo vidieť nijakú kľučku ani zámku. „Carter, choď prvý.“

„Hm, ako mám…“

„Čo myslíš ako?“

Fajn, ďalšia záhada. Chystal som sa navrhnúť, že použijeme Amosovu hlavu ako baranidlo a uvidíme. Potom som sa na dvere pozrel znova a mal som zvláštny pocit. Natiahol som ruku a pomaly ju dvíhal. Dverí som sa pritom nedotýkal, ale tie kopírovali môj pohyb – vysúvali sa nahor, až zmizli v strope.

Sadie vyzerala ohromene. „Ako…“

„Ja neviem,“ priznal som rozpačito. „Možno pohybový senzor?“

„Zaujímavé,“ povedal Amos trošku nešťastne. „Ja by som to tak neurobil, ale bolo to veľmi dobré. Pozoruhodne dobré.“

„Hm, vďaka.“

Sadie sa pokúsila vojsť prvá, ale keď stúpila na prah, Mafin zakvílil a takmer sa jej vytrhol z náručia.

Sadie sa zaknísala. „Čo to bolo, chlpáč?“

„Aha, no jasné,“ vyhŕkol Amos. „Ospravedlňujem sa.“ Položil mačke ruku na hlavu a slávnostne vyhlásil: „Môžeš vstúpiť.“

„On potrebuje povolenie?“ zaujímalo ma.

„Zvláštne okolnosti,“ odpovedal Amos, čím mi toho veľa nevysvetlil, ale vošiel dnu a viac už nepovedal. Išli sme za ním a tentoraz zostal Mafin pokojný.

„Božemôj…“ Sadie zostala stáť s otvorenými ústami. Zaklonila hlavu, aby sa pozrela na strop, a ja som sa bál, aby jej žuvačka nepadla do krku.

„Áno,“ povedal Amos. „Toto je veľká izba.“

Bolo jasné, čo tým myslí. Strop s cédrovými trámami vo výške piateho poschodia podopierali kamenné stĺpy s vyrytými hieroglyfmi. Steny zdobila zvláštna zmes hudobných nástrojov a starovekých egyptských zbraní. Okolo miestnosti sa ťahali tri poschodia balkónov s radmi dverí, ktoré viedli z hlavného priestoru niekam ďalej. Kozub bol taký veľký, že by v ňom mohlo parkovať auto, nad rímsou stál televízor s plazmovou obrazovkou a po bokoch mohutné kožené pohovky. Na podlahe ležal koberček z hadej kože, lenže bol dlhý dvanásť metrov a široký takmer päť metrov – väčší než akýkoľvek had. Vonku za sklenenými stenami som videl terasu, ktorá obklopovala celý dom. Nechýbal na nej bazén, miesto na stolovanie ani rozpálený kôš na oheň. A na druhom konci veľkej izby boli dvojité dvere s Horovým okom a na nich reťaze s tuctom visacích zámok. Zaujímalo ma, čo sa za nimi skrýva.

No najviac sa mi páčila takmer desaťmetrová socha z čierneho mramoru uprostred veľkej izby. Odhadoval som, že znázorňuje nejakého egyptského boha, pretože tá postava mala ľudské telo a zvieraciu hlavu – ako bocian alebo žeriav s dlhým krkom a poriadnym zobákom.

Boh bol oblečený v starovekom štýle v suknici a šerpe, s golierom okolo krku. V jednej ruke držal stylus – starý nástroj na písanie – a v druhej rozmotaný zvitok, akoby práve zapisoval hieroglyfy: anch – egyptský kríž so slučkou a okolo nej obdĺžnik.

„To je ono!“ vyhlásila Sadie. „Per anch.“

Neveriacky som na ňu hľadel. „Tak hovor, ako to dokážeš prečítať?“

„Ja neviem,“ mykla plecami. „No je to jasné, nie? Ten vrch má tvar ako pôdorys domu.“

„Ako si to spoznala? Je to len obdĺžnik.“ No išlo o to, že mala pravdu. Ja som ten symbol poznal a naozaj to mal byť zjednodušený obrázok domu s dverami. Väčšina ľudí by to však chápať nemala, najmä nie tí, čo sa volajú Sadie. A napriek tomu si bola úplne istá.

„Je to dom,“ tvrdila. „A ten obrázok dolu je anch, symbol života. Per anch – Dom života.“

„Výborne, Sadie.“ Zdalo sa, že na Amosa to zapôsobilo. „A toto je socha jediného boha, ktorý ešte smie do Domu života – aspoň bežne. Spoznávaš ho, Carter?“

V tej chvíli mi to došlo: Ten vták bol egyptský vodný ibis. „Thowt,“ vyhlásil som. „Boh poznania. Vymyslel písmo.“

„Jasné,“ potvrdil Amos.

„Prečo má zvieraciu hlavu?“ chcela vedieť Sadie. „Všetci tí egyptskí bohovia majú zvieracie hlavy. Vyzerajú dosť hlúpo.“

„Zvyčajne tak nevyzerajú,“ poučil ju Amos. „Teda v bežnom živote nie.“

„V bežnom živote?“ opakoval som. „Ale choď. Tváriš sa, akoby si sa s nimi stretával osobne.“

Amosov výraz ma príliš neupokojil. Zdalo sa, že spomína na niečo nepríjemné. „Bohovia sa môžu objavovať v mnohých podobách – väčšinou v úplne ľudských alebo úplne zvieracích, ale občas aj takto. Pochopte, sú to prvotné sily, akýsi most medzi ľudstvom a prírodou. Zobrazujú sa so zvieracími hlavami, aby sa ukázalo, že existujú v dvoch rozličných svetoch súčasne. Rozumiete tomu?“

„Ani trochu,“ vyhlásila Sadie.

„Hm.“ Amosa to neprekvapilo. „Áno, máme pred sebou kopu učenia. Takže tento boh pred vami – Thowt – založil Dom života a tento dom je jeho oblastné sídlo. Alebo aspoň… býval. Som jediný člen, ktorý zostal v dvadsiatom prvom nome. Teda, bol som, kým ste neprišli vy dvaja.“

„Tak moment,“ mal som toľko otázok, že som ani nevedel, kde začať. „Čo je to Dom života? Prečo je Thowt jediný boh, ktorý sem smie, a prečo si ty…“

„Carter, ja chápem, ako ti je.“ Amos sa súcitne usmial. „No tieto veci je lepšie rozoberať za denného svetla. Musíte sa trochu vyspať a ja nechcem, aby ste mali zlé sny.“

„Myslíš, že sa mi podarí zaspať?“

„Mňau.“ Mafin sa ponaťahoval Sadie v náručí a slastne zívol.

Amos zatlieskal. „Chufu!“

Myslel som, že len kýchol, pretože Chufu je čudné meno, ale vzápätí zliezol zo schodov malý, asi metrový chlapík so zlatou srsťou v červenom tričku. Chvíľku mi trvalo, kým som si uvedomil, že je to pavián v drese tímu Lakers z Los Angeles.

Pavián urobil salto a pristál priamo pred nami. Vyceril tesáky a vydal nejaký zvuk – napoly rev, napoly grgnutie. Dych mu páchol po plackách so syrovou omáčkou.

Napadlo mi len: „Lakers sú tím od nás doma!“

Pavián sa obidvoma rukami poplieskal po hlave a znovu grgol.

„Á, Chufuovi sa páčite,“ všimol si Amos. „Budete spolu dobre vychádzať.“

„Jasné,“ Sadie vyzerala zmätene. „Máš sluhu opicu. Prečo nie?“

Mafin v náručí jej zapriadol, akoby mu pavián vôbec neprekážal.

„Agh!“ zavrčal na mňa Chufu.

Amos sa zasmial. „Chcel by si s tebou zahrať, Carter. Aby, hm, zistil, ako ti to ide.“

Prešľapoval som na mieste. „Hm, áno. Jasné. Čo tak zajtra? No ako mu rozumieš…“

„Carter, bohužiaľ, je veľa toho, na čo si budete musieť zvyknúť,“ vysvetľoval Amos, „no ak chcete prežiť a zachrániť otca, musíte si trochu odpočinúť.“

„Tak počkať!“ zarazila ho Sadie. „Prežiť a zachrániť oca? Môžeš nám to nejako vysvetliť?“

„Zajtra,“ sľúbil Amos. „Začneme vás zasväcovať zajtra. Chufu, odveď ich do izieb, prosím.“

„Agh-uch!“ zavrčal pavián. Otočil sa a zamieril hore schodmi. Dres Lakers mu, bohužiaľ, nezakrýval farebný zadok.

Chceli sme sa vybrať za ním, ale Amos sa ešte ozval: „Carter, daj mi tú tašku, prosím. Najlepšie asi bude, keď ju zamknem v knižnici.“

Zaváhal som. Takmer som zabudol, že mi visí na pleci, ale bolo to to jediné, čo mi zostalo po ocovi. Nemal som ani našu batožinu, tá zostala kdesi v Britskom múzeu. Pravdupovediac ma prekvapilo, že mi polícia nezobrala aj túto tašku, ale zdalo sa, že si ju nikto nevšimol.

„Vrátim ti ju,“ sľúbil Amos, „keď príde čas.“

Žiadal ma slušne, ale niečo v jeho očiach mi prezrádzalo, že nemám na výber.

Podal som mu ju. Amos ju chytil opatrne, akoby bola plná výbušnín.

„Dovidenia ráno.“ Otočil sa a vykročil k tým dverám s reťazami. Odomkli sa a otvorili len tak, aby mohol Amos vkĺznuť dnu a aby pred nami neodhalil nič z druhej strany. Potom sa reťaze samy od seba zasa zamkli.

Pozrel som sa na Sadie a nevedel, čo robiť. Zostať vo veľkej izbe s tou strašnou sochou Thowta nás nelákalo, a tak sme sa pobrali za Chufuom hore schodmi.

Dostali sme so Sadie susedné izby na druhom poschodí a musím uznať, že boli oveľa krajšie než všetky miesta, na ktorých som kedy býval.

Mal som vlastný kuchynský kút zásobený tým, čo zbožňujem: zázvorovým pivom [Nie, Sadie, to nie je malinovka pre starých dedov! Buď už konečne ticho!], tyčinkami Twix a cukríkmi Skittles. Zvláštne. Ako mohol Amos vedieť, čo mám rád? Televízor, počítač a stereo systém boli supermoderné. V kúpeľni čakala moja značka zubnej pasty, dezodorant a jednoducho všetko. A tá veľká posteľ ma ohromila, len vankúš mi pripadal trochu nezmyselný. Namiesto látkovej podušky tam bola opierka zo slonoviny, aké som vídal v egyptských hrobkách. Boli na nej levy a (jasné) ďalšie hieroglyfy.

Izba mala dokonca aj terasu, otočenú k newyorskému prístavu, s výhľadom na Manhattan a Sochu slobody, ale posuvné sklenené dvere sa nedali otvoriť. To bolo prvé znamenie, že niečo nie je v poriadku.

Otočil som sa a poobzeral po Chufuovi, ale ten zmizol. Dvere do izby boli zavreté. Skúšal som ich otvoriť, ale márne.

Z vedľajšej izby sa ozval tlmený hlas: „Carter?“

„Sadie.“ Vyskúšal som spojovacie dvere, ale aj tie boli zamknuté.

„Sme tu uväznení,“ sťažovala sa. „Myslíš, že Amos… teda, že mu môžeme veriť?“

Po tom všetkom, čo som dnes videl, neveril som ničomu, ale počul som v jej hlase strach. Spustilo to vo mne neznámy pocit, že by som ju mal upokojiť. Tá myšlienka mi pripadala absurdná. Sadie sa mi vždy zdala odvážnejšia než ja – robila si, čo chcela, a nestarala sa, ako to dopadne. To ja som bol ten, kto mal plné gate. No teraz som mal pocit, že musím hrať rolu, ktorú som nehral už veľmi dlho – veľkého brata.

„To nič,“ snažil som sa hovoriť sebaisto. „Pozri sa, keby nám chcel Amos ublížiť, tak by to už dávno urobil. Snaž sa trochu si pospať.“

„Carter?“

„No?“

„To bolo kúzlo, nie? To, čo sa stalo ocovi v múzeu. A Amosova loď. Tento dom. Všetko sú to kúzla.“

„Asi áno.“

Počul som, ako si vzdychla. „Dobre. Aspoňže som sa nezbláznila. Dobrú noc.“

„Všetky blšky na pomoc,“ zakričal som. A došlo mi, že som to Sadie nepovedal odvtedy, čo sme spolu bývali v Los Angeles, keď ešte žila mama.

„Chýba mi oco,“ dostala zo seba. „Takmer ho nepoznám, ja viem, ale… aj tak mi chýba.“

Do očí mi vhŕkli slzy, ale zhlboka som sa nadýchol. Nemal som v úmysle vzdať sa. Sadie ma potrebovala. Oco nás potreboval.

„My ho nájdeme,“ utešoval som ju. „Pekné sny.“

Načúval som, ale počul som už len Mafina, ako mňauká, prechádza sa hore-dole a skúma svoj nový príbytok. Aspoň on nepôsobil nespokojne.

Pripravil som sa do postele a vliezol do perín. Deky boli príjemné a teplé, ale ten vankúš mi prekážal. Bolel ma z neho krk, a tak som ho položil na zem a zaspal bez neho.

Moja prvá veľká chyba.

6.
Raňajky s krokodílom

Ako to opísať? Zlý sen to nebol. Bolo to oveľa skutočnejšie a strašidelnejšie.

Spal som a zdalo sa mi, že strácam váhu a vznášam sa. Otočil som sa a pod sebou som zbadal vlastné spiace telo.

Zomieram, napadlo mi. No nebolo to tak. Nebol som duch. Mal som nové trblietavé zlaté telo s krídlami namiesto rúk. Bol som nejaký vták. [Nie, Sadie, kura nie. Necháš ma láskavo rozprávať?]

Vedel som, že to nie je sen, pretože nemávam farebné sny. A rozhodne nesnívam všetkými piatimi zmyslami. V izbe sa vznášala vôňa jazmínu. Počul som, ako v plechovke zázvorového piva, ktorú som si otvoril a položil na nočný stolík, šumia bublinky. Cítil som, ako mi chladný vietor strapatí perie, a uvedomil som si, že sú otvorené okná. Nechcel som ísť preč, ale silný prúd vzduchu ma vytiahol z izby ako list vo víchrici.

Svetlá domu podo mnou sa stratili. Silueta New Yorku sa rozplynula a zmizla. Rútil som sa hmlou a tmou a všade okolo šepkali tajomné hlasy. Žalúdok mi zvieralo rovnako ako predtým na Amosovej lodi. Potom sa hmla rozplynula a ja som sa ocitol niekde úplne inde.

Vznášal som sa nad lysou horou. Hlboko dolu v údolí žiarila sieť mestských svetiel. New York to určite nebol. Vládla noc, ale vedel som, že som v púšti. Suchý vietor mi vysušil kožu na tvári. Viem, že to nedáva zmysel, ale tvár mi pripadala ako normálna, akoby sa táto časť môjho tela na vtáka nepremenila. [Výborne, Sadie. Pokojne ma volaj kura s Carterovou hlavou. Si spokojná?]

Podo mnou na hrebeni stáli dve postavy. Zdalo sa, že si ma nevšimli, a ja som si uvedomil, že už nežiarim. Vlastne som sa v tej tme vznášal úplne neviditeľný. Nerozoznal som tie dve postavy jasne, videl som len, že to nie sú ľudia. Snažil som sa zaostriť a všimol som si, že jeden je malý, zavalitý, holý a má slizkú kožu, ktorá sa leskne v svetle hviezd – ako žaba stojaca na zadných nohách. Ten druhý bol vysoký a chudý ako strašiak a namiesto nôh mal kohútie pazúry. Do tváre som mu veľmi nevidel, ale vyzerala červená a vlhká a… no, jednoducho som bol rád, že ju nevidím lepšie.

„Kde je?“ nervózne zaškriekala tá ropucha.

„Ešte nedostal permanentného hostiteľa,“ odbil ho chlap s kohútími nohami. „Môže sa zjavovať len na chvíľku.“

„Vieš určite, že toto je to miesto?“

„Áno, ty trubiroh! Bude tu, hneď ako…“

Na hrebeni sa objavila planúca postava. Tí dvaja padli na zem, plazili sa v prachu a ja som sa modlil ako blázon, aby som bol fakt neviditeľný.

„Môj pane!“ vyhŕkla ropucha.

V tme som toho prichádzajúceho dobre nevidel – rozoznal som len siluetu človeka načrtnutú plameňmi.

„Ako sa volá toto miesto?“ spýtal sa. Keď otvoril ústa, bol som si istý, že je to ten ohnivý chlap, ktorý zaútočil na oca v Britskom múzeu. Vrátil sa všetok strach, ktorý som tam cítil, a ochromil ma. Spomenul som si, ako som sa snažil zobrať ten hlúpy kameň a hodiť ho doňho, ale nedokázal som ani to. Úplne som oca zradil.

„Môj pane,“ ozvala sa kohútia noha. „Tá hora sa volá Camelback, Ťaví chrbát. A mestu hovoria Phoenix.“

Ten ohnivý muž sa zasmial – dunivo ako hrom. „Fénix. Aké príznačné! A tá púšť mi tak veľmi pripomína domov. Už stačí len zbaviť ju života. Púšť by mala byť pusté miesto, nemyslíte?“

„To áno, môj pane,“ pritakal žabiak. „No čo tí ďalší štyria?“

„Jeden je už v hrobe,“ odpovedal ohnivec. „Druhá je slabá. Dá sa ľahko ovládnuť. Tak zostávajú len dvaja. A s tými čoskoro skoncujem.“

„Hm… ako?“ zaujímala sa ropucha.

Ohnivý muž sa rozžiaril ešte viac. „Ty si ale zvedavá žubrienka, nemyslíš?“ Ukázal na ropuchu a úbohému stvoreniu sa začalo dymiť z kože.

„Nie!“ žobrala ropucha. „Nie!“

Nemohol som sa na to pozerať. Nechce sa mi to opisovať. No ak vieš, čo sa stane, keď nejaký surovec posype soľou slimáky, tak si dokážeš celkom dobre predstaviť, ako dopadla tá žaba. O chvíľku z nej nezostalo nič.

Kohútia noha nervózne cúvla. Ani som sa nečudoval.

„Tu vybudujeme môj chrám,“ pokračoval ten ohnivý chlap, akoby sa nič nestalo. „Hora poslúži ako miesto môjho uctievania. Keď to bude hotové, privolám najväčšiu búrku, aká kedy bola. Všetko zmetiem. Všetko.“

„Áno, môj pane,“ rýchlo súhlasila kohútia noha. „A, hm, ak môžem navrhnúť, môj pane, na zvýšenie vašej moci…“ Tvor sa uklonil, zašuchtal nohami a podišiel dopredu, akoby chcel tomu ohnivému mužovi pošepkať niečo do ucha.

Už keď som si myslel, že sa z kohútej nohy stane pečienka, povedal ohnivcovi niečo, čo som nezachytil, a ten chlapík sa rozžeravil ešte viac.

„Výborne! Ak to dokážeš, čaká ťa odmena. Ak nie…“

„Rozumiem, môj pane.“

„Tak teda bež,“ rozkázal ohnivý muž. „Uvoľni naše sily. Začni s dlhokrkými. To by ich malo oslabiť. Zober tie mláďatá a priveď mi ich. Chcem ich živé, kým stihnú objaviť svoju silu. A neopováž sa ma sklamať!“

„Nie, pane.“

„Fénix,“ dumal ohnivý chlapík. „To sa mi náramne páči.“ Mávol rukou po obzore, akoby si predstavoval mesto pred sebou v plameňoch. „Čoskoro vstanem z vášho popola. Ako milý darček k narodeninám.“

Zobudil som sa s búšiacim srdcom vo vlastnom tele. Bolo mi horúco, akoby sa ma ten ohnivý muž chystal spáliť. Potom mi došlo, že mi na prsiach sedí mačka.

Mafin ma pozoroval prižmúrenými očami. „Mňau.“

„Ako si sa sem dostal?“ zamrmlal som.

Posadil som sa a chvíľku som nechápal, kde som. V nejakom hoteli v ďalšom meste? Už som takmer zakričal na oca… a potom som si spomenul.

Včerajšok. Múzeum. Sarkofágy.

Všetko sa to na mňa hneď zosypalo, až som takmer nemohol dýchať.

Tak dosť, povedal som si. Na smútenie nie je čas. Bude to znieť zvláštne, ale ten hlas v mojej hlave akoby patril niekomu inému – staršiemu a silnejšiemu. Buď to bolo dobré znamenie, alebo mi začínalo šibať.

Spomeň si, čo si videl, povedal ten hlas. On ide po tebe. Musíš byť pripravený.

Roztriasol som sa. Chcel som veriť, že to bol len zlý sen, ale vedel som, že to tak nie je. Za posledný deň som toho prežil priveľa, aby som pochyboval. Nejakým spôsobom sa mi v spánku fakt podarilo opustiť vlastné telo. Bol som vo Phoenixe – tisíce míľ ďaleko. Bol tam aj ten ohnivý chlap. Tomu, čo hovoril, som veľmi nerozumel, ale vravel, že pošle svoje sily zajať mláďatá. No, páni, koho mal asi tak na mysli?

Mafin zoskočil z postele, oňuchal slonovinovú opierku a pozrel sa na mňa, akoby sa mi snažil niečo povedať.

„Pokojne si ju vezmi,“ zahundral som. „Je nepohodlná.“

Štuchol do nej hlavou a vyčítavo na mňa pozeral. „Mňau.“

„Nechaj to tak, chlpáč.“

Vstal som a osprchoval sa. Keď som sa chcel obliecť, zistil som, že moje staré šaty cez noc zmizli. Všetko v skrini malo moju veľkosť, ale bolo úplne iné než handry, na ktoré som bol zvyknutý – vrecovité nohavice so šnúrkou a voľné košele, všetko z jednoduchého bieleho ľanu, a habity do chladného počasia, ako nosia felahovia, egyptskí roľníci. Nebol to práve môj štýl.

Sadie rada tvrdí, že nijaký štýl nemám. Vyčíta mi, že sa obliekam ako starý chlap – košele na gombičky, nohavice, mokasíny. No, možno. Je to totiž takto: Oco mi odjakživa vtĺkal do hlavy, že musím vyzerať čo najlepšie.

Pamätám si, ako mi to vysvetľoval prvýkrát. Mal som desať rokov. Išli sme na letisko v Aténach, vonku bolo asi tak štyridsaťpäť stupňov a ja som sa sťažoval, že chcem krátke nohavice a tričko. Prečo sa nemôžem obliecť pohodlne? V ten deň nás nečakalo nič dôležité – len cestovanie.

Oco mi položil ruku na plece. „Carter, už budeš veľký. Si Afroameričan. Ľudia ťa budú posudzovať prísnejšie, takže vždy musíš vyzerať slušne.“

„To je nespravodlivé!“ bránil som sa.

„Spravodlivosť neznamená, že všetci majú to isté,“ poučil ma oco. „Spravodlivosť znamená, že každý dostane, čo potrebuje. A jediná cesta, ako dostať, čo potrebuješ, je postarať sa o to sám. Rozumieš?“

Povedal som mu, že nie. No napriek tomu som robil, čo chcel – rovnako ako keď som sa zaujímal o Egypt, basketbal a hudbu. A cestoval len s príručnou batožinou. Obliekal som sa tak, ako si oco predstavoval, pretože väčšinou mal pravdu. Vlastne si ani nepamätám, že by sa niekedy zmýlil… až na tú noc v Britskom múzeu.

Skrátka, vzal som si zo skrine tie ľanové šaty. Papuče sa mi zdali pohodlné, ale behať by som v nich nechcel.

Dvere mojej spálne sa našťastie už odomkli. Sadina izba bola otvorená tiež, ale Sadie som tam nenašiel.

Spolu s Mafinom sme zišli dolu. Cestou sme prechádzali popri množstve neobsadených izieb. V dome mohlo pokojne prespať sto ľudí, ale teraz pôsobil prázdno a smutne.

Dolu vo veľkej izbe sedel na pohovke pavián Chufu, pri nohách sa mu váľala basketbalová lopta a v rukách držal kus akéhosi záhadného mäsa s ružovými pierkami. V televízii bežal športový kanál a Chufu sledoval výber zo zápasov včerajšieho večera.

„Ahoj,“ pozdravil som ho, hoci som si pripadal ako blázon, že sa s ním rozprávam. „Lakers vyhrali?“

Chufu sa na mňa pozrel a poplieskal loptu, akoby si chcel zahrať. „Agh, agh.“

Z brady mu viselo ružové pierko. Pri tom pohľade sa mi zdvihol žalúdok.

„Hm, jasné,“ prikývol som. „Zahráme si neskôr, dobre?“

Zbadal som, že Sadie a Amos raňajkujú pri bazéne na terase. Vonku malo mrznúť, ale kôš na oheň sálal a tí dvaja sa netvárili, že im je zima. Vybral som sa k nim, ale pred Thowtovou sochou som zaváhal. Za denného svetla nevyzeral boh s vtáčou hlavou tak strašidelne. Napriek tomu by som prisahal, že si ma jeho sliedivé oči pozorne premeriavajú.

Čo to vravel ten ohnivý chlap v noci? Niečo o tom, že nás chytí, kým objavíme vlastnú silu. Znelo to absurdne, ale na chvíľku som fakt pocítil nápor sily – ako večer, keď som otvoril dvere len mávnutím ruky. Mal som pocit, akoby som dokázal zdvihnúť všetko, dokonca aj túto desaťmetrovú sochu, keby som chcel. Ako v tranze som podišiel dopredu.

Mafin netrpezlivo zamňaukal a štuchol ma do nohy. Ten pocit sa rozplynul.

„Máš pravdu,“ povedal som mačke. „Hlúpy nápad.“

Okrem toho som už zacítil raňajky – francúzsku hrianku, slaninu, horúcu čokoládu. Nemohol som Mafinovi vyčítať, že má naponáhlo. Vyšiel som za ním na terasu.

„Á, Carter,“ privítal ma Amos. „Veselé Vianoce, chlapče. Sadni si k nám.“

„No konečne,“ zahundrala Sadie. „Ja som hore už večnosť.“

Chvíľu na mňa hľadela, akoby myslela na to čo ja: Vianoce. Vianočné sviatky sme spolu netrávili odvtedy, čo zomrela mama. Zaujímalo by ma, či si Sadie pamätá, ako sme vždy vyrábali ozdoby z vlny a paličiek z nanukov.

Amos si nalial hrnček kávy. Oblečený bol podobne ako včera a musím uznať, že ten chlapík mal štýl: Oblek na mieru z modrej vlnenej látky, rovnaký klobúk a vlasy nanovo spletené korálikmi z tmavomodrého lazuritu, jedného z kameňov, ktoré Egypťania často používali na výrobu šperkov. Ladili s tým dokonca aj okuliare s okrúhlymi sklami zafarbenými domodra. V stojane pri koši na oheň stál tenorsaxofón a ja som si dokázal Amosa jasne predstaviť, ako na terase hrá rieke serenádu.

Čo sa týka Sadie, tá mala oblečený ľanový úbor ako ja, ale nejako sa jej podarilo zachrániť vojenské topánky. Asi v nich spala. V tom pyžame a s vlasmi nafarbenými načerveno vyzerala dosť smiešne, ale nebol som na tom oveľa lepšie, takže som si z nej nemohol uťahovať.

„Ty… Amos?“ spýtal som sa. „Nemal si doma nijakého vtáčika, že nie? Chufu žral niečo s ružovými pierkami.“

„Hm.“ Amos sa napil kávy. „Ospravedlňujem sa, ak ťa to vyľakalo. Chufu je dosť prieberčivý. Je len jedlo, ktorého názov sa začína na p. Palacinky, pizzu, plameniaky.“

Zažmurkal som. „Povedal si…“

„Carter,“ varovala ma Sadie. Vyzerala, akoby sa jej trochu dvíhal žalúdok. Možno sa o tom s Amosom už rozprávali. „Nepýtaj sa.“

„Dobre,“ prikývol som. „Nepýtam sa.“

„Prosím, Carter, poslúž si.“ Amos mávol k stolu naloženému jedlom. „Potom sa dáme do vysvetľovania.“

Na tom stole som nijakého plameniaka nevidel, čo mi vyhovovalo, ale inak tam bolo všetko, čo mi napadlo. Vybral som si pár palaciniek s maslom a javorovým sirupom, trochu slaniny a pohár pomarančového džúsu.

Potom som kútikom oka zaznamenal nejaký pohyb. Pozrel som sa k bazénu. Tesne pod hladinou sa kĺzalo niečo dlhé a bledé.

Takmer mi vypadol tanier. „To je…“

„… krokodíl,“ potvrdil Amos. „Pre šťastie. Je to albín, ale nehovor o tom, prosím. Je na to citlivý.“

„Volá sa Filip Macedónsky,“ informovala ma Sadie.

Netušil som, ako to Sadie môže brať tak pokojne, ale rozhodol som sa, že keď sa nebojí ona, nebudem robiť scény ani ja.

„To je dlhé meno,“ poznamenal som.

„Je to dlhý krokodíl,“ zasmiala sa Sadie. „Áno, a má rád slaninu.“

Aby to dokázala, hodila plátok ponad plece. Filip vyrazil z vody a zhltol maškrtu. Chrbát mal čisto biely, oči ružové a papuľu takú veľkú, že by dokázal zhltnúť celé prasa.

„Moji priatelia sa v jeho blízkosti môžu cítiť úplne bezpečne,“ presviedčal ma Amos. „Za starých čias sa chrám nepovažoval za úplný, ak nemal jazierko plné krokodílov. Sú to mocné magické zvieratá.“

„Jasné,“ zamrmlal som. „Takže pavián, krokodíl… máš ešte nejakých domácich maznáčikov, o ktorých by som mal vedieť?“

Amos chvíľku rozmýšľal. „Viditeľných? Nie, myslím, že to je všetko.“

Sadol som si čo najďalej od bazéna. Mafin sa mi obtieral o nohy a priadol. Dúfal som, že má dosť rozumu, aby sa od toho magického krokodíla Filipa držal čo najďalej.

„Takže, Amos,“ ozval som sa medzi hltmi palacinky. „To vysvetlenie.“

„Áno,“ súhlasil. „Kde začať…“

„Naším ocom,“ navrhla Sadie. „Čo sa s ním stalo?“

Amos sa zhlboka nadýchol. „Julius sa pokúšal povolať boha. Bohužiaľ, podarilo sa mu to.“

Bolo dosť ťažké brať Amosa vážne, keď hovoril o povolávaní bohov, a pritom si natieral žemľu maslom.

„Nejakého konkrétneho boha?“ uškrnul som sa. „Alebo boha len tak všeobecne?“

Sadie ma pod stolom kopla. Zazerala, akoby vážne verila tomu, čo Amos hovorí.

Strýko zahryzol do žemle. „Egyptských bohov je množstvo, Carter. No tvojmu ocovi išlo len o jedného.“

Významne sa na mňa zahľadel.

„O Usira,“ spomenul som si. „Keď oco stál pred Rosettskou doskou, povedal: ‚Usir, príď.‘ No Usir je legenda. Je to ilúzia.“

„Kiežby to bola pravda.“ Amos hľadel cez East River na siluetu Manhattanu lesknúcu sa v rannom slnku. „Starí Egypťania neboli hlúpi, Carter. Postavili pyramídy. Vybudovali prvý veľký národný štát. Ich civilizácia vydržala tisícky rokov.“

„Jasné,“ prisvedčil som. „A teraz sú preč.“

Amos pokrútil hlavou. „Také silné dedičstvo nezmizne. V porovnaní s Egypťanmi boli Gréci a Rimania len deti. A naše moderné národy ako Briti a Američania? Iba okamih. Najstarším koreňom civilizácie, aspoň tej západnej, je Egypt. Pozri sa na pyramídu na dolárovej bankovke. Pozri sa na Washingtonov pamätník – najväčší egyptský obelisk na svete. Egypt je stále veľmi živý. A, bohužiaľ, aj jeho bohovia.“

„To určite,“ protestoval som. „Teda… aj keby som uznal, že existuje niečo ako mágia, veriť v starých bohov je niečo úplne iné. Žartuješ, čo?“

No kým som to dopovedal, spomenul som si na toho ohnivého chlapa v múzeu – na to, ako sa mu tvár menila z ľudskej na zvieraciu a naopak – a na Thowtovu sochu, ako ma jej oči sledovali.

„Carter,“ vyhlásil Amos, „Egypťania by neboli takí hlúpi, aby verili vo vymyslených bohov. Tie bytosti, ktoré opisujú vo svojich mýtoch, boli až priveľmi skutočné. Za starých čias egyptskí kňazi tých bohov povolávali, využívali ich silu a tvorili veľké veci. To je pôvod toho, čomu dnes hovoríme mágia. Rovnako ako veľa vecí ju objavili Egypťania. Každý chrám mal skupinu mágov nazvanú Dom života. Tých mágov poznal celý staroveký svet.“

„Aj ty si taký egyptský mág?“

Amos prikývol. „A aj váš oco. Včera v noci ste to videli na vlastné oči.“

Zaváhal som. Nedalo sa poprieť, že oco urobil v múzeu niečo čudné – niečo, čo vyzeralo ako kúzlo.

„Veď on je archeológ,“ tvrdohlavo som namietal.

„To je len zásterka. Určite si pamätáš, že sa špecializuje na preklad starovekých zaklínadiel. Tým môžeš ťažko porozumieť, ak sa nevenuješ mágii osobne. Naša rodina, rodina Kanovcov, patrila do Domu života už od začiatku. A rodina vašej matky je takmer rovnako stará.“

„Faustovci?“ Pokúšal som sa predstaviť si babku a deda Faustovcov ako mágov, ale ak nie je čarovné sledovať ragby v telke alebo piecť sušienky, potom sa mi to nedarilo.

„Nepraktikovali mágiu dlhé generácie,“ pripustil Amos, „kým sa neobjavila tvoja mama. No áno, je to veľmi starý rod.“

Sadie neveriacky pokrútila hlavou. „Takže podľa teba bola mág aj mama. Žartuješ?“

„Kdeže,“ pokrútil hlavou Amos. „Vy dvaja… ste spojení krvou dvoch prastarých rodín, obidve majú dlhoročné a bohaté skúsenosti s bohmi. Ste najsilnejšie Kanove deti, aké sa narodili za dlhé stáročia.“

Snažil som sa to stráviť. V tej chvíli som si veľmi silný nepripadal. Skôr sa mi z toho robilo zle. „Chceš povedať, že naši rodičia tajne uctievali bohov so zvieracími hlavami?“ spýtal som sa.

„Neuctievali,“ opravil ma Amos. „Na konci staroveku Egypťania zistili, že ich bohovia sa nemajú uctievať. Sú to mocní tvorovia, prastaré sily, ale nie sú božskí tak, ako by si človek predstavoval. Sú to stvorené bytosti rovnako ako smrteľníci, len oveľa silnejšie. Môžeme ich uznávať, báť sa ich, využívať ich silu, dokonca s nimi bojovať, aby sme ich ovládli…“

„Bojovať s bohmi?“ prerušila ho Sadie.

„Stále,“ ubezpečil ju Amos. „No neuctievame ich. To nás naučil Thowt.“

Vrhol som na Sadie zhrozený pohľad. Ten chlap sa musel zblázniť. No Sadie sa tvárila, akoby verila každému jeho slovu.

„Tak ďalej…“ vzdychol som. „Prečo oco zničil Rosettskú dosku?“

„No, som presvedčený, že to nechcel urobiť,“ vysvetľoval Amos. „Samotného ho to muselo vydesiť. Vlastne si myslím, že medzitým už naši bratia v Londýne škodu napravili. Kurátori čoskoro skontrolujú zbierky a zistia, že Rosettská doska explóziu zázračne prežila.“

„Veď sa rozletela na milión kúskov!“ odporoval som. „Ako by ju mohli opraviť?“

Amos vzal tanierik a hodil ho na kamennú dlážku. Okamžite sa rozbil.

„To by bolo zničenie,“ vravel Amos. „Mohol som to urobiť kúzlom – ha-di –, ale jednoduchšie je ho skrátka rozbiť. A teraz…“ Amos natiahol ruku. „Spoj sa. Hi-nehm.“

Vo vzduchu nad jeho dlaňou zahorel modrý hieroglyf.

Kusy tanierika mu vleteli do ruky a poskladali sa ako puzzle, aj najmenšie čiastočky prachu sa vrátili na svoje miesto. Amos položil neporušený tanierik späť na stôl.

„To musí byť nejaký trik,“ vyletelo zo mňa. Snažil som sa hovoriť pokojne, ale myslel som na všetky nevysvetliteľné veci, ktoré sa nám s ocom za tie roky stali, ako s tými strelcami v káhirskom hoteli, ktorí skončili zavesení dolu hlavou na lustri. Je možné, že by to oco dokázal kúzlom?

Amos nalial na tanierik mlieko, položil ho na zem a Mafin sa k nemu prikradol. „V každom prípade, váš oco by nijakú pamiatku nikdy naschvál nezničil. Jednoducho si neuvedomil, koľko sily v sebe má Rosettská doska. Viete, s úpadkom Egypta sa jeho mágia zhromaždila a sústredila sa do zachovaných pamiatok. Väčšina z nich sa, samozrejme, nachádza stále v Egypte. No niečo sa nájde v každom veľkom múzeu. Mág dokáže tie predmety využiť ako ohniskové body na silnejšie kúzla.“

„Tomu nerozumiem,“ priznal som.

Amos rozhodil ruky. „Ospravedlňujem sa, Carter. Chce to roky štúdia, aby si porozumel mágii, a ja sa ti ju pokúšam vysvetliť za jediné ráno. Dôležité je, že posledných šesť rokov váš otec hľadal cestu, ako povolať Usira, a včera v noci si myslel, že na to našiel ten správny artefakt.“

„Počkať, prečo chcel Usira?“

Sadie mi venovala utrápený pohľad. „Carter, Usir bol vládca mŕtvych. Oco hovoril o tom, ako chce všetko napraviť. Hovoril o mame.“

Zrazu akoby sa ochladilo. Kôš na oheň zaprskal v závane vetra od rieky.

„Chcel priviesť mamu späť spomedzi mŕtvych?“ vydýchol som. „Veď to je šialené!“

Amos zaváhal. „Mohlo to byť nebezpečné, nerozumné, bláznivé, no šialené nie. Tvoj otec je mocný mág. Ak mu šlo vážne o toto, mohol to s Usirovou pomocou dokázať.“

Pozrel som sa na Sadie. „Ty si mu na to fakt skočila?“

„Videl si to kúzlo v múzeu. Toho ohnivého chlapa. Oco z toho kameňa niečo vyvolal.“

„Áno,“ prikývol som a myslel na svoj sen. „No to nebol Usir, však nie?“

„Nie,“ povedal Amos. „Tvoj otec získal viac, než zamýšľal. Usirovho ducha oslobodil, to áno. Vlastne si myslím, že sa mu podarilo spojiť s bohom…“

„Spojiť sa?“

Amos zdvihol ruku. „To je na ďalší dlhý rozhovor. Zatiaľ povedzme, že do seba vtiahol Usirovu moc. No nestihol ju použiť, pretože podľa toho, čo mi povedala Sadie, sa zdá, že Julius oslobodil z Rosettskej dosky päť bohov. Päť bohov, ktorí tam boli uväznení spoločne.“

Pozrel som sa na Sadie. „Ty si mu povedala všetko?“

„On nám pomôže, Carter.“

Stále sa mi nechcelo tomu chlapíkovi veriť, aj keď to bol náš strýko, ale rozhodol som sa, že mi nič iné nezostáva.

„No tak dobre,“ uznal som. „Ten ohnivý chlap povedal niečo ako: ‚Oslobodil si všetkých piatich.‘ Čo tým myslel?“

Amos sa napil kávy. Mal taký neprítomný pohľad, až mi pripomenul oca. „Nechcem vás strašiť.“

„Neskoro.“

„Egyptskí bohovia sú dosť nebezpeční. Posledných dvetisíc rokov sme ich my mágovia stále spútavali a vyháňali, kedykoľvek sa objavili. Náš najdôležitejší zákon, ktorý vydal hlavný lektor Iskandar v časoch Rimanov, zakazuje oslobodzovať bohov alebo využívať ich silu. Váš otec ten zákon už raz porušil.“

Sadie zbledla. „Súvisí to nejako s maminou smrťou? S Kleopatriným obeliskom v Londýne?“

„Úplne so všetkým, Sadie. Vaši rodičia… no, oni si mysleli, že robia dobrú vec. Pustili sa do strašného rizika a vašu matku to stálo život. Julius vzal vinu na seba. Vyhostili ho. Vykázali. Musel sa stále presúvať, pretože Dom sledoval, čo robí. Mágovia sa báli, že bude pokračovať vo svojom… výskume. A on to aj naozaj robil.“

Spomenul som si, ako sa oco obzeral cez plece, keď kopíroval nejaké staroveké zápisy, ako ma budil o tretej či o štvrtej ráno a tvrdil, že musíme ísť do iného hotela, ako ma varoval, aby som sa mu nepozeral do tašky, ako kopíroval obrazy z múrov starých chrámov – akoby od toho záviseli naše životy.

„To preto si za nami nikdy neprišiel?“ spýtala sa Sadie Amosa. „Pretože oca vyhnali?“

„Dom mi zakázal stretávať sa s ním. Mal som Juliusa rád. Bolelo ma, že sa nevídam s ním ani s jeho deťmi. No nemohol som sa s vami stýkať – až do včerajšieho večera, keď mi jednoducho nezostávalo nič iné, len vám pomôcť. Julius bol nájdením Usira posadnutý celé roky. Trápilo ho, čo sa stalo vašej mame. Keď som zistil, že sa chystá znovu porušiť zákon a všetko chce napraviť, musel som ho zastaviť. Druhé porušenie by znamenalo trest smrti. Bohužiaľ, nepodarilo sa mi to. Mal som vedieť, aký je Julius tvrdohlavý.“

Hľadel som do taniera. Jedlo mi vychladlo. Mafin vyskočil na stôl a obtrel sa mi o ruku. Keď som nereagoval, pustil sa do mojej slaniny.

„Včera v noci v múzeu,“ uvažoval som, „to dievča s nožom a ten fúzatý muž – aj to boli mágovia? Z Domu života?“

„Áno,“ potvrdil Amos. „Dozerali na tvojho otca. Máte šťastie, že vás nechali ísť.“

„To dievča nás chcelo zabiť,“ spomenul som si. „No fúzač jej povedal, že ešte nie.“

„Nezabíjajú, kým to nie je nevyhnutné,“ prikývol Amos. „Počkajú, kým uvidia, či predstavujete nejakú hrozbu.“

„Prečo by sme predstavovali hrozbu?“ chcela vedieť Sadie. „Sme deti! A to vyvolávanie boha nebol náš nápad.“

Amos odstrčil tanier. „Vás dvoch vychovávali zvlášť z istého dôvodu.“

„Pretože Faustovci dali oca na súd,“ vysvetlil som vecne. „A oco prehral.“

„Bolo to oveľa zložitejšie,“ tvrdil Amos. „Dom trval na tom, aby vás oddelili. Otec si vás chcel nechať obidvoch, aj keď vedel, aké to je nebezpečné.“

Sadie sa tvárila, akoby dostala ranu medzi oči. „Fakt?“

„Samozrejme. No Dom zasiahol a postaral sa, aby ťa starí rodičia dostali do starostlivosti, Sadie. Keby ste s Carterom vyrastali spolu, stali by ste sa veľmi silnými. Možno ste už za posledný deň pocítili nejaké zmeny.“

Myslel som na tie návaly sily, ktoré sa ma zmocňovali, na to, ako Sadie zrazu vedela čítať staré egyptské znaky. A spomenul som si na niečo ešte staršie.

„Tvoje šieste narodeniny,“ pozrel som sa na Sadie.

„Torta,“ odpovedala okamžite a tá spomienka medzi nami prebehla ako elektrická iskra.

Na oslave Sadiných šiestych narodenín, posledných v čase, keď sme boli ešte kompletná rodina, sme si strašne skočili do vlasov. Už ani neviem, o čo išlo. Myslím, že som za ňu chcel sfúknuť sviečky. Začali sme na seba kričať. Chytila ma za košeľu. Ja som ju odstrčil. Spomínam si, že oco sa k nám rozbehol, chcel zasiahnuť, ale kým to stihol urobiť, Sadina torta vybuchla. Poleva sa rozprskla na steny, na oca s mamou, na tváre Sadiných ufňukaných kamarátov. Rodičia nás od seba odtrhli. Poslali ma do mojej izby. Potom nám vysvetlili, že sme asi náhodou zasiahli sviečku, keď sme sa naťahovali, ale ja som vedel, že to tak nebolo. Tá torta sa rozprskla pre niečo iné, čo reagovalo na náš hnev. Pamätám si, ako Sadie plakala a na čele mala kus torty, jedna sviečka visela zo stropu a knôt ešte horel. Jeden dospelý, mamin a ocov hosť, mal okuliare celé od polevy.

Otočil som sa k Amosovi. „To si bol ty. Ty si bol na tej Sadinej oslave.“

„Vanilková poleva,“ spomenul si. „Veľmi dobrá. No už vtedy bolo jasné, že vychovávať vás dvoch pod jednou strechou bude ťažké.“

„A tak…“ Nedopovedal som. „Čo s nami bude teraz?“

Nechcel som to priznať, ale nezniesol som predstavu, že by nás so Sadie zasa rozdelili. Nebola to bohvieaká sestra, ale inú som nemal.

„Treba vás patrične vycvičiť,“ vyhlásil Amos. „Či už to Dom schváli, alebo nie.“

„Prečo by to neschválil?“ spýtal som sa.

„Všetko vám vysvetlím, nebojte sa. No ak máme mať šancu nájsť vášho otca a dať všetko do poriadku, musíme začať s výcvikom. Inak bude celý svet ohrozený. Keby sme len vedeli, kde…“

„Phoenix,“ vyhŕkol som.

Amos na mňa vyvalil oči. „Čože?“

„V noci sa mi… no, vlastne to nebol sen…“ Pripadal som si hlúpo, ale vyrozprával som mu, čo sa stalo, keď som spal.

Z Amosovho výrazu som pochopil, že je to ešte horšie, ako som si myslel.

„Vážne povedal ‚darček k narodeninám‘?“ spýtal sa.

„Áno, ale čo to znamená?“

„A permanentný hostiteľ,“ uvažoval Amos. „Takže ešte nijakého nemal?“

„No, tak to aspoň vravel ten chlapík s kohútími nohami…“

„To bol démon,“ vysvetlil Amos. „Prisluhovač chaosu. A ak démoni prenikajú do smrteľného sveta, nemáme veľa času. To je zlé, veľmi zlé.“

„Pre obyvateľov Phoenixu,“ tresol som.

„Carter, náš nepriateľ sa nezastaví vo Phoenixe. Ak nabral takú silu tak rýchlo… čo presne hovoril o tej búrke?“

„Povedal: ‚Privolám najväčšiu búrku, aká kedy bola.‘“

Amos sa zamračil. „Keď to vyhlásil naposledy, stvoril Saharu. Taká búrka by dokázala zničiť celú Severnú Ameriku, vytvoriť toľko energie chaosu, že by získal takmer neporaziteľné telo.“

„O čom to rozprávaš? Kto je ten chlap?“

Amos len mávol rukou. „Teraz je dôležitejšie, prečo si nespal na opierke.“

Pokrčil som plecami. „Bola nepohodlná.“ Pozrel som sa na Sadie, aby ma podporila. „Ani ty si na nej nespala, nie?“

Sadie prevrátila oči. „Samozrejme, že spala. Bolo mi jasné, že tam nie je len tak.“

Niekedy sestričku fakt neznášam. [Au! To bola moja noha!]

„Carter,“ dohováral mi Amos, „spánok je nebezpečná vec. Sú to dvere do duata.“

„Výborne,“ zahundrala Sadie. „Ďalšie cudzie slovo.“

„Ach… áno, pardon,“ zarazil sa Amos. „Duat je svet duchov a mágie. Existuje pod denným svetom ako rozľahlý oceán, má veľa vrstiev a oblastí. Včera večer sme sa ponorili kúsok pod povrch, aby sme sa dostali do New Yorku, pretože cestovanie v duate je oveľa rýchlejšie. Keď spíš, Carter, aj tvoje vedomie prechádza jeho najplytšími prúdmi, a tak si bol svedkom toho, čo sa stalo vo Phoenixe. Našťastie si ten zážitok prežil. No čím hlbšie zájdeš do duata, tým horšie veci stretneš a tým ťažšie sa budeš vracať. Existujú celé ríše plné démonov, paláce, kde bohovia existujú vo svojej čírej podobe, takí silní, že len svojou prítomnosťou by človeka spálili na popol. Sú tam väzenia, kde sú zatvorené tvory nevýslovného zla, a priepasti také hlboké a chaotické, že si ich ani bohovia netrúfajú preskúmať. Teraz, keď sa v tebe prebudila sila, nesmieš spať bez ochrany, vystavovať sa útokom z duata ani… náhodným cestám cezeň. Tá opierka je čarovná, zakotvuje ti vedomie v tele.“

„Chceš povedať, že som fakt…“ V ústach som zacítil kovovú pachuť. „Mohol ma zabiť?“

Amos sa tváril smrteľne vážne. „Ak dokáže tvoja duša takto cestovať, znamená to, že postupuješ rýchlejšie, ako som si myslel. Rýchlejšie, než by malo byť možné. Ak si ťa červený boh…“

„Červený boh?“ spýtala sa Sadie. „To je ten ohnivý chlap?“

Amos vstal. „Musím zistiť viac. Nemôžeme len tak čakať, kým si vás nájde. A ak rozpúta tú búrku na svoje narodeniny, na vrchole svojich síl…“

„Chceš povedať, že ideš do Phoenixu?“ Takmer som to zo seba nedokázal dostať. „Amos, ten ohnivý chlap oca porazil, akoby jeho kúzlo bol iba žart! A teraz má démonov a je čoraz silnejší a… zabije ťa!“

Amos sa na mňa sucho usmial, akoby už všetky riziká zvážil a nepotreboval, aby som mu ich pripomínal. Tváril sa tak, že mi pripomínal oca, a to zabolelo. „Len strýka tak rýchlo neodpisuj, Carter. Aj ja ovládam zopár kúzel. Okrem toho, ak máme zachrániť vášho otca a zastaviť červeného boha, musím sa osobne pozrieť, čo sa deje. Nebudem tam dlho a dám si pozor. Len zostaňte tu. Mafin vás ochráni.“

Zažmurkal som. „Ten kocúr nás má chrániť? Nemôžeš nás tu len tak nechať! A čo náš výcvik?“

„Hneď ako sa vrátim,“ sľúbil Amos. „Nebojte sa, sídlo je chránené. Len neodchádzajte. Nedajte sa oklamať a nikomu neotvárajte dvere. A nech sa stane čokoľvek, nechoďte do knižnice. To vám absolútne zakazujem. Vrátim sa do západu slnka.“

Kým sme stihli protestovať, Amos pokojne došiel na okraj terasy a skočil.

„Nie!“ zajačala Sadie. Rozbehli sme sa k zábradliu a pozreli sa dolu. Od rieky nás delilo tridsať metrov. A po Amosovi ani stopy. Jednoducho zmizol.

V bazéne sa hádzal Filip Macedónsky. Mafin vyskočil na zábradlie a domáhal sa pohladkania.

Zostali sme sami v cudzom dome s paviánom, krokodílom a s tajomným kocúrom. A celému svetu zrejme hrozilo nebezpečenstvo.

Pozrel som sa na Sadie. „Čo teraz?“

Založila si ruky. „No, to je jasné, nie? Preskúmame knižnicu.“

7.
Chlapík padne na hlavu

Fakt, Carter je niekedy taký hlúpy, až sa mi ani nechce veriť, že sme príbuzní.

Keď niekto niečo zakáže, je to predsa znamenie, že to stojí za to. Vydala som sa priamo ku knižnici.

„Počkaj!“ zajačal Carter. „Nemôžeš len tak…“

„Milý braček,“ pustila som sa doňho, „vyletel si zasa z tela, keď Amos rozprával, alebo si ho fakt počúval? Egyptskí bohovia sú skutoční. Červený boh je zlý. A o chvíľu má narodeniny, čo je malér. Dom života sú naštvaní starí mágovia, ktorí nenávidia našu rodinu, pretože oco bol trochu rebelant. Mimochodom, mohol by si si z neho občas zobrať príklad. Takže čo nám zostáva? Stratený oco, zlý boh, ktorý sa chystá zničiť svet, a strýko, ktorý práve vyskočil z domu – a vlastne mu to ani nemôžem vyčítať.“ Nadýchla som sa. [Áno, Carter, aj ja sa občas musím nadýchnuť.] „Zabudla som na niečo? Aha, ešte mám brata, ktorý mal po starej pokrvnej línii zdediť dosť veľkú silu, bla-bla-bla, ale bojí sa zájsť do knižnice. Tak čo, ideš, alebo nie?“

Carter zažmurkal, akoby som mu práve jednu vrazila, čo som vlastne tak trochu urobila.

„Ja len…“ Nedopovedal. „Len som si myslel, že by sme mali byť opatrní.“

Došlo mi, že tomu chudákovi chalanovi spadlo srdce do gatí. Nemohla som mu to vyčítať, ale dosť ma to vydesilo. Carter je koniec koncov môj veľký brat – starší, múdrejší, s ocom precestoval celý svet. Veľkí bratia by sa mali vedieť krotiť. Malé sestry – hm, my si môžeme udrieť tak tvrdo, ako chceme, nie? No došlo mi, že tentoraz som to asi fakt prehnala.

„Pozri,“ začala som znova. „Musíme pomôcť ocovi. V tej knižnici musí byť niečo silné, inak by to Amos nedržal zamknuté. Chceš predsa pomôcť ocovi, nie?“

Carter nešťastne prešľapoval. „Hm… jasné.“

Tým sa jeden problém vyriešil, takže sme zamierili do knižnice. No keď Chufu videl, čo máme za lubom, vyškriabal sa z pohovky a skočil pred dvere. Komu by napadlo, že paviány sú také rýchle? Zavrešťal na nás a musím povedať, že paviány majú obrovské tesáky. Najmä keď prežúvajú exotické ružové vtáky.

Carter sa s ním skúsil dohodnúť. „Chufu, my tam nejdeme nič ukradnúť. Chceme len…“

„Agh!“ Chufu zúrivo zadribloval loptou.

„Carter,“ pokrútila som hlavou, „to nepomôže. Pozri, Chufu, čo mám… aha!“ Zdvihla som žltú škatuľu, ktorú som zobrala zo stola vonku. „Praclíky! Začína sa to na p. Dobrota!“

„Agh!“ zavrčal Chufu, ale už skôr nadšene než zúrivo.

„Chceš ich?“ lákala som ho. „Vezmi si ich na pohovku a tvár sa, že nás nevidíš, dobre?“

Hodila som škatuľu k pohovke a pavián za ňou vyrazil. Chytil ju vo vzduchu a nadšene sa rozbehol priamo k stene, sadol si na kozubovú rímsu, opatrne začal vyťahovať praclíky a po jednom ich hltať.

Carter si ma premeriaval s neochotným obdivom. „Ako si…“

„Niekto skrátka myslí dopredu. A teraz otvoríme tie dvere.“

To sa ľahko povie. Boli z pevného dreva s riadnymi oceľovými reťazami a zámkami. Zbytočne prehnané.

Carter podišiel dopredu a pokúsil sa dvere zdvihnúť rukou. Včera večer sa mu to podarilo ukážkovo, ale dnes nič.

Zalomcoval reťazami starým známym nemagickým spôsobom a mykol zámkami.

„Nič,“ zahundral.

V zátylku ma zamrazili ľadové ihličky. Akoby mi niekto – alebo niečo – poradil. „Čo to bolo za slovo, čo Amos povedal pri raňajkách nad tým tanierikom?“

„Keď ho chcel opraviť?“ spýtal sa Carter. „Hi-nehm alebo niečo také.“

„Nie, to druhé, na zničenie.“

„Aha, ha-di. No potrebovala by si ovládať mágiu a poznať hieroglyf, nie? A ani potom…“

Zdvihla som ruku k dverám. Ukázala som na ne dvoma prstami a palcom – netuším, ako mi to napadlo, nikdy predtým som to nerobila. Vyzeralo to, akoby som napodobňovala pištoľ, ale palec som držala rovnobežne so zemou.

„Ha-di!“

Na najväčšej zámke zahorel jasný zlatý hieroglyf.

A dvere explodovali. Carter capol na zem, reťaze sa rozpadli a triesky sa rozleteli po celej veľkej izbe. Keď sa usadil prach, braček sa postavil, celý od pilín. Zdalo sa, že ani mne nič nie je. Mafin sa mi obtieral o nohy a spokojne mňaukal, akoby to všetko bolo úplne normálne.

Carter na mňa vyvaľoval oči. „Ako si to…“

„Neviem,“ priznala som. „No knižnica je otvorená.“

„Nemyslíš, že si to trochu prehnala? Budeme mať problém…“

„Jednoducho prídeme na to, ako tie dvere vraziť späť, nie?“

„Nijaké vrážanie, prosím,“ zastonal Carter. „Ten výbuch nás mohol zabiť.“

„Páni, myslíš, že keby si to kúzlo vyskúšal na človeku…“

„Nie!“ Nervózne ustúpil.

Tešilo ma, že ho dokážem tak potrápiť, ale snažila som sa neuškŕňať. „Tak preskúmame tú knižnicu, dobre?“

V skutočnosti by som sa už na nijaké kúzlo nezmohla. Len čo som spravila krok dopredu, cítila som sa taká slabá, že som sa takmer zosypala.

Stratila som rovnováhu, ale Carter ma zachytil. „Si v poriadku?“

„Som,“ podarilo sa mi povedať, hoci to nebola pravda. „Len som unavená,“ zaškvŕkalo mi v bruchu, „a hladná.“

„Práve si sa naraňajkovala.“

To bola pravda, ale mala som pocit, akoby som nejedla niekoľko týždňov.

„To nič,“ vydýchla som. „Ja to zvládnem.“

Carter ma pochybovačne ošacoval. „Tie hieroglyfy, ktoré si nakreslila, boli zlaté. Oco a Amos vyčarovali modré. Prečo?“

„Možno má každý svoju farbu,“ napadlo mi. „Možno budeš mať ružovú.“

„Veľmi vtipné.“

„Tak poď, ružový mág,“ rypla som si. „Ideme dnu.“

Knižnica vyzerala tak úžasne, že som takmer zabudla na závrat. Bola väčšia, než som si predstavovala. Okrúhly priestor, hlboko ponorený do pevnej skaly ako obrovská studňa. Nedávalo to zmysel, presne ako dom na streche skladiska, ale v tomto dome predsa nebolo nič normálne.

Z plošiny, kde sme stáli, klesalo schodisko cez tri poschodia až na dno. Steny, dno a klenutý strop zdobili pestré obrázky ľudí, bohov a oblúd. Videla som podobné v ocových knihách (no áno, niekedy v tom kníhkupectve na Piccadilly zájdem do oddelenia venovaného Egyptu a pozriem sa na ne, len aby som sa s ním cítila trochu spojená, niežeby sa mi chcelo čítať ich), ale obrázky v knihách boli vždy vyblednuté a rozmazané. Tie v knižnici vyzerali ako čerstvo namaľované a robili zo studne umelecké dielo.

„To je krása,“ obdivovala som to.

Na strope žiarila modrá obloha s hviezdami, ale nebola to normálna modrá plocha, mala zvláštny tvar, niečo ako vietor. Až potom mi došlo, že má tvar ženy. Ležala stočená na boku – telo, ruky a nohy mala tmavomodré, posiate hviezdami. Podlaha knižnice bola urobená podobne, pripomínala zelenohnedú zem tvarovanú ako mužské telo posiate lesmi, kopcami a mestami. Po hrudi sa mu vinula rieka.

V tej knižnici neboli knihy. Dokonca ani police. Steny vyzerali ako plásty s okrúhlymi otvormi a v každom sa skrývalo čosi ako plastový valec.

Na všetkých štyroch svetových stranách stáli keramické sochy na podstavcoch. Boli o polovicu menšie než ľudia, mali suknice a sandále, lesklé čierne rovno zastrihnuté vlasy a čierne linky pod očami.

[Carter hovorí, že tie linky sa volajú kohl, ako keby to niekoho zaujímalo.]

Skrátka, jedna socha držala stylus a zvitok. Ďalšia škatuľku. Tretia krátku zahnutú palicu. A posledná mala prázdne ruky.

„Sadie.“ Carter ukázal do stredu miestnosti. Na dlhom kamennom stole tam ležala ocova taška.

Carter sa vybral dolu schodmi, ale chytila som ho za ruku. „Počkaj. Čo pasce?“

Zamračil sa. „Pasce?“

„Nebývali v egyptských hrobkách pasce?“

„No… niekedy. Veď toto nie je hrobka. Okrem toho bývali skôr prekliate, napríklad prekliatím ohňa, prekliatím opice…“

„No fajn. To znie oveľa lepšie.“

Rozbehol sa po schodoch. Prekvapilo ma to, pretože zvyčajne som to ja, kto sa ženie dopredu. No ak má byť niekto prekliaty ohňom v tvári alebo napadnutý čarovnou opicou, tak radšej nech je to Carter než ja.

Dostali sme sa do stredu miestnosti a nič sa nestalo. Carter otvoril tašku. Stále nijaké pasce ani prekliatia. Vytiahol tú záhadnú debničku, ktorú oco použil v Britskom múzeu.

Bola z dreva a asi taká veľká, že by sa do nej zmestila francúzska bageta. Veko malo podobnú výzdobu ako knižnica – bohovia, obludy a ľudia z profilu.

„Ako mohli tí Egypťania takto chodiť?“ uvažovala som. „Úplne bokom s roztiahnutými rukami a nohami? Vyzerá to strašne hlúpo, nemyslíš?“

Carter si ma premeral tým svojím pohľadom hovoriacim: Bože, ty si ale hlúpa. „Oni tak v skutočnosti nechodili, Sadie.“

„No tak prečo ich tak maľovali?“

„Mysleli si, že tie maľby sú ako kúzla. Keď sa dáš namaľovať, musí to byť so všetkými končatinami. Inak ti v posmrtnom živote bude chýbať kúsok tela.“

„Tak prečo majú tie hlavy zboku? Nikdy sa nepozerajú priamo dopredu. Neznamená to, že stratia druhú polovicu tváre?“

Carter zaváhal. „Podľa mňa sa báli, že by ten obraz bol veľmi ľudský, keby sa pozeral priamo na teba. Mohol by sa pokúsiť stať tebou.“

„A je niečo, čoho sa nebáli?“

„Malých sestier,“ odsekol Carter. „Keď priveľa rozprávali, hodili ich Egypťania krokodílom.“

Na chvíľku ma dostal. Dovtedy som netušila, že by mohol mať niečo ako zmysel pre humor. Potom som doňho štuchla. „Otvor už tú hlúpu debničku.“

Prvé, čo vytiahol, bol kus bieleho svinstva.

„Vosk,“ vyhlásil Carter.

„Úžasné.“ Vylovila som z debničky drevený stylus a paletu s malými otvormi na atrament, potom zopár fľaštičiek s atramentom – čiernym, červeným a zlatým. „A máme tu prehistorickú maliarsku súpravu.“

Carter vytiahol niekoľko kusov hnedého povrazu, malú ebenovú sošku mačky a hrubý zvitok papiera. Nie, papier to nebol. Papyrus. Spomenula som si, ako oco vysvetľoval, že Egypťania ho vyrábali z nejakej vodnej rastliny, pretože papier ešte nepoznali. Tá vec bola taká pevná a hrubá, že ma začalo trápiť, či chudáci Egypťania používali aj toaletný papyrus. Ak áno, tak sa nečudujem, že chodili bokom.

Nakoniec som vytiahla voskovú figúrku.

„Juj,“ zajačala som.

Bol to maličký mužíček, vytvarovaný nahrubo, akoby sa jeho tvorca ponáhľal. Ruky mal založené na prsiach, ústa otvorené, nohy odseknuté od kolien. Okolo pása bol omotaný prameňom ľudských vlasov.

Mafin vyskočil na stôl a voskového mužíka oňuchal. Zdalo sa, že ho zaujíma.

„Nič poriadne tu nie je,“ sťažoval sa Carter.

„Čo by si ešte chcel?“ spýtala som sa. „Máme vosk, rolku toaletného papyrusu, škaredú sošku…“

„Nič, čo by vysvetľovalo, čo sa ocovi stalo. Ako ho dostaneme naspäť? Kto bol ten ohnivý chlap, ktorého oslobodil?“

Zdvihla som voskového mužíčka. „Počul si ho, ty primitívny trpaslík. Povedz nám, čo vieš.“

Len som žartovala. No voskový mužíček zrazu zmäkol a zostal teplý, akoby bol živý. Vyhlásil: „Ožívam na tvoju výzvu.“

Vykríkla som a pustila ho, až spadol na tú malú hlavičku. No povedz, dá sa mi to vyčítať?

„Au!“ posťažoval sa.

Mafin ho prišiel oňuchať a mužíček začal nadávať nejakým cudzím jazykom, možno starovekou egyptčinou. Keď to nezabralo, zapišťal po anglicky: „Zmizni! Ja nie som myš!“

Zobrala som Mafina a položila ho na zem.

Carter tak zbledol, že farbou v tvári sa od toho voskového chlapíka veľmi nelíšil. „Kto si?“ spýtal sa.

„Vešebt, samozrejme!“ Figúrka si trela doudieranú hlavu. Stále vyzerala trochu hrudkovito, ale aspoň to bola živá hrudka. „Pán mi hovorí Pešiak, ale mne to znie ako urážka. Môžeš mi hovoriť Najvyššia sila, ktorá zničí jeho nepriateľa!“

„Fajn, Pešiak,“ zasmiala som sa.

Vystrúhal grimasu, aspoň myslím. V tej pokrivenej tvári sa to dalo ťažko rozoznať.

„Nemali ste ma oživovať! To robí len pán.“

„Pán čiže náš oco,“ uhádla som. „Hm, Julius Kane?“

„To je on,“ zahundral Pešiak. „Už sme skončili? Už som splnil úlohu?“

Carter na mňa nechápavo vyvaľoval oči, ale mne sa zdalo, že tomu začínam rozumieť.

„Takže, Pešiak,“ oslovila som tú hrudu vosku. „Spustilo ťa, keď som ťa chytila a dala ti priamy rozkaz: Povedz nám, čo vieš. Je to tak?“

Pešiak si založil krátke ručičky. „Teraz sa so mnou len hráš. Samozrejme, že je to tak. Mimochodom, mal by ma spúšťať len pán. Neviem, ako sa ti to podarilo, ale roztrhá ťa na kusy, keď na to príde.“

Carter si odkašľal. „Pešiak, ten pán je náš otec a zmizol. Bol nejako čarovne odstránený a my potrebujeme tvoju pomoc…“

„Pán je preč?“ Pešiak sa usmial od ucha k uchu, až to vyzeralo, že sa mu vosková hlava rozpadne na dva kusy. „Konečne som voľný! Majte sa, babráci!“

Vyrazil na koniec stola, ale zabudol, že nemá nohy. Spadol na hlavu, začal sa plaziť k okraju, ťahal sa rukami. „Voľný! Voľný!“

Zvalil sa zo stola a dopadol na zem, až to zadunelo, ale neodradilo ho to. „Voľný! Voľný!“

Zvládol ešte centimeter alebo dva, kým som ho zobrala a hodila do ocovej čarovnej debničky. Pešiak sa snažil vyliezť, ale debnička bola taká vysoká, že nedočiahol na okraj. Uvažovala som, či nebola takto vyrobená práve preto.

„Chytený!“ nariekal. „Chytený!“

„Čuš!“ okríkla som ho. „Teraz som tvojou paňou ja. A ty mi odpovieš na otázky.“

Carter sa čudoval. „Ako to, že práve ty?“

„Pretože mi napadlo spustiť ho.“

„Len si sa s ním hrala!“

Ignorovala som ho, čo je jedna z vecí, v ktorých som fakt dobrá. „Tak, Pešiak, po prvé, čo je to vešebt?“

„Pustíš ma z debničky, keď ti to poviem?“

„Musíš mi to povedať,“ upozornila som ho. „A nie. Nepustím.“

Vzdychol. „Vešebt znamená to, čo odpovedá, ako by ti povedal aj ten najhlúpejší otrok.“

Carter luskol prstami. „Už si spomínam! Egypťania robili figúrky z vosku alebo z hliny – sluhov, ktorí za nich robili v posmrtnom živote všetky možné práce. Mali ožiť, keď ich pán zavolal, takže ten mŕtvy si mohol pokojne odpočívať a nechať vešebta, aby zaňho pracoval na večné veky.“

„Tak po prvé,“ vyštekol Pešiak, „to ste celí vy ľudia! Leňošiť, kým za vás všetko oddrieme my. Po druhé, práca v posmrtnom živote je len jedna úloha vešebtov. Mágovia nás používali aj na kopu vecí v tomto živote, pretože bez nás by boli úplne neschopní. Po tretie, keď toho toľko viete, tak prečo sa ma pýtate?“

„Prečo ti oco odsekol nohy?“ spýtala som sa, „a nechal ti ústa?“

„Ja…“ Pešiak si drobnými ručičkami plesol po ústach. „No, veľmi vtipné. Len sa zabávajte s voskovou figúrkou. Ten surovec! Odrezal mi nohy, aby som nemohol ujsť alebo ožiť v dokonalej forme a pokúsiť sa ho zabiť, to je jasné. Mágovia sú hrozní ničomníci. Mrzačia sochy, aby ich mohli ovládať. Boja sa nás!“

„Bol by si ožil a pokúsil sa ho zabiť, keby ťa bol vyrobil poriadne?“

„Možno,“ pripustil Pešiak. „Už sme skončili?“

„Ani náhodou,“ pokrútila som hlavou. „Čo sa stalo s naším ocom?“

Pešiak pokrčil plecami. „Ako to mám vedieť? No vidím, že v debničke nie je jeho palička a palica.“

„Nie,“ prikývol Carter. „Palica – tá vec, čo sa premenila na hada – zhorela. A palička… to bol ten bumerang?“

„Bumerang?“ opakoval Pešiak. „Bohovia večného Egypta, ty si ale hlúpy. Samozrejme, že je to tá palička.“

„Tá sa polámala,“ oznámila som mu.

„Povedz mi, ako sa to stalo,“ chcel vedieť Pešiak.

Carter mu to celé vyrozprával. Nepovažovala som to za múdre, ale koniec koncov desaťcentimetrová soška nemôže narobiť veľa škody.

„To je úžasné!“ vykríkol Pešiak.

„Prečo?“ spýtala som sa. „Žije ešte oco?“

„Nie!“ zaspieval Pešiak. „Takmer určite zomrel. Päť bohov z dní démonov oslobodených? Skvelé! A každý, kto sa stretne s červeným bohom…“

„Počkať,“ zarazila som ho. „Prikazujem ti, aby si mi povedal, čo sa stalo.“

„Ha-ha!“ vyprskol Pešiak. „Musím povedať len to, čo viem. Kvalifikované odhady sú iná vec. Vyhlasujem svoju úlohu za splnenú!“

A s tým sa zasa premenil na neživú sošku.

„Počkať!“ Znova som ho zobrala a zatriasla ním. „Povedz mi svoj kvalifikovaný odhad!“

Nestalo sa nič.

„Možno má časový spínač,“ uvažoval Carter, „akože sa spúšťa iba raz za deň. Alebo si ho možno pokazila.“

„Carter, navrhni niečo! Čo teraz urobíme?“

Pozrel sa na tie štyri keramické sochy na podstavcoch. „Možno…“

„Ďalší vešebti?“

„Za pokus to stojí.“

Ak tie sochy mali odpovedať, tak za veľa nestáli. Snažili sme sa ich zdvíhať a rozkazovať im, aj keď boli dosť ťažké. Skúšali sme na ne ukázať a zakričať. Skúšali sme sa pýtať milo. No nereagovali vôbec na nič.

Naštvala som sa tak, že by som ich pomocou ha-di najradšej rozprášila na milión kúskov, ale bola som taká hladná a unavená, až mi napadlo, že mi to kúzlo nerobí dobre.

Nakoniec sme sa rozhodli preskúmať okrúhle diery v stenách. Plastové valce pripomínali tie, čo sa používajú v potrubnej pošte – tie, ktoré lietajú hore-dolu v pneumatických rúrach. V každom valci ležal zvitok papyrusu. Niektoré vyzerali nové. A iné zasa tisícky rokov staré. Každé puzdro bolo označené hieroglyfmi a (našťastie) aj po anglicky.

„Kniha nebeskej kravy,“ prečítal Carter na jednom. „Čo je to za meno? Čo máš ty? Nebeského jazveca?“

„Nie,“ pokrútila som hlavou. „Kniha o zavraždení Apopa.“

Mafin v rohu zamňaukal. Keď som sa tam pozrela, mal zježený chvost.

„Čo sa mu robí?“ spýtala som sa.

„Apop bola obrovská hadia obluda,“ zamrmlal Carter. „Nič príjemné.“

Mafin sa otočil a hnal sa hore schodmi, späť do veľkej izby. Tie mačky! Sú nevyspytateľné.

Carter rozvinul ďalší zvitok. „Sadie, pozri sa na toto.“

Našiel dosť dlhý papyrus a väčšina riadkov na ňom vyzerala ako hieroglyfy.

„Vieš niečo z toho prečítať?“ chcel vedieť Carter.

Zamračila som sa na písmo a na moje prekvapenie som ho prečítať nevedela – až na jeden riadok hore. „Len ten kúsok, kde by mal byť nadpis. Je tam: Krv Veľkého domu. Čo to znamená?“

„Veľký dom,“ uvažoval Carter. „Ako sa to povie po egyptsky?“

„Per-roh. Páni, to je faraón, nie? Ja som si myslela, že faraón bol kráľ!“

„To aj bol,“ prikývol Carter. „Faraón doslova znamená ‚veľký dom‘, napríklad kráľovský palác. Ako keď sa o prezidentovi rozpráva ako o Bielom dome. Takže tento nápis znamená skôr niečo ako krv faraónov, všetkých, celých línií všetkých dynastií, nielen jedného človeka.“

„A prečo dokážem prečítať slová krv faraónov, a nie ten zvyšok?“

Carter skúmal tie riadky. Zrazu vyvalil oči. „Sú to mená. Pozri, všetky sú napísané v kartušiach.“

„Ukáž,“ zdrapla som papyrus. Znelo to ako sprosté slovo a ja si zakladám na tom, že ich poznám veľa.

„V rámčekoch,“ vysvetlil Carter. „Predstavujú čarovné nitky. Majú chrániť nositeľa mena pred zlými kúzlami.“ Premeral si ma. „A možno aj pred ostatnými mágmi, aby tie mená nemohli prečítať.“

„Bože, ty si blázon,“ odsekla som. No pozrela som sa na riadky a pochopila, čo tým myslí. Všetky ostatné slová boli chránené kartušami a ja som im nerozumela.

„Sadie,“ Carter ukázal na kartušu na úplnom konci stránky – na posledný zápis toho, čo vyzeralo ako tisícmiestny katalóg.

V krúžku boli dva jednoduché symboly – kôš a vlna.

„KN,“ oznámil Carter. „To poznám. Je to naše meno: Kane.“

„Nechýba tam zopár písmen?“

Carter pokrútil hlavou. „Egypťania väčšinou samohlásky nezapisovali. Len spoluhlásky. Samohlásky si musel človek domyslieť z kontextu.“

„Tí boli teda fakt šibnutí. Takže by to mohlo pokojne znamenať kuna alebo ikona, alebo kino, alebo akné.“

„Mohlo,“ súhlasil Carter. „No toto je naše meno – Kane. Raz som oca poprosil, aby mi to napísal v hieroglyfoch, a vyzeralo to takto. No prečo sme na tomto zozname? A čo je ‚krv faraónov‘?“

Zasa mi začal vzadu tŕpnuť krk. Spomenula som si, ako Amos hovoril, že obidve vetvy našej rodiny sú dosť staré rody. Podľa toho, ako sa Carter tváril, napadlo to aj jemu.

„To nie je možné,“ namietla som.

„To musí byť nejaký vtip,“ prikývol. „Nikto si nevedie rodinné záznamy tak ďaleko dozadu.“

Prehltla som, zrazu som mala v krku ako na púšti. Za posledný deň sa nám stala fúra čudných vecí, ale až keď som tu videla naše meno, začala som konečne veriť tomu, že všetky tie egyptské šialenstvá sú skutočné. Bohovia, mágovia, obludy… a naša rodina  sa do toho zaplietla.

Už od raňajok, keď mi došlo, že oco sa pokúšal priviesť mamu späť zo sveta mŕtvych, obchádzal ma strašný pocit. A nebol to strach. Jasné, celá tá predstava bola strašidelná, oveľa strašnejšia než svätyňa mojej mŕtvej mamy, ktorú dedko s babičkou vybudovali v skrinke v hale. Samozrejme, hovorila som, že sa snažím nežiť minulosťou a že maminu smrť nič nezmení. No klamala som. Pravdupovediac, od svojich šiestich rokov mám jeden sen: znova vidieť mamu. Skutočne ju spoznať, rozprávať sa s ňou, ísť s ňou nakupovať, jednoducho s ňou niečo robiť. Skrátka s ňou byť, aby som mala aspoň nejakú spomienku, ktorej by som sa mohla držať. Ten pocit, ktorého som sa teraz snažila zbaviť, bola nádej. Vedela som, že si pripravujem obrovské sklamanie. No ak by sa fakt dalo priviesť ju späť, tak by som pre to pokojne vyhodila do vzduchu milión Rosettských dosiek.

„Hľadajme ďalej,“ navrhla som.

O pár minút som objavila obrázok piatich bohov so zvieracími hlavami, ponad ktorých sa ako ochranný dáždnik skláňala hviezdnatá ženská postava. Oco oslobodil päť bohov. Hm.

„Carter!“ zvolala som. „Čo je toto?“

Prišiel, pozrel sa a oči mu zažiarili.

„To je ono!“ vyhlásil. „To je tých päť… a tu hore ich matka Nut. Bola to bohyňa neba.“ Ukázal na maľovaný strop – na tú ženu s modrou kožou posiatou hviezdami, rovnakú ako na zvitku.

„A čo je s ňou?“ spýtala som sa.

Carter sa zamračil. „Má to niečo spoločné s dňami démonov. A muselo to súvisieť s narodením tých piatich bohov, ale oco mi o tom rozprával už strašne dávno. Podľa mňa je celý tento zvitok písaný hieraticky, čiže niečím ako hieroglyfickou kurzívou. Dokážeš to prečítať?“

Pokrútila som hlavou. Môj špeciálny druh šialenstva sa očividne vzťahoval len na normálne hieroglyfy.

„Bodaj by sme našli ten príbeh v angličtine,“ robil si nádeje Carter.

Práve v tej chvíli sa za nami ozvali nejaké zvuky. Tá hlinená socha s prázdnymi rukami zoskočila z podstavca a vykročila k nám. Carter a ja sme sa jej okamžite pratali z cesty, ale ona len prešla okolo nás, vybrala valec z jedného otvoru a priniesla ho Carterovi.

„To je aportovací vešebt,“ potešilo ma. „Hlinený knihovník!“

Carter nervózne preglgol a vzal si valec. „Hm… vďaka.“

Socha odkráčala späť k svojmu podstavcu, vyskočila naň a zasa zmeravela.

„Zaujímalo by ma…“ Otočila som sa k vešebtovi. „Sendvič a hranolčeky, prosím!“

Bohužiaľ, nijaká socha sa nepohla a neobslúžila ma. Možno sa v knižnici nesmie jesť.

Carter otvoril valec a rozvinul papyrus. Vydýchol si. „Toto je po anglicky.“

Čítal si text a čím ďalej, tým viac sa mračil.

„Netváriš sa spokojne,“ všimla som si.

„Pretože si na tú historku už spomínam. Tých päť bohov… ak ich oco fakt oslobodil, tak nás nečaká nič dobré.“

„Počkať,“ brzdila som ho. „Pekne poporiadku.“

Carter sa roztrasene nadýchol. „Dobre. Takže tá bohyňa nebies Nut bola vydatá za boha zeme Geba.“

„To bude ten chlap na zemi, čo?“ Poklopkala som nohou po tom veľkom zelenom mužovi s riekou, kopcami a lesmi po celom tele.

„Správne,“ prikývol Carter. „Jednoducho, Geb a Nut chceli deti, ale vládca bohov Re – to bol boh slnka – si vypočul nepriaznivú veštbu, že dieťa Nut a Geba jedného dňa nahradí Rea ako vládcu. Takže keď Re zistil, že Nut je tehotná, nahneval sa. Zakázal jej porodiť deti v ktorýkoľvek deň alebo noc roka.“

Prekrížila som si ruky. „Takže čo, musela navždy zostať tehotná? To je fakt strašné.“

Carter pokrútil hlavou. „Nut si poradila. Zahrala si kocky s bohom mesiaca Chonsuom. Vždy keď Chonsu prehral, musel dať Nut kúsok svojho mesačného svetla. Prehral veľakrát a Nut získala toľko svetla, že z neho urobila päť nových dní a pridala ich na koniec roka.“

„Nehovor,“ čudovala som sa. „Tak po prvé, ako môžeš hrať o mesačné svetlo? A keď už, ako z neho urobíš dni?“

„Je to báj,“ namietal Carter. „Skrátka, egyptský kalendár mal tristošesťdesiat dní v roku, rovnako ako tristošesťdesiat stupňov v kruhu. Nut vytvorila päť dní a pridala ich na koniec – a tie dni nepatrili do normálneho roka.“

„Dni démonov,“ uhádla som. „Takže ten mýtus vysvetľuje, prečo má rok tristošesťdesiatpäť dní. Asi porodila tie deti…“

„Počas tých piatich dní,“ potvrdil Carter. „Každý deň jedno.“

„Ako môžeš mať päť detí za sebou, každé v iný deň?“

„Sú to bohovia,“ zaškeril sa Carter. „Tí také veci dokážu.“

„Nezmysel. No hovor ďalej.“

„Takže keď to Re zistil, zúril, ale bolo neskoro. Deti sa už narodili. Volali sa Usir…“

„Ten, ktorého zháňal oco.“

„Potom Hor, Sutech, Eset a hm…“ Carter sa pozrel do zvitku. „Nebthet. Na tú vždy zabudnem.“

„Ten ohnivý chlap v múzeu vravel ocovi, že oslobodil všetkých piatich.“

„Presne tak. Čo ak boli uväznení spoločne a oco si to neuvedomil? Narodili sa spolu, takže sa možno dali povolať späť do sveta takisto len spolu. Ide o to, že jeden z tej partie, Sutech, bol fakt zlý. Taký podliak egyptskej mytológie. Boh zla a chaosu a púštnych búrok.“

Striaslo ma. „Nemá náhodou niečo spoločné s ohňom?“

Carter ukázal na jednu postavu na obrázku. Ten boh mal zvieraciu hlavu, ale neprišla som na to, čo je to za zviera: Pes? Mravčiar? Diabolský králik? Určite to malo jasnočervené vlasy a šaty.

„Červený boh,“ spoznala som ho.

„Sadie, je toho viac,“ upozornil ma Carter. „Tých päť dní – tie dni démonov – znamenali v starom Egypte smolu. Musela si si počas nich dávať pozor, chrániť sa šťastnými kúzlami a nerobiť nič dôležité ani nebezpečné. A tam v Britskom múzeu povedal oco Sutechovi niečo ako: ,Oni ťa zastavia, kým sa skončia dni démonov.‘“

„Hádam si nemyslíš, že hovoril o nás!?“ zľakla som sa. „Máme zastaviť Sutecha?“

Carter prikývol. „A ak sa tých posledných päť dní nášho kalendára stále počíta za egyptské dni démonov, tak sa začnú dvadsiateho siedmeho decembra, pozajtra.“

Vešebti akoby na mňa hľadeli a na niečo čakali, ale nemala som najmenšie tušenie, čo robiť. Dni démonov, bohovia s hlavou diabolských králikov – ak sa dozviem ešte jeden taký nezmysel, asi mi roztrhne hlavu.

A čo bolo najhoršie? Ten vytrvalý hlások v hlave tvrdil: Nie je to nemožné. Aby sme zachránili oca, musíme poraziť Sutecha.

Ako zoznam vecí, čo zvládnuť počas vianočných prázdnin. Vidieť sa s ocom – odškrtnuté. Osvojiť si záhadnú moc – odškrtnuté. Poraziť zlého boha chaosu – odškrtnuté. Celá ta predstava bola šialená!

Zrazu sa ozvala hlasná rana, akoby sa vo veľkej izbe niečo zlomilo. Chufu sa vyplašene rozkričal.

S Carterom sme sa na seba pozreli. A rozbehli sa k schodom.

8.
Mafin sa hrá s nožmi

Náš pavián úplne zošalel.

Skákal zo stĺpa na stĺp, hojdal sa na balkónoch, zhadzoval kvetináče a sochy. Potom sa rozbehol späť k oknám na terasu, chvíľu hľadel von a zasa vyvádzal.

Aj Mafin bol pri okne. Hrbil sa na všetkých štyroch a šľahal chvostom, akoby sa zakrádal za nejakým vtáčikom.

„Možno len okolo preletel plameniak,“ dúfala som, ale neviem, či ma Carter cez ten paviání škrek počul.

Rozbehli sme sa k skleným dverám. Najskôr som nevidela nič. Potom vystrekla voda z bazéna a srdce mi takmer vyskočilo z tela. S naším krokodílom Filipom Macedónskym sa bili dve obrovské postavy, a plameniaky to určite neboli.

Nevidela som, čo sú zač, len že bojujú s Filipom dvaja na jedného. Zmizli pod rozvírenou hladinou a Chufu sa zasa s vrešťaním prehnal cez veľkú izbu, tlčúc sa po hlave prázdnou škatuľou od praclíkov, čo ma veľmi neupokojilo.

„Dlhokrkí,“ neveriacky vydýchol Carter. „Sadie, videla si už niečo také?“

Nezmohla som sa na odpoveď. Potom jeden z tých tvorov vyrazil z bazéna a vrhol sa do dverí priamo pred nami. Vyplašene som odskočila. Na druhej strane skla bolo to najhroznejšie zviera, aké som kedy stretla. Telo malo ako leopard – štíhle a šľachovité, s kožušinou so zlatými škvrnami –, ale krk k nemu vôbec nesedel. Bol zelený, šupinatý a dlhý aspoň ako celý zvyšok tela. Sedela na ňom mačacia hlava, ale nie normálna. Uprelo to na nás planúce červené oči, zavylo to a ukázalo rozoklaný jazyk a tesáky, z ktorých kvapkal zelený jed.

Uvedomila som si, že sa mi trasú nohy a že dosť nedôstojne zavýjam.

Ten mačkohad skočil späť do bazéna, aby pomohol svojmu druhovi mlátiť Filipa. Krokodíl sa otočil a chňapol po ňom, ale zdalo sa, že tých útočníkov nedokáže zraniť.

„Musíme Filipovi pomôcť!“ zajačala som. „Zabijú ho!“

Siahla som po kľučke, ale Mafin na mňa zavrčal.

Carter vyhŕkol: „Sadie, nie! Počula si Amosa. V nijakom prípade nesmieme otvoriť dvere. Ten dom je chránený kúzlom. Filip ich bude musieť poraziť sám.“

„No čo ak to nedokáže? Filip!“

Starý krokodíl sa otočil. Chvíľku si ma premeriaval ružovými plazími očami, akoby vycítil môj strach. Potom mu mačkohady chňapli po bruchu a Filip sa vztýčil, až sa dotýkal vody len špičkou chvosta. Telo mu začalo žiariť. Ozývalo sa hlboké hučanie, akoby štartovalo lietadlo. Filip sa zniesol dolu a celou silou narazil do terasy.

Celý dom sa zatriasol. V betóne sa objavili trhliny, bazén presne v polovici praskol a zadná časť sa zrútila doprázdna.

„Nie!“ vykríkla som.

No okraj terasy sa odtrhol a spadol aj s Filipom a obludami dolu do rieky.

Celá som sa roztriasla. „Obetoval sa. Zabil tie obludy.“

„Sadie…“ potichu začal Carter. „Čo ak nie? Čo ak sa vrátia?“

„To nehovor!“

„Ja… ja som ich spoznal, Sadie. Tie obludy. Poď.“

„Kam?“ chcela som vedieť, ale rozbehol sa rovno do knižnice.

Carter napochodoval k vešebtovi, ktorý nám už predtým pomohol. „Prines mi… no tak, ako sa tomu hovorí?“

„Čomu?“ spýtala som sa.

„Niečomu, čo mi ukázal oco. Je to veľká kamenná doska alebo čo. Je tam obrázok prvého faraóna, toho človeka, čo zjednotil Horný a Dolný Egypt do jednej ríše. Volal sa…“ Oči sa mu rozžiarili. „Narmer! Prines mi Narmerovu dosku!“

Nestalo sa nič.

„Nie,“ usúdil Carter. „Dosku nie. Bola to… taká tá vec, na ktorej sú farby. Paleta. Prines mi Narmerovu paletu!“

Vešebt s prázdnymi rukami sa nepohol, ale na druhej strane miestnosti ožila socha so zahnutou paličkou. Zoskočila z podstavca a zmizla v obláčiku prachu. O chvíľočku sa znova objavila na podstavci. Pri nohách jej ležal klin z plochého sivého kameňa, tvarovaný ako štít a dlhý asi ako moje predlaktie.

„Nie!“ odporoval Carter. „Ja som myslel len obrázok! No skvelé, myslím, že toto bude pravý artefakt. Ten vešebt to asi ukradol z múzea v Káhire! Musíme to vrátiť…“

„Počkaj,“ zarazila som ho. „Keď už je to tu, môžem sa pozrieť.“

Do kameňa bol vyrytý obrázok muža, ktorý tlčie iného muža po tvári niečím, čo vyzeralo ako lyžica.

„Ten s tou lyžicou je Narmer,“ odhadovala som. „Zúri, pretože ten druhý mu ukradol vločky, čo mal mať na raňajky?“

Carter pokrútil hlavou. „Podmaňuje si nepriateľa a zjednocuje Egypt. Vidíš, čo má na hlave? To bola koruna Dolného Egypta, kým sa tie dve krajiny nezjednotili.“

„To, čo vyzerá ako kužeľček?“

„Ty si nemožná,“ zahundral Carter.

„Vyzerá ako oco, však?“

„Sadie, hovor vážne!“

„Ja hovorím vážne. Pozri sa na ten jeho profil.“

Carter sa rozhodol, že si ma nebude všímať. Skúmal kameň, akoby sa bál dotknúť sa ho. „Potrebujem vidieť zadnú stranu, ale nechcem to otáčať. Mohli by sme to poškodiť…“

Chytila som kameň a obrátila ho.

„Sadie! Mohla si to zlomiť!“

„Na to máme opravovacie kúzla, nie?“

Prezerali sme si zadnú časť kameňa a musím uznať, že Carter na mňa so svojou pamäťou urobil dojem. V strede palety boli dve mačkohadie obludy s prepletenými krkmi. Na každej strane stál jeden Egypťan s povrazom a pokúšal sa tie tvory chytiť.

„Volali ich serpopardy,“ vysvetľoval Carter. „Hadie leopardy.“

„Úžasné,“ ocenila som ho. „A čo sú zač?“

„To nikto presne nevie. Oco si myslel, že sú to tvory chaosu – to by bolo zlé. Sú tu odjakživa. Tento kameň je jeden z najstarších artefaktov z Egypta. A obrázky niekto vyryl pred piatimi tisícmi rokov.“

„A prečo päťtisícročné obludy napádajú náš dom?“

„Včera v noci vo Phoenixe ten ohnivý chlap prikázal svojim sluhom, aby nás chytili. Povedal, že najskôr pošle dlhokrkých.“

V ústach som zasa zacítila tú kovovú pachuť a ľutovala som, že som minula poslednú žuvačku. „No… ešteže už sú na dne rieky.“

V tej chvíli vrazil do knižnice Chufu, zavrešťal a plesol sa po hlave.

„To som asi zakríkla,“ zamrmlala som.

Carter nariadil vešebtovi, aby vrátil Narmerovu paletu, a socha s kameňom zmizla. My sme sa vydali za paviánom hore schodmi.

Serpopardy boli späť, kožuchy mali mokré a slizké z rieky a veľmi ich to netešilo. Zakrádali sa po odlomenom okraji terasy, hadími krkmi šľahali okolo, oňuchávali dvere, hľadali cestu dnu. Pľuli jed, ktorý na tráve dymil a bublal. Plieskali rozoklanými jazykmi.

„Agh, agh!“ Chufu zobral Mafina, ktorý sedel na pohovke, a podával mi ho.

„Nemyslím, že to pomôže,“ pochybovala som.

„Agh!“ nedal sa odbiť Chufu.

Ani Mafin, ani slovo kocúr sa nezačínali na p, takže mi asi neponúkal desiatu, ale netušila som, o čo mu ide. Zobrala som si kocúra len preto, aby dal pokoj.

„Mňau?“ Mafin sa na mňa pozrel.

„To bude v poriadku,“ sľúbila som mu a snažila sa neprezradiť, že som vydesená na smrť. „Ten dom chránia čary.“

„Sadie,“ vykríkol Carter. „Niečo objavili.“

Serpopardy mierili k dverám vľavo a zaujato oňuchávali kľučku.

„Nie je zamknuté?“ spýtala som sa.

Obidve obludy udreli hnusnými hlavami do skla. Dvere sa zatriasli. Okolo rámu sa rozžiarili modré hieroglyfy, ale len slabým svetlom.

„To sa mi nepáči,“ zamrmlal Carter.

Modlila som sa, aby to tie obludy vzdali. Alebo aby sa Filip Macedónsky vyšplhal naspäť na terasu (vedia sa krokodíly šplhať?) a dal si s nimi druhé kolo.

No namiesto toho obludy znovu udreli hlavami do skla. Tentoraz sa objavila sieť prasklín. Modré hieroglyfy zažiarili a pohasli.

„Agh!“ zavrešťal Chufu. Mávol labkou k mačke.

„Možno by som mohla vyskúšať to kúzlo ha-di,“ navrhla som.

Carter pokrútil hlavou. „Keď si zničila tamtie dvere, takmer si odpadla. Nechcem, aby si upadla do bezvedomia alebo ešte niečo horšie.“

Carter ma znova prekvapil. Z jednej vitríny na stene vytiahol zvláštny meč. Ostrie mal zakrivené ako kosák mesiaca a vyzeral strašne neprakticky.

„To nemyslíš vážne,“ zahundrala som.

„Ak… ak nemáš lepší nápad,“ zakoktal celý spotený. „Sme tu len ja, ty a pavián proti tým obludám.“

Myslím, že Carter sa svojím absolútne nehrdinským spôsobom snažil hrať na hrdinu, ale triasol sa ešte viac než ja. Bála som sa, že ak tu niekto odpadne, tak to bude on. Nepáčilo sa mi, že by sa to mohlo stať, kým drží tú ostrú vec.

Potom serpopardy udreli tretí raz a dvere sa roztrieštili. Cúvli sme k Thowtovej soche a obludy sa vplazili do veľkej izby. Chufu po nich hodil basketbalovú loptu, ale tá sa neškodne odrazila od hlavy prvej obludy. Potom sa pavián vrhol na serpoparda sám.

„Chufu, nerob to!“ zakričal Carter.

No opica už zaryla tesáky do obludinho krku. Serpopard sa hádzal a pokúšal sa ju pohrýzť. Chufu odskočil, ale obluda bola rýchla. Vlastnou hlavou ako palicou odrazila chudáka Chufua cez rozbité dvere von ponad zničenú terasu kamsi doprázdna.

Bolo mi do plaču, ale na slzy nebol čas. Serpopardy vyštartovali po nás. Ujsť sme im nemohli. Carter sa zahnal svojím mečom. Ukázala som na prvú obludu a pokúsila sa povedať zaklínadlo ha-di, ale hlas mi uviazol v krku.

„Mňau!“ dôrazne sa ozval Mafin. Ako to, že mi ten kocúr stále trónil na rukách a vydesene neušiel?

Potom som si spomenula na niečo, čo povedal Amos: Mafin vás ochráni. To sa mi snažil Chufu pripomenúť? Zdalo sa mi to nemožné, ale vykoktala som: „M… Mafin, prikazujem ti, aby si nás chránil.“

Hodila som ho na zem. Strieborný prívesok na obojku akoby mu na chvíľku zažiaril. Potom kocúr lenivo nahrbil chrbát, sadol si a začal si oblizovať prednú labku. No fakt! Čo som čakala – nejaký hrdinský kúsok?

Obludy s červenými očami vycerili tesáky. Zdvihli hlavu a pripravili sa na útok. Vtom sa cez miestnosť prehnal nával suchého vzduchu. Bol taký silný, že ma to s Carterom zrazilo na zem. Serpopardy sa zakolísali a cúvli.

Vyštverala som sa na nohy a došlo mi, že ten výbuch spôsobil Mafin. Môj kocúr tam už nebol. Na jeho mieste stála žena – malá a pružná ako gymnastka, s havraními vlasmi stiahnutými do chvosta. Mala oblečenú priliehavú leopardiu kombinézu a okolo krku Mafinov obojok.

Otočila sa a usmiala sa na mňa. Mala Mafinove oči – žlté s čiernymi mačacími zreničkami. „Bolo načase,“ vyčítala mi.

Serpopardy prekonali šok a vrhli sa na tú mačaciu ženu. Ich hlavy vyrazili rýchlosťou blesku. Boli by ju roztrhli na kusy, ale mačacia žena vyskočila priamo hore, urobila tri saltá a pristála nad nimi na kozubovej rímse.

Napla zápästia a z rukávov jej do dlaní vypadli dva obrovské nože. „Cha, zábavka!“

Obludy zaútočili. Tá gymnastka sa vrhla medzi ne, neuveriteľne ladne sa roztancovala, vyhýbala sa hlavám, nechala ich po sebe vyrážať, a pritom im splietala krky dokopy. O chvíľku odstúpila a serpopardy boli beznádejne prepletené. Čím viac sa bránili, tým viac sa uzly uťahovali. Motali sa sem a tam, vrážali do nábytku a zúrivo revali.

„Chudáci,“ zapriadla tá mačacia žena. „Ja vám pomôžem.“

Zaleskli sa nože a hlavy obidvoch oblúd jej žuchli na zem k nohám. Telá sa zrútili a rozpadli na obrovské kopy piesku.

„Také pekné hračky,“ ľutovala žena. „Z piesku vzišli a na piesok sa obrátili.“

Otočila sa k nám a nože jej opäť zmizli v rukávoch. „Carter, Sadie, mali by sme zmiznúť. Prídu aj horšie veci.“

Carter zalapal po vzduchu: „Horšie? Kto… ako… čo…“

„Všetko má svoj čas.“ Mačacia dáma si spokojne ponaťahovala ruky nad hlavou. „Je to také príjemné byť zasa v ženskom tele! Tak čo, Sadie, mohla by si nám otvoriť priechod cez duat, prosím?“

Zažmurkala som. „Hm… nie. Teda, ja neviem ako.“

Žena prižmúrila oči, zrejme sklamaná. „Škoda. Takže budeme potrebovať viac sily. Nejaký obelisk.“

„Ten je v Londýne,“ namietla som. „Nemôžeme…“

„Jeden je bližšie, tu v Central Parku. Manhattanu sa snažím vyhýbať, ale toto je stav núdze. Len sa tam zastavíme a otvoríme portál.“

„Portál kam?“ chcela som vedieť. „A kto ste a prečo ste moja mačka?“

Žena sa usmiala. „Zatiaľ chceme len portál, ktorý nás dostane z nebezpečenstva. Čo sa týka môjho mena, nevolám sa Mafin, ďakujem pekne, volám sa…“

„Bastet,“ skočil jej do reči Carter. „Ten váš prívesok – to je symbol Bastet, bohyne mačiek. Myslel som si, že to je len ozdoba, ale… ste to vy, však?“

„Výborne, Carter,“ pochválila ho Bastet. „A teraz poďte, nech sa odtiaľto dostaneme živí.“

9.
Utekáme pred štyrmi chlapmi v sukniach

Tak dobre. Naša mačka je bohyňa.

A čo je ešte nové?

Nedala nám veľa času prebrať si to. Prikázala mi, aby som zašiel do knižnice po ocovu čarovnú tašku, a keď som sa vrátil, práve sa dohadovala so Sadie o Chufuovi a Filipovi.

„Musíme ich ísť hľadať!“ trucovala Sadie.

„Budú v poriadku,“ dohovárala jej Bastet. „No my nie, ak okamžite nezmizneme.“

Zdvihol som ruku. „Hm, pardon, slečna bohyňa. Alebo pani?“

„Ale choď, obidvaja mi hovorte jednoducho Bastet,“ prerušila ma bohyňa.

„No, takže, Bastet, Amos nám povedal, že dom je…“

„Bezpečný?“ Bastet si odfrkla. „Carter, tá ochrana sa veľmi ľahko rozplynula. Niekto tomu pomohol.“

„Pomohol? Ako? Kto…“

„To dokáže len mág Domu.“

„Ďalší mág?“ spýtal som sa. „Prečo by nejaký iný mág chcel zničiť Amosov dom?“

„No tak, Carter,“ vzdychla si Bastet. „Si taký mladý, taký nevinný. Mágovia sú strašne zákerní. Môže existovať milión dôvodov, prečo jeden zradí druhého, ale nemáme čas sa o tom baviť. A teraz poďte!“

Chytila nás za ruky a viedla z predných dverí. Nože síce skryla, ale namiesto nechtov mala príšerne ostré pazúry, ktoré mi zarývala do kože, až to bolelo. Keď sme vyšli von, zaštípal ma v očiach studený vietor. Zliezli sme po dlhom kovovom schodisku na dvor, ktorý obklopoval továreň.

Ocova taška ma na pleci ťažila. Zahnutý meč, ktorý som si pripevnil na chrbát, ma chladil cez tenké ľanové šaty. Pri útoku serpopardov som sa spotil a teraz som mal pocit, že mi ten pot mrzne na tele.

Obzeral som sa po ďalších obludách, ale dvor vyzeral opustený. Na kopách tam hrdzaveli staré priemyselné stroje – buldozér, žeriav s demolačnou guľou, zopár miešačiek. Stohy kovových plátov a kopy kontajnerov vytvárali medzi domom a ulicou o pár stoviek metrov ďalej bludisko.

Boli sme asi tak v polovici dvora, keď sa nám do cesty postavil starý šedivý kocúr. Jedno ucho mal roztrhnuté a ľavé oko také opuchnuté, že naň nevidel. Podľa jaziev na tele strávil väčšinu života bitkami.

Bastet sa prikrčila a pozerala na kocúra. Pokojne si ju premeriaval.

„Ďakujem ti,“ kývla o chvíľu Bastet.

Starý kocúr odbehol k rieke.

„Čo to malo znamenať?“ spýtala sa Sadie.

„Jeden z mojich poddaných. Ponúkal mi pomoc. Roznesie správy o našej situácii. Čoskoro bude každá mačka v New Yorku v pohotovosti.“

„Bol strašne dobitý,“ poľutovala ho Sadie. „Keď je tvoj poddaný, nemohla by si ho uzdraviť?“

„A pripraviť ho o symboly cti? Jazvy z bitiek k mačkám patria. Nemohla by som…“ Zrazu Bastet stuhla. Zatiahla nás za kopu debien.

„Čo sa deje?“ zašepkal som.

Napla zápästia a do rúk jej vkĺzli nože. Vykukla spoza kontajnera a všetky svaly na tele sa jej zachveli. Snažil som sa zistiť, na čo sa pozerá, ale nebolo tam nič okrem starého žeriava s demolačnou guľou.

Bastet sa vzrušene zaškľabila. Oči upierala na veľkú kovovú guľu. Videl som mačiatka, ako podobne číhajú na myš na hranie, kus špagátika alebo gumovú loptičku… Na loptičku? Bastet je staroveká bohyňa. Určite by ne…

„To môže byť ono.“ Prešľapovala na mieste. „Ani sa nepohnite.“

„Nikto tam nie je,“ zasyčala Sadie.

Nadýchol som sa. „Hm…“

Bastet sa vrhla cez kontajnery. Zo desať metrov letela vo vzduchu. Nože sa zablysli. Pristála na demolačnej guli s takou silou, že odtrhla reťaz. Mačacia bohyňa a veľká kovová guľa sa zrútili na zem a začali sa gúľať po dvore.

„Vŕŕŕ!“ zúrila Bastet. Demolačná guľa sa prevalila rovno cez ňu, ale nezdalo sa, že by jej ublížila. Bastet zoskočila a znovu sa vrhla na guľu. Jej nože zašli do kovu ako do vlhkej hliny. O pár sekúnd zostala z gule len kopa šrotu.

Bastet skryla nože. „A sme zachránení!“

Sadie a ja sme si vymenili nechápavé pohľady.

„Zachránila si nás pred kovovou guľou,“ oznámila jej Sadie.

„Nikdy nevieš,“ protestovala Bastet. „Mohol to byť nepriateľ.“

V tej chvíli sa ozvalo mohutné prásk!, až sa zatriasla zem. Obzrel som sa smerom k domu. Z horných okien vyšľahli plamienky modrého ohňa.

„Poďme,“ prikázala Bastet. „Už nemáme čas!“

Myslel som, že nás premiestni napríklad nejakým kúzlom alebo aspoň zavolá taxík. Namiesto toho si Bastet požičala strieborný kabriolet lexus.

„Úžasné,“ zapriadla. „Ten sa mi páči! Poďte, deti.“

„Ten predsa nie je náš,“ upozornil som ju.

„Môj milý, ja som mačka. Všetko, čo uvidím, je moje.“ Dotkla sa zapaľovania a v otvore na kľúčik to zaiskrilo. Motor začal priasť. [Nie, Sadie. Nie ako mačka, ako motor.]

„Bastet,“ skúsil som to, „nemôžeš len tak…“

Sadie do mňa štuchla. „Potom vymyslíme, ako ho vrátiť, Carter. No teraz sme v núdzovej situácii.“

Ukázala dozadu k domu. Dym a modré plamene už stúpali zo všetkých okien. To však nebolo to najhoršie – zo schodov schádzali štyria muži a niesli veľkú debnu. Vyzerala ako obrovská rakva s dlhými držadlami na obidvoch koncoch. Bola prikrytá tmavým rubášom a vyzerala dosť veľká, aby sa do nej zmestili dve telá. Tí štyria muži mali len suknice a sandále. Počerná koža farby medi sa im leskla na slnku, akoby naozaj bola z kovu.

„No, to je zlé,“ vzdychla Bastet. „Nastúpte, prosím.“

Rozhodol som sa nepýtať. Sadie mi vyfúkla miesto vpredu, takže som zaliezol dozadu. Tí štyria kovoví muži s debnou sa hnali cez dvor a neuveriteľnou rýchlosťou sa blížili priamo k nám. Kým som si stihol zapnúť pás, Bastet dupla na plyn.

Rútili sme sa ulicami Brooklynu, ako šialení sa preplietali premávkou, prechádzali po chodníkoch, len tak-tak míňali chodcov.

Bastet šoférovala… no, s mačacími reflexmi. Človek, ktorý by sa pokúsil ísť tak rýchlo, by už desaťkrát nabúral, ale ona nás bezpečne dostala na Williamsburský most.

Myslel som, že sme sa prenasledovateľov striasli, ale keď som sa obzrel, tí štyria muži s čiernou debnou stále kľučkovali v premávke. Zdalo sa, že bežia normálnym tempom, ale míňali autá idúce osemdesiatkou. Ich postavy vyzerali rozmazane ako obrázky v starom filme, akoby boli zle synchronizovaní s normálnym plynutím času.

„Čo sú zač?“ spýtal som sa. „Vešebti?“

„Nie, nosiči.“ Bastet sa pozrela do spätného zrkadla. „Sú povolaní priamo z duata. Nič ich nezastaví. Nájdu obete, hodia ich do sedanu…“

„Do čoho?“ prerušila ju Sadie.

„Do tej veľkej debny,“ vysvetľovala Bastet. „Sú to nosidlá. Nosiči vás chytia, zmlátia do bezvedomia, hodia dnu a odnesú svojmu pánovi. Nikdy svoju obeť nestratia a nikdy sa nevzdajú.“

„A prečo chcú nás?“

„Ver mi,“ zavrčala Bastet, „že by si to radšej nechcel vedieť.“

Myslel som na ohnivého muža včera v noci vo Phoenixe – ako uškvaril svojho sluhu na mastný fľak. Stopercentne som vedel, že už sa s ním nechcem stretnúť.

„Bastet,“ napadlo mi, „keď si bohyňa, prečo neluskneš prstami a tých chlapov jednoducho nezničíš? Alebo nemávneš rukou a neprenesieš nás preč?“

„To by bolo fajn, čo? No moje sily v tomto hostiteľovi sú obmedzené.“

„Myslíš Mafina?“ spýtala sa Sadie. „Veď už predsa nie si mačka.“

„Stále je to môj hostiteľ, moja kotva na tejto strane duata – a dosť nedokonalá. Tvoja prosba o pomoc mi umožnila získať ľudskú podobu, ale už ma to stálo množstvo sily. Okrem toho, aj keby som bola v silnom hostiteľovi, Sutechova mágia je silnejšia než moja.“

„Mohla by si povedať niečo, čomu by som aspoň trochu rozumel?“ prosil som.

„Carter, nemáme čas na rozhovory o bohoch a hostiteľoch a o hraniciach mágie! Treba vás dostať do bezpečia.“

Bastet zošliapla plynový pedál a vyrazila stredom mosta. Štyria nosiči sa za nami hnali, vírili vzduch, ako uháňali, ale nijaké autá im neuhýbali z cesty. Nikto nepanikáril, dokonca sa na nich ani nepozrel.

„Ako to, že ich ľudia nevidia?“ spýtal som sa. „To si nevšimnú štyroch medených chlapov v sukniach, ktorí utekajú po moste s podozrivou čiernou debnou?“

Bastet pokrčila plecami. „Mačky počujú kopu zvukov, ktoré vy nepočujete. Niektoré zvieratá vnímajú veci v ultrafialovom spektre, ktoré je pre ľudí neviditeľné. S mágiou je to podobné. Všimli ste si ten dom, keď ste prišli?“

„No… nie.“

„A to ste zrodení pre mágiu,“ vysvetľovala Bastet. „Predstavte si, aké je to ťažké pre normálneho smrteľníka.“

„Zrodení pre mágiu?“ Spomenul som si, ako Amos hovoril, že naša rodina žije v Dome života už dlho. „Ak je tá mágia, hm, v rodine, prečo som to nedokázal už predtým?“

Bastet sa usmiala do zrkadla. „Tvoja sestra tomu rozumie.“

Sadie očerveneli uši. „Nie, nerozumiem! Stále sa mi nechce veriť, že si bohyňa. Celé tie roky si jedla mačacie konzervy, spala mi na hlave…“

„Dohodla som sa s tvojím otcom,“ vyhlásila Bastet. „Dovolil mi zostať vo svete, kým budem v drobnom tele ako normálna domáca mačka, aby som ťa mohla chrániť a dozerať na teba. To bolo to najmenej, čo som mohla urobiť po tom…“ Zrazu stíchla.

Napadla mi hrozná myšlienka. Žalúdok sa mi zdvihol a nebolo to z tej strašidelnej rýchlosti. „Po tom, čo zomrela naša mama?“ hádal som.

Bastet hľadela priamo dopredu cez čelné sklo.

„Je to tak, nie?“ nedal som sa. „Oco a mama urobili nejaký magický rituál pri Kleopatrinom obelisku. Niečo nevyšlo. Naša mama zomrela… a pritom ťa oslobodili?“

„To teraz nie je dôležité,“ zavrčala Bastet. „Hlavné je, že som sľúbila, že postrážim Sadie. A budem to robiť aj ďalej.“

Niečo pred nami tajila, tým som si bol istý. No svojím tónom nám dala jasne najavo, že s touto témou sme skončili.

„Keď ste vy bohovia takí silní a užitoční,“ vypytoval som sa ďalej, „prečo Dom života zakazuje mágom, aby vás vyvolávali?“

Bastet zahla do rýchleho pruhu. „Mágovia sú pomätení. Vaša najlepšia šanca je zostať so mnou. Odídeme z New Yorku čo najďalej. Potom si zoženieme pomoc a napadneme Sutecha.“

„Akú pomoc?“ spýtala sa Sadie.

Bastet zdvihla obočie. „No, vyvoláme ďalších bohov, čo iné?“

10.
Bastet ozelenie

[Sadie, prestaň! Áno, už sa k tomu dostanem.] Pardon, stále ma vyrušuje a zapaľuje mi… no, to je fuk. Kde som to prestal?

Prehnali sme sa po Williamsburskom moste na Manhattan a zamierili na sever na Clinton Street.

„Stále sú za nami,“ varovala Sadie.

A veruže áno, nosičov od nás delil len jeden blok, preplietali sa pomedzi autá a dupali po vystavených turistických suveníroch na chodníkoch.

„Získame trocha času.“ Bastet temne zavrčala – bol to taký hlboký a silný zvuk, že mi zaškrípali zuby. Mykla volantom a odbočila doprava na ulicu East Houston.

Obzrel som sa. Práve keď nosiči zahýbali za roh, vyrojili sa zo všetkých strán hordy mačiek. Niektoré zoskočili z okien, iné pribehli po chodníkoch a bočnými uličkami. Niektoré sa vydriapali z kanálov. A všetky smerovali k nosičom ako klbko kožuchov a pazúrov – liezli im po medených nohách, škriabali sa po chrbtoch, lepili sa na tváre a zaťažovali debnu. Nosiči sa zakývali, pustili náklad a začali sa naslepo oháňať po mačkách. Dve autá zakľučkovali, aby sa zvieratám vyhli, a zrazili sa, zablokovali celú ulicu a aj nosiči zmizli pod lavínou zúrivých mačiek. Odbočili sme na cestu FDR na nábrežie a scéna nám zmizla z dohľadu.

„Skvelé,“ uznal som.

„Nezdrží ich to nadlho,“ oznámila Bastet. „A teraz do Central Parku!“

Bastet nechala stáť lexus pri Metropolitnom múzeu umenia.

„Odtiaľto musíme utekať,“ vyhlásila. „Je to hneď za múzeom.“

Keď povedala utekať, myslela to vážne. Sadie a ja sme museli šprintovať, aby sme jej stačili, a Bastet sa ani nespotila. Maličkosťami, ako sú stánky s hotdogmi alebo zaparkované autá, sa nezdržiavala. Všetko menšie než tri metre ľahko preskočila a nechala nás predierať sa okolo prekážok, ako najlepšie sme dokázali.

Vbehli sme do parku na East Drive. Keď sme zahli na sever, objavil sa pred nami obelisk. Má niečo vyše dvadsať metrov a vyzerá ako presná kópia toho v Londýne. Je zastrčený na trávnatom kopčeku, takže vyzerá osamelý, čo sa uprostred New Yorku len tak ľahko nepodarí. Okolo nebol nikto až na pár bežcov na neďalekej ceste. Za nami na Piatej avenue som počul premávku, ale aj tá mi pripadala strašne vzdialená.

Dorazili sme k základni obelisku. Bastet zavetrila vo vzduchu, akoby zisťovala, či sa niečo nedeje. Sotva som sa konečne zastavil, uvedomil som si, ako je zima. Slnko nám stálo priamo nad hlavami, ale cez požičané ľanové šaty mi prefukoval vietor.

„Škoda, že som si neobliekol niečo teplejšie,“ zamrmlal som. „Poriadny vlnený kabát by sa hodil.“

„Kdeže, to nie,“ namietala Bastet a študovala obzor. „Ste oblečení na mágiu.“

Sadie striaslo. „To musíme zamrznúť, aby sme boli čarovní?“

„Mágovia sa vyhýbajú výrobkom zo zvierat,“ neprítomne vysvetlila Bastet, „kožušinám, koži, vlne a podobne. Zvyšková životná aura by mohla kúzla kaziť.“

„Topánky mi zatiaľ neprekážali,“ poznamenala Sadie.

„Koža,“ znechutene zaprskala Bastet. „Možno máš lepšiu znášanlivosť a kúsok kože ti kúzla nenaruší. Neviem. No vždy je najlepšie ľanové alebo bavlnené oblečenie, proste materiál rastlinného pôvodu. No, Sadie, myslím, že zatiaľ máme pokoj. O chvíľu, o pol dvanástej, sa otvorí okno priaznivého času, ale nevydrží dlho. Pusť sa do toho.“

Sadie zažmurkala. „Ja? Prečo ja? Ty si bohyňa!“

„Mne portály nejdú,“ priznala Bastet. „Mačky sú ochrankyne. Jednoducho ovládaj svoje city. Panika alebo strach kúzlo zničia. Musíme sa odtiaľto dostať, kým Sutech povolá na svoju stranu ďalších bohov.“

Zamračil som sa. „Myslíš, že Sutech ich má v mobile v skrátenej voľbe?“

Bastet sa nervózne pozrela smerom k stromom. „Dobro a zlo možno nie je najlepší spôsob, ako tomu rozumieť, Carter. Ako mág musíš uvažovať o chaose a poriadku. To sú tie dve sily, ktoré ovládajú vesmír. Sutech je predovšetkým chaos.“

„A čo tí ostatní bohovia, ktorých oco oslobodil?“ vypytoval som sa ďalej. „Tí nie sú dobrí? Eset, Usir, Hor, Nebthet – čo sú zač?“

Bastet na mňa uprela oči. „To je dobrá otázka, Carter.“

Spomedzi kríkov sa vynorila akási siamská mačka a pribehla k Bastet. Chvíľu sa na seba pozerali. Potom siamka odbehla.

„Nosiči sú blízko,“ oznámila Bastet. „A ešte niečo… niečo oveľa silnejšie sa blíži z východu. Myslím, že ich pán je netrpezlivý.“

Srdce mi poskočilo. „Prichádza Sutech?“

„Nie,“ pokrútila hlavou Bastet. „Možno nejaký jeho služobník. Alebo spojenec. Moje mačky nedokážu opísať, čo videli, a ja to ani nechcem zisťovať. Sadie, je čas. Len sa sústreď na otvorenie brány do duata. Ja tých útočníkov zastavím. Bojová mágia je moja špecialita.“

„Ako to, čo si urobila tam v dome?“ spýtal som sa.

Bastet vycerila špicaté zuby. „Nie, to bol len boj.“

Stromy zašuchotali a objavili sa nosiči. Rubáš na nosidlách roztrhali mačacie pazúry. Aj nosiči vyzerali doškriabaní a pokrivení. Jeden z nich kríval a nohu mal v kolene ohnutú dozadu. Ďalší mal okolo krku omotaný nárazník z auta.

Tí štyria kovoví muži opatrne postavili nosidlá. Pozreli sa na nás a spoza pása vytiahli zlaté palice.

„Sadie, pusti sa do toho,“ prikázala Bastet. „Carter, ty mi môžeš pomôcť.“

Mačacia bohyňa vytasila nože. Telo jej začalo žiariť nazeleno. Obklopila ju aura, zväčšovala sa ako bublina energie a zdvihla ju zo zeme. Potom sa sformovala a obklopila Bastet holografickou projekciou asi tak štyrikrát väčšou, než je jej bežná veľkosť. Bol to obraz bohyne v jej prastarej podobe – šesťmetrová žena s mačacou hlavou. Bastet, ktorá sa vznášala vo vzduchu uprostred toho hologramu, vykročila dopredu. Obrovská mačacia bohyňa sa pohla s ňou. Zdalo sa nemožné, že by ten priehľadný obraz mohol byť hmotný, ale keď urobil krok, zatriasla sa zem. Bastet zdvihla ruku. Žiariaca zelená bojovníčka urobila to isté a vystrčila pazúry, dlhé a ostré ako rapiere. Bastet udrela do chodníka pred sebou a rozbila dlažbu na betónové pásy. Otočila sa a usmiala sa na mňa. Hlava obrovskej mačky urobila to isté. Pritom odhalila strašidelné tesáky, ktoré by ma prehryzli napoly.

„Toto,“ zapriadla Bastet, „je bojová mágia.“

Ohromilo ma to, spočiatku som sa dokázal len pozerať, ako Bastet vyslala svoj zelený bojový stroj priamo medzi nosičov.

Jedinou ranou rozpárala jedného na kusy, šliapla na ďalšieho a rozmliaždila ho na kovovú placku. Ďalší dvaja jej zaútočili na holografické nohy, ale kovové palice sa len neškodne odrazili od toho prízračného svetla so spŕškou iskier.

Sadie zatiaľ stála pred obeliskom so zdvihnutými rukami a kričala: „Otvor sa, ty hlúpy kus kameňa!“

Konečne som vytiahol meč. Ruky sa mi triasli. Nechcelo sa mi zapliesť do bitky, ale cítil som, že by som mal pomôcť. A usúdil som, že ak už to musí byť, potom nie je najhoršie mať za spojenca šesťmetrovú žiariacu mačaciu bojovníčku. „Sadie, ja… idem pomôcť Bastet. Skúšaj to ďalej!“

„Skúšam!“

Vyrazil som, práve keď Bastet rozrezala zvyšných dvoch nosičov ako bochníky chleba. S úľavou som si pomyslel: Tak a je to.

Potom sa všetci štyria muži začali znova formovať. Ten rozmliaždený sa odlepil z chodníka. Kúsky rozsekaných skočili k sebe ako magnety a nosiči vyzerali zasa ako noví.

„Carter, pomôž mi ich rozsekať!“ kričala Bastet. „Musia byť na menšie kúsky!“

Snažil som sa nestáť Bastet v ceste, keď rezala a dupala. Hneď ako nejakého nosiča vyradila, pustil som sa do práce ja a rozporcioval zvyšky na menšie kúsky. Mal som pocit, akoby boli z plastelíny, nie z kovu, pretože mi to šlo pomerne ľahko.

O pár minút sme stáli uprostred kôp medeného šrotu. Bastet zaťala žiariacu päsť a urobila z nosidiel triesky vhodné na podpaľovanie.

„To nebolo také ťažké,“ zasmial som sa. „Prečo sme pred nimi vlastne utekali?“

Bastet mala tvár v tej žiarivej ulite úplne spotenú. Nenapadlo mi, že aj bohyňa sa môže unaviť, ale tá čarovná podoba ju musela stáť množstvo sily.

„Ešte nie sme v bezpečí,“ varovala ma. „Sadie, ako ti to ide?“

„Nijako,“ posťažovala sa Sadie. „Neexistuje nejaká iná cesta?“

Kým stihla Bastet odpovedať, niečo zašuchotalo v kríkoch – znelo to ako dážď, ale klzkejšie.

Zamrazilo ma. „Čo… čo je to?“

„Nie,“ zamrmlala Bastet. „To nie. Ona nie!“

Potom kríky explodovali. Medzi stromami sa vynorila tisícka obludných hnedých lezúcich tvorov ako najodpornejší koberec na svete – samé klepetá a bodce na chvostoch.

Chcel som zvriesknuť „Škorpióny!“, no hlas mi zlyhal. Nohy sa mi roztriasli. Neznášam škorpióny. V Egypte sú všade. Koľkokrát som ich našiel v hotelovej posteli alebo v sprche. A raz dokonca v ponožke.

„Sadie!“ naliehavo vykríkla Bastet.

„Nič!“ nariekala Sadie.

Škorpióny sa hnali ďalej – tisíce a tisíce. Medzi stromami sa objavila žena, nebojácne si vykračovala priamo medzi tými stvoreniami. Mala hnedý habit a na krku a rukách sa jej leskli zlaté šperky. Dlhé čierne vlasy mala zastrihnuté v staroegyptskom štýle a na hlave jej sedela zvláštna koruna. Potom mi došlo, že to nie je koruna – trónil jej tam velikánsky živý škorpión. Milióny tých potvor okolo nej krúžili, akoby bola stredom tej smršte.

„Selket,“ zavrčala Bastet.

„Škorpiónia bohyňa,“ uhádol som. Malo ma to vydesiť, ale zrejme som bol už na maxime a viac to nešlo. „Dokážeš ju zničiť?“

Bastet mi odpovedala grimasou, ktorá ma neupokojila.

„Carter, Sadie,“ vyhlásila, „toto nebude pekné. Utekajte do múzea. Nájdite chrám. Možno vás ochráni.“

„Aký chrám?“ chcel som vedieť.

„A čo ty?“ pýtala sa Sadie.

„Ja to zvládnem. Prídem za vami.“ No keď sa na mňa Bastet pozrela, cítil som, že si nie je istá. Chcela len získať čas.

„Utekajte!“ prikázala. Obrátila svoju obrovskú zelenú mačaciu bojovníčku proti tej mase škorpiónov.

Mám priznať trápnu pravdu? Pred tými škorpiónmi som odvahu ani len nepredstieral. Zdrapol som Sadie za ruku a bežali sme preč.

11.
Stretneme dievča s plameňometom

Tak dobre, beriem si mikrofón. Carter by túto časť tak či tak nedokázal vyrozprávať, keďže sa týka Zie. [Čuš, Carter. Vieš, že je to pravda.]

Takže, kto je to Zia? Pardon, trochu predbieham.

Hnali sme sa k vchodu do múzea a ja som netušila prečo, až na to, že nám to prikázala obrovská žiariaca mačacia žena. Vieš, musíš si uvedomiť, že všetko, čo sa stalo, ma poriadne odrovnalo. Najskôr som prišla o oca. Potom ma milá babička s dedkom vykopli z bytu. A zistila som, že mám v sebe „krv faraónov“, že som sa narodila v rodine mágov, a samé takéto nezmysly, ktoré síce zneli celkom pôsobivo, ale predstavovali len kopu problémov. A sotva som našla nový domov – dom s poriadnymi raňajkami a domácimi miláčikmi a pomerne príjemnou spálňou –, zmizol strýko Amos, moji noví kamoši krokodíl a pavián skončili v rieke a dom začal horieť. A ako by toho nebolo dosť, môj verný kocúr Mafin sa pustil do vopred prehratej bitky s húfom škorpiónov.

Hovorí sa „húf škorpiónov“? Stádo? Kopa? No, to je jedno.

Predovšetkým som najskôr nemohla uveriť, že mám otvoriť čarovné dvere, keď to nedokážem, a teraz ma braček ťahal preč. Pripadala som si úplne neschopná. [Nechaj si tie poznámky, Carter. Pokiaľ si spomínam, ani ty si vtedy veľmi nepomohol.]

„Nemôžeme tam Bastet len tak nechať!“ kričala som. „Pozri!“

Carter bežal ďalej a ťahal ma so sebou, ale jasne som videla, čo sa deje vzadu pri obelisku. Tá záplava škorpiónov sa šplhala Bastet po žiariacich zelených nohách, zavrtávali sa do hologramu, akoby to bola želatína. Bastet ich po stovkách mliaždila nohami a päsťami, ale jednoducho ich bolo priveľa. Čoskoro jej vyliezli až po pás a priezračná ulita začínala blikať. Bohyňa v hnedej róbe sa medzitým pomaly blížila a ja som tušila, že bude horšia než všetky škorpióny.

Carter ma pretiahol cez kríky a Bastet sa mi stratila z dohľadu. Vybehli sme na Piatu avenue, ktorá sa mi po tej magickej bitke zdala neobyčajne normálna. Bežali sme po chodníku, pretlačili sa hlúčikom chodcov a vybehli po schodoch k múzeu.

Transparent nad vchodom oznamoval nejakú špeciálnu vianočnú akciu a asi preto bolo múzeum otvorené aj počas sviatkov, ale s lúštením detailov som sa nezdržiavala. Vpadli sme rovno dnu.

Ako to tam vyzeralo? No, je to múzeum: veľká vstupná hala, množstvo stĺpov a tak. Nemôžem povedať, že by som sa zdržiavala obdivovaním výzdoby. Pamätám si však, že pri okienkach na lístky stáli rady, pretože sme okolo jedného prebehli. Bola tam aj ochranka, a keď sme sa hnali do výstavných siení, kričala na nás. Šťastnou náhodou sme skončili práve v egyptskej časti, pred akousi rekonštruovanou hrobkou s úzkymi chodbami. Carter by ti asi povedal, čo to malo byť za stavbu, ale mne to bolo srdečne jedno.

„Ideme,“ vyhŕkla som.

Vkĺzli sme do toho exponátu. Ukázalo sa, že je dosť veľký na to, aby sme sa v ňom stratili ochranke. Alebo jednoducho len mali na práci niečo dôležitejšie, ako naháňať dvoch výtržníkov.

Keď sme zasa vybehli von, zakrádali sme sa okolo, kým sme sa neubezpečili, že nás nikto neprenasleduje. V egyptskom krídle nebolo plno – len pár skupiniek starých ľudí a zahraničná výprava so sprievodcom, ktorý niečo po francúzsky vysvetľoval o sarkofágu: „Et voici la momie!“

Čudné bolo, že nikto si ani len nevšimol ten veľký meč na Carterovom chrbte, ktorý bol ukážkovým príkladom porušenia bezpečnosti (a oveľa zaujímavejší než exponáty). Pár dôchodcov si nás síce podozrievavo prezeralo, ale podľa mňa preto, že sme boli oblečení v ľanových pyžamách, spotení a celí od trávy a lístia. A to radšej nehovorím o svojich vlasoch.

Našla som prázdnu miestnosť a vtiahla Cartera dnu. Sklenené vitríny boli plné vešebtov. Pred pár dňami by som si ich ani nevšimla. Teraz som po tých soškách pokukovala a čakala, že každú chvíľu ožijú a pokúsia sa ma udrieť do hlavy.

„Čo teraz?“ vyhŕkla som na Cartera. „Videl si nejaký chrám?“

„Nie.“ Zamračil sa, akoby sa snažil spomenúť si. „Myslím, že tu na tejto chodbe ďalej je obnovený chrám… alebo je to v Brooklynskom múzeu? Alebo v Mníchove? Prepáč, bol som s ocom v takom množstve múzeí, že sa mi to všetko mieša dokopy.“

Nešťastne som vzdychla. „Chudáčik, musel si cestovať po svete, kašľať na školu a byť s ocom, kým ja som s ním trávila celé dva dni do roka!“

„No tak!“ Carter sa ku mne otočil taký rozčúlený, až ma to prekvapilo. „Mala si domov! Mala si kamošov a normálny život a nemusela si každé ráno rozmýšľať, v akej si vlastne krajine! Nemusela si…“

Sklenená vitrína vedľa nás sa rozsypala a sklo sa nám rozprsklo na nohy.

Carter sa na mňa neveriacky pozrel. „To sme urobili my…“

„Ako keď vybuchla tá moja narodeninová torta,“ zavrčala som a snažila sa nedať najavo, ako som sa zľakla. „Musíš sa ovládať.“

„Ja?“

Spustil sa alarm. Na chodbe začali blikať červené svetlá. Z reproduktora sa ozval skreslený hlas a hlásil niečo o tom, aby sme pokojne postupovali k východom. Okolo nás prebehla francúzska výprava, kričiaca od hrôzy, a za ňou sa pozoruhodne svižne rútil dav dôchodcov s palicami a barlami.

„Pohádame sa neskôr, dobre?“ vyštekla som na Cartera. „Teraz poďme!“

Bežali sme ďalšou chodbou a sirény utíchli tak nečakane, ako sa spustili. Červené svetlá v tom strašidelnom tichu ďalej blikali. Potom som to začula – škrabot a klopkanie škorpiónov.

„A čo Bastet?“ Hlas sa mi zasekol v krku. „Je…“

„Nemysli na to,“ zahučal Carter, ale podľa toho, ako vyzeral, myslel presne na to isté. „Utekáme ďalej!“

Čoskoro sme sa beznádejne stratili. Pokiaľ viem, egyptská časť múzea má byť naschvál čo najneprehľadnejšia, s množstvom slepých uličiek a chodieb do kruhu. Bežali sme okolo zvitkov s hieroglyfmi, zlatých šperkov, sarkofágov, sôch faraónov a veľkých kusov vápenca. Prečo sa vystavujú kamene? Čo ich na svete nie je dosť?

Nikoho sme nevideli, ale tie plazivé zvuky silneli, nech sme bežali na ktorkúkoľvek stranu. Nakoniec sme zahli za roh a do niekoho narazili.

Vykríkla som a rýchlo cúvala, ale zakopla som o Cartera a obidvaja sme sa trápne zvalili na zadok. Je zázrak, že Carter sa neprepichol vlastným mečom.

Najskôr som to dievča pred nami nespoznala, čo sa mi s odstupom zdá zvláštne. Možno nasadila nejakú magickú auru alebo sa mi jednoducho nechcelo veriť, že je to ona.

Vyzerala o trochu vyššia než ja. Možno aj staršia, ale nie oveľa. Čierne vlasy mala zastrihnuté rovno pri brade a ofinu dlhú, takže jej padala do čela. Karamelovú pleť a pekné, trochu arabské črty. Oči – lemované čiernym kohlom v egyptskom štýle – jej žiarili zvláštnou jantárovou farbou, čo bolo buď prekrásne, alebo trochu desivé, nemohla som sa rozhodnúť, čo z toho. Na pleci mala batoh, na nohách sandále a na sebe voľné ľanové oblečenie ako my. Vyzerala, akoby šla na hodinu bojových umení. Bože, keď na to tak myslím, vyzerali sme asi rovnako. Trápne.

Pomaly mi začínalo dochádzať, že som ju už videla. Bolo to to dievča s nožom z Britského múzea. Kým som stihla niečo povedať, Carter vyskočil. Postavil sa predo mňa a zahnal sa mečom, akoby ma chcel chrániť. Veril by si tomu?

„Späť! Utekaj naspäť!“ vykoktal.

Dievčina si siahla do rukáva a vytiahla zahnutý kus bielej slonoviny – egyptskú paličku.

Mávla ňou, Carterovi vypadol meč z ruky a zarinčal na zemi.

„Nestrápňuj sa,“ vyhlásila prísne. „Kde je Amos?“

Carter vyzeral tak prekvapene, že nemal slov. Dievča sa otočilo ku mne. Tie zlaté oči sú krásne a desivé zároveň, usúdila som. Ani trochu sa mi nepáčila.

„No?“ chcela vedieť.

Nevedela som, prečo by som jej mala niečo hovoriť, ale čosi ma začalo nepríjemne zvierať, akoby sa mi chcelo grgnúť. Počula som sa, ako jej vysvetľujem: „Amos je preč. Odišiel dnes ráno.“

„A ten mačací démon?“

„To je môj kocúr,“ informovala som ju. „A je to bohyňa, nie démon. Zachránila nás pred škorpiónmi!“

Carter rozmrzol. Chytil meč a znovu ho namieril na to dievča. Musím mu dať bod za vytrvalosť.

„Čo si zač?“ chcel vedieť. „A čo chceš?“

„Volám sa Zia Rašídová.“ Naklonila hlavu, akoby počúvala.

A veruže áno, v tej chvíli celá budova zaburácala. Zo stropu sa začal sypať prach a zvuk plaziacich sa škorpiónov za nami sa znásobil.

„A práve teraz,“ pokračovala Zia trochu sklamane, „musím zachrániť tie vaše biedne životy. Poďme.“

Možno sme to mali odmietnuť, ale mali sme na výber medzi Ziou a škorpiónmi, takže sme bežali za ňou.

Prebehla popri vitríne plnej sôch a opatrne zaklopkala paličkou na sklo. Malí žuloví faraóni a vápencoví bohovia na jej povel ožili. Zoskočili z podstavcov a predrali sa sklom von. Niektorí mali v rukách zbrane. Iným len praskali kamenné kĺby. Nechali nás prejsť, ale hľadeli do chodby za nami, akoby čakali na nepriateľa.

„Ponáhľajte sa,“ súrila nás Zia. „Tí nám len…“

„Získajú čas,“ hádala som. „Áno, to sme už počuli.“

„Priveľa rečníš,“ vybehla na mňa Zia bez toho, aby zastala.

Chystala som sa jej nejako odseknúť. Fakt by som ju bola sfúkla. No v tej chvíli sme sa dostali do obrovskej sály a ja som stratila reč.

„Jéj,“ žasol Carter.

Nemohla som si pomôcť, musela som s ním súhlasiť. Bolo to tam úplne jéj.

Ocitli sme sa v miestnosti veľkej ako futbalový štadión. Jedna stena bola celá zo skla a viedla do parku. V strede sály stál na vyvýšenom pódiu zrekonštruovaný staroveký dom. Vpredu sa týčila samostatná kamenná brána vysoká asi osem metrov, za ňou otvorený dvor a štvorhranná budova z nerovných pieskovcových blokov, do ktorých boli vytesané obrázky bohov a faraónov a hieroglyfy. Vchod lemovali dva stĺpy zaliate tajomným svetlom.

„Egyptský chrám,“ vydýchla som.

„Chrám z Denduru,“ vysvetlila Zia. „Vlastne ho postavili Rimania…“

„Keď okupovali Egypt,“ skočil jej do reči Carter, akoby to bola nejaká príjemná informácia. „Dal si ho postaviť Augustus.“

„Áno,“ potvrdila Zia.

„Skvelé,“ zamrmlala som. „Nemám vás dvoch nechať samotných s učebnicou dejepisu?“

Zia sa na mňa zamračila. „Ten chrám je zasvätený bohyni Eset, takže má v sebe dosť sily na otvorenie brány.“

„A vyvolanie ďalších bohov?“ spýtala som sa.

Zii zúrivo zahoreli oči. „Ešte raz to povieš a vyrežem ti jazyk. Myslela som bránu, ktorou sa dostanete odtiaľto.“

Pripadala som si úplne mimo, ale už som si začala zvykať. Išli sme za Ziou cez kamennú bránu k schodom.

Dvor bol prázdny, návštevníci z múzea utiekli a mne to pripadalo dosť strašidelné. Pozerali na mňa obrovskí vyrytí bohovia. Všade boli nápisy v hieroglyfoch a ja som sa bála, že keby som sa viac sústredila, dokázala by som ich prečítať.

Zia sa zastavila pred schodmi do chrámu. Zdvihla paličku a napísala niečo do vzduchu. Medzi stĺpmi zažiaril známy hieroglyf.

Otvor sa – rovnaký symbol, aký oco použil pri Rosettskej doske. Čakala som, že niečo vybuchne, ale hieroglyf jednoducho zhasol.

Zia otvorila batoh. „Zostaneme tu, kým sa brána neotvorí.“

„Prečo sa jednoducho neotvorí hneď?“ chcel vedieť Carter.

„Portály sa objavujú len v priaznivých okamihoch,“ vysvetľovala Zia. „Pri východe slnka, počas západu, o polnoci, pri zatmení, zvláštnom postavení hviezd, vo chvíli narodenia nejakého boha…“

„Tak moment,“ zarazila som ju. „Ako to všetko vieš?“

„Trvá roky zapamätať si celý kalendár,“ povedala Zia. „No najbližšia priaznivá chvíľa je jasná – pravé poludnie. Odteraz o desať a pol minúty.“

Na hodinky sa nepozrela. Čudovala som sa, ako môže tak presne poznať čas, ale usúdila som, že to nie je tá najdôležitejšia otázka.

„Prečo ti máme veriť?“ spýtala som sa namiesto toho. „Ak si dobre spomínam, v Britskom múzeu si nás chcela podrezať.“

„To by bolo jednoduchšie,“ vzdychla si Zia. „Bohužiaľ, tí nado mnou si myslia, že ste možno neškodní. Takže vás zatiaľ zabiť nesmiem. No nesmiem ani dopustiť, aby ste sa dostali do rúk červenému bohovi. A tak… mi môžete veriť.“

„No, to ma teda presvedčilo,“ zahučala som. „Už som úplne pokojná.“

Zia siahla do batoha a vytiahla štyri sošky ľudí so zvieracími hlavami, asi tak päťcentimetrové. Podala mi ich. „Rozostav Horových synov okolo nás na všetky svetové strany.“

„Čože?“

„Na sever, na juh, na východ, na západ,“ vysvetľovala pomaly, akoby som bola idiot.

„Ja poznám svetové strany! Ale…“

„Tam je sever.“ Zia ukázala na sklenenú stenu. „Ostatné si urč sama.“

Urobila som, čo chcela, hoci som nechápala, ako nám tí panáčikovia môžu pomôcť. Zia medzitým dala Carterovi kus kriedy a prikázala mu, aby okolo nás nakreslil kruh, ktorý tie sošky spojí.

„Čarovná ochrana,“ prikývol Carter. „Rovnako to urobil oco v Britskom múzeu.“

„Áno,“ zahundrala som. „A videli sme, ako krásne to fungovalo.“

Carter si ma nevšímal. No, to je novinka. Išiel sa pretrhnúť, aby sa zavďačil Zii, a hneď sa pustil do toho pouličného umenia.

Potom Zia vytiahla z batohu ešte niečo – obyčajnú drevenú paličku, ako bola tá, ktorú použil oco v Londýne. Niečo si pre seba zamrmlala a z prútika vyrástla dvojmetrová čierna palica s levou hlavou navrchu. Obrátila ju jednou rukou ako mažoretka – určite sa len predvádzala – a v druhej ruke držala tú zahnutú paličku.

Carter dokreslil kriedový kruh a v tej chvíli sa pri vchode do sály objavili škorpióny.

„Koľko ešte chýba tej bráne?“ spýtala som sa a dúfala som, že nepočuť ten hrozný strach v mojom hlase.

„Za každú cenu zostaňte v kruhu,“ prikázala nám Zia. „Keď sa brána otvorí, skočte dnu. A držte sa za mnou!“

Dotkla sa paličkou kriedového kruhu, vyriekla ďalšie slovo a kruh sa rozžiaril temnou červenou farbou.

K chrámu sa hrnuli stovky škorpiónov, dlážka sa pod nimi menila na živý koberec klepiet a bodcov. Potom do sály vošla tá žena v hnedom – Selket. Chladne sa na nás usmiala.

„Zia,“ ozvala som sa, „to je bohyňa. Porazila Bastet. Máme proti nej nejakú šancu?“

Zia zdvihla palicu a tá vyrezávaná levia hlava sa zmenila na malú červenú ohnivú guľu. Bola taká jasná, že ožiarila celú miestnosť. „Ja som pisár Domu života, Sadie Kanová. Som cvičená na boj s bohmi.“

12.
Skok cez presýpacie hodiny

No jasné, toto všetko bolo veľmi pôsobivé. Mali ste vidieť, ako sa Carter tváril – vyzeral ako rozrušené šteňa. [No tak, neštuchaj do mňa. Naozaj si tak vyzeral!]

Lenže keď k nám cupitala tá armáda škorpiónov, nebola som si tou slečinkou „skvelou čarodejnicou“ taká istá. Nenapadlo by mi, že ich je toľko na celom svete, nieto na Manhattane. Ten žiariaci kruh okolo nás mi pripadal ako nič proti miliónom tvorov, ktoré liezli jeden cez druhého v množstve vrstiev, a proti tej žene v hnedom, ktorá bola ešte strašidelnejšia.

Z diaľky vyzerala normálne, ale keď sa priblížila, všimla som si, že jej pokožka sa leskne ako hmyzie krovky. Jej oči pripomínali čierne koráliky. Dlhé tmavé vlasy mala neprirodzene hrubé, akoby stvorené z milióna zježených hmyzích tykadiel. A keď otvorila ústa, pred normálnymi ľudskými zubami jej do bokov vyrazili hryzadlá.

Bohyňa sa zastavila asi dvadsať metrov pred nami a obzerala si nás. Nenávistné čierne oči uprela na Ziu. „Daj mi tých mladých.“

Hlas mala prenikavý a škrípavý, akoby už stovky rokov nič nepovedala.

Zia prekrížila palicu a paličku. „Som majsterka živlov, pisár prvého nomu. Odíď, inak ťa zničím.“

Selket zacvakala hryzadlami a obludne sa zaškľabila, až sa jej na ústach objavila pena. Jej škorpióny sa priblížili, ale sotva sa prvý z nich dotkol žiariacej línie nášho ochranného kruhu, zasyčal a zmenil sa na popol. Ver mi, nič nesmrdí horšie ako uškvarený škorpión.

Ostatné potvory cúvli, krúžili okolo bohyne a šplhali sa jej po nohách. Pochopila som, že jej vliezajú do šiat, a striaslo ma. O pár sekúnd všetky škorpióny zmizli v hnedých záhyboch Selketinho rúcha.

Vzduch za ňou potemnel, akoby vrhala obrovský tieň. Potom sa tá tma zdvihla a nadobudla tvar obrovského škorpiónieho chvosta, ktorý sa klenul Selket nad hlavou. Strašidelne rýchlo sa na nás vrhol, ale Zia zdvihla paličku a bodec sa zastavil o slonovinovú špičku, až to zasyčalo. Zo Ziinej paličky sa vyvalila para páchnuca po síre.

Zia ukázala palicou na bohyňu a obalila ju ohnivou guľou. Selket kričala a tackala sa dozadu, ale oheň takmer hneď zmizol. Róbu mala spálenú a dymilo sa z nej, ale vyzerala skôr zúrivá než zranená.

„Tvoje dni sú zrátané, čarodejnica. Dom je slabý. Boh Sutech túto krajinu spustoší.“

Zia hodila paličkou ako bumerangom. Drievko zasiahlo ten tieňový škorpióní chvost a explodovalo oslepujúcim zábleskom svetla. Selket sa zatackala a odvrátila zrak. Zia medzitým siahla do rukáva a vytiahla niečo malé – ukryla si to do päste.

Tá palička bola len na rozptýlenie, napadlo mi. Mágov trik.

Potom Zia urobila niečo nebezpečné. Presne to, pred čím nás varovala – vyskočila z čarovného kruhu.

„Zia!“ vykríkol Carter. „Brána!“

Obzrela som sa a srdce sa mi takmer zastavilo. Priestor medzi dvoma stĺpmi pri vchode do chrámu sa zmenil na tunel z piesku, ako keby som sa pozerala do lievika obrovských presýpacích hodín položených na boku. Cítila som, ako ma to ťahá, nasáva ma to čarovnou príťažlivou silou.

„Tam nejdem,“ zaťala som sa, ale objavil sa ďalší záblesk svetla a ja som sa zasa sústredila na Ziu.

Ona a bohyňa sa dali do nebezpečného tanca. Zia točila a vírila svojou ohnivou palicou a vo vzduchu po nej zostávala stopa horiacich plameňov. Musela som uznať, že pri tom vyzerala takmer rovnako ladne a úchvatne ako Bastet.

Na moje prekvapenie som jej chcela pomôcť. Túžila som – veľmi, preveľmi – vystúpiť z toho kruhu a zapojiť sa do boja. Samozrejme, bolo to úplne šialené. Čo by som asi tak zvládla? No takisto som cítila, že tou bránou neprejdem, kým nepomôžem Zii.

„Sadie!“ Carter ma chytil a stiahol naspäť. Ani som si to neuvedomila a takmer som napriek tomu prekročila kruh. „Čo to robíš?“

Na to som nemala odpoveď, ale sledovala som Ziu a mrmlala v akomsi tranze: „Ona chce nasadiť pásy. Nevyjde to.“

„Čože?“ pýtal sa Carter. „Poď, musíme prejsť cez bránu!“

V tej chvíli Zia otvorila päsť a do vzduchu sa vzniesli malé červené stužky. Pásy. Ako som to vedela? Hýbali sa ako živé – ako úhory vo vode – a zväčšovali sa.

Selket sa sústredila na ten oheň, bránila sa, aby ju Zia nechytila. Najskôr si tie pásy asi nevšimla a tie rástli, až dosahovali dĺžku niekoľko metrov. Napočítala som ich spolu päť, šesť, sedem. Stáčali sa, krúžili okolo Selket, prechádzali tým tieňovým škorpiónom, akoby bol len neškodná ilúzia. Nakoniec sa omotali Selket okolo tela a uväznili jej ruky a nohy. Bohyňa kričala, akoby ju tie pásy pálili. Klesla na kolená a z tieňového škorpióna zostala len atramentovočierna hmla.

Zia sa prudko zastavila. Namierila palicu bohyni do tváre. Pásy sa rozžiarili a bohyňa syčala od bolesti, kliala v jazyku, ktorý som nepoznala.

„Zväzujem ťa siedmimi pásmi Hathor,“ vyhlásila Zia. „Osloboď svojho hostiteľa, inak bude tvoja podstata horieť naveky.“

„Tvoja smrť bude trvať naveky!“ vyštekla Selket. „Urobila si si nepriateľa zo Sutecha!“

Zia otočila palicou a Selket sa zrútila na bok, zvíjala sa a dymilo sa z nej.

„Ja… nie…“ syčala bohyňa. No potom jej čierne oči zbeleli a už sa viac nepohla.

„Tá brána!“ varoval Carter. „Zia, poď! Myslím, že sa zatvára!“

Mal pravdu. Pieskový tunel akoby sa pohyboval rýchlejšie. Jeho kúzlo už nepriťahovalo tak silno.

Zia podišla k meravej bohyni. Siahla jej na čelo a Selket vyrazil z úst čierny dym. Menila sa a zmenšovala, až sme sa pozerali na úplne inú ženu, obalenú červenými páskami. Mala bledú pleť a čierne vlasy, ale inak vôbec nepripomínala Selket. Jednoducho vyzerala ľudsky.

„Kto je to?“ spýtala som sa.

„Hostiteľ,“ zamrmlala Zia. „Nejaká úbohá smrteľníčka, ktorá…“

Mykla sa a pozrela hore. Tá čierna hmla už nemizla. Hustla a temnela a nadobúdala pevnejší tvar.

„To nie je možné,“ vyhŕkla Zia. „Pásy sú mocné. Selket sa nemôže obnoviť, ak…“

„No tak sa obnovuje,“ kričal Carter, „a náš východ sa zatvára! Poďme!“

Nechcelo sa mi veriť, že by dobrovoľne skočil do tej víriacej steny piesku, ale keď som videla, ako ten čierny mrak nadobúda tvar škorpióna veľkého ako dve poschodia – a riadne rozzúreného škorpióna –, rozhodla som sa.

„Ideme!“ vykríkla som.

„Zia!“ zvolal Carter. „Bleskovo!“

„Asi máte pravdu,“ usúdila čarodejnica. Otočila sa, spoločne sme sa rozbehli a vrhli sa priamo do víru.

13.
Čelím zabijackému moriakovi

Teraz zasa ja.

Tak po prvé, tie Sadine poznámky o nadšenom šteňati boli úplne mimo. Ja som Ziu tak nadšene nesledoval. Jednoducho som zatiaľ nestretol veľa ľudí, ktorí dokážu hádzať ohnivé gule a bojovať s bohmi. [A prestaň robiť grimasy, Sadie. Vyzeráš ako Chufu.]

Skrátka, vrhli sme sa do toho piesočného tunela.

Všetko stmavlo. Kým som letel, žalúdok sa mi zasa triasol ako na horskej dráhe. Okolo fičal horúci vietor a koža ma pálila.

Potom som sa vykotúľal na studenú dlažbu a Sadie a Zia popadali na mňa.

„Au!“ zavrčal som.

Najskôr som si všimol tenkú vrstvu piesku, bol som ňou ako pocukrovaný. Potom si moje oči zvykli na slabé svetlo. Ocitli sme sa v nejakej budove, veľkej ako nákupné centrum, a okolo nás sa náhlili davy ľudí.

Nie… nákupné centrum to nebolo. Bola to dvojposchodová letisková hala s obchodmi, množstvom okien a vyleštenými oceľovými stĺpmi. Vonku bolo tma, takže som vedel, že sme sa museli dostať do iného časového pásma. Z rozhlasu sa ozývalo hlásenie v jazyku, ktorý znel ako arabčina.

Sadie vypľula piesok. „Fuj!“

„Poďte,“ súrila nás Zia. „Tu nemôžeme zostať.“

Vyškriabal som sa na nohy. Ľudia okolo sa náhlili – niektorí v západných šatách, iní v dlhých habitoch so šatkami na hlavách. Nejaká rodina, ktorá sa dohadovala po nemecky, sa prehnala okolo a takmer ma zrazila kuframi.

Potom som sa otočil a zbadal niečo, čo som poznal. Uprostred haly stála replika starovekej egyptskej lode v reálnej veľkosti, zostavená zo žiariacich vitrín – pultov na predaj parfumov a šperkov.

„Toto je káhirské letisko,“ ozval som sa.

„Áno,“ prikývla Zia. „A teraz poďme!“

„Načo ten zhon? Môže Selket… môže za nami cez tú piesočnú bránu?“

Zia pokrútila hlavou. „Keď artefakt vytvorí bránu, prehreje sa. Potrebuje dvanásť hodín chladnúť, kým sa dá znovu použiť. No ešte je tu letisková ochranka. Ak sa nechcete zoznámiť s egyptskou políciou, poďte rýchlo za mnou.“

Chytila nás za ruky a nasmerovala do davu. Museli sme v tých staromódnych šatách vyzerať ako žobráci, od hlavy po päty od piesku. Ľudia sa nám oblúkom vyhýbali, ale nikto sa nás nepokúsil zastaviť.

„Prečo sme tu?“ vyzvedala Sadie.

„Aby sme navštívili ruiny v Heliopolise,“ odpovedala Zia.

„Na letisku?“

Spomenul som si na niečo, čo mi pred rokmi povedal oco, a zježili sa mi vlasy.

„Sadie, tie ruiny ležia priamo pod nami.“ Pozrel som sa na Ziu. „Je to tak, však?“

Prikývla. „To staroveké mesto bolo už pred stáročiami vydrancované. Niektoré pamiatky sa odviezli, napríklad dva Kleopatrine obelisky. Väčšina chrámov bola zbúraná pre stavbu nových domov. To, čo zostalo, zmizlo v predmestiach Káhiry. Najväčšia časť sa nachádza tu pod letiskom.“

„A načo nám to bude?“ chcela vedieť Sadie.

Zia kopla do dverí vedúcich do nejakých služobných priestorov a otvorila ich. Za nimi stála skriňa na metly. Zia zamrmlala rozkaz „Sahad!“ a obraz skrine sa zamihotal a zmizol. Odhalili sa kamenné schody vedúce dolu.

„Celý Heliopolis totiž nezmizol v troskách,“ vysvetlila Zia. „Poďte za mnou. A ničoho sa nedotýkajte.“

Tie schody museli mať aspoň sedem miliónov míľ, pretože sme klesali celú večnosť. A priechod vyrobili asi pre trpaslíkov. Väčšinu cesty sme sa museli krčiť a takmer liezť po štyroch, a aj tak som si niekoľkokrát udrel hlavu. Jediné svetlo vychádzalo z ohnivej gule na Ziinej dlani a tiene, ktoré vrhalo, tancovali po stenách.

Na podobných miestach som už bol – v chodbách v pyramídach a hrobkách, ktoré oco odkrýval –, ale nikdy som ich nemal rád. Mal som pocit, akoby mi tie milióny ton kameňa nado mnou vytláčali vzduch z pľúc.

Konečne sme sa dostali dolu. Chodba sa otvorila a Zia sa prudko zastavila. Keď sa moje oči prispôsobili, zistil som prečo. Stáli sme na okraji priepasti.

Cez to prázdno sa tiahla jediná drevená doska. Na druhej strane som videl dvere, ktoré strážili bojovníci so šakalími hlavami a s kopijami skríženými cez vchod.

Sadie si vzdychla. „Prosím, bláznivé sochy už nie.“

„Nežartuj,“ varovala ju Zia. „Toto je vchod do prvého nomu, najstaršej časti Domu života, ústredia všetkých mágov. Mala som vás sem bezpečne doviesť, ale prejsť vám už nepomôžem. Každý mág si musí nájsť cestu sám a každý uchádzač to musí urobiť po svojom.“

S očakávaním pozrela na Sadie a to ma naštvalo. Najskôr Bastet, potom Zia – obidve sa tvárili, akoby Sadie ovládala nejaké supersily. Jasné, tie dvere do knižnice odpálila, ale prečo nikto nečaká aj odo mňa, že predvediem nejaký skvelý kúsok?

Navyše som sa na Sadie stále hneval za tie poznámky tam v múzeu v New Yorku – ako som si jazdil s ocom po svete. Ani nevie, ako často by som sa bol rád posťažoval na to večné cestovanie, koľko dní som si želal, aby som zasa nemusel nastúpiť do lietadla a mohol jednoducho ako normálny chalan chodiť do školy a mať kamošov. No sťažovať som sa nemohol. Vždy musíš pôsobiť dokonale, vštepoval mi oco. A nemyslel tým len šaty. Myslel tým všetko. Keď mama zomrela, zostal som mu len ja. Oco potreboval, aby som bol silný. Väčšinou mi to neprekážalo. Mal som oca rád. No zároveň to bolo ťažké.

Sadie tomu nerozumela. Tá to mala ľahké. A teraz to vyzerá tak, že zhrabne všetku pozornosť, akoby bola niečím výnimočná. To nie je spravodlivé.

Potom som v duchu začul ocov hlas: „Spravodlivosť znamená, že každý dostane, čo potrebuje. A jediná cesta, ako dostať, čo potrebuješ, je postarať sa o to sám.“

Neviem, čo mi to napadlo, ale vytiahol som meč a vykročil na tú dosku. Akoby mi nohy fungovali samy od seba, nečakali na mozog. Niečo vo mne si myslelo: To je riadne hlúpy nápad. No niečo iné odpovedalo: Nie, tohto sa nebojíme. A ten hlas neznel ako môj.

„Carter!“ skríkla Sadie.

Išiel som ďalej. Snažil som sa nepozerať dolu na tú zívajúcu priepasť pod mojimi nohami, ale točila sa mi hlava už z toho, aká bola veľká. Pripadal som si na tej úzkej doske ako hračka na zotrvačník, ktorá sa točí a tacká.

Keď som sa blížil na druhú stranu, dvere medzi tými dvoma sochami začali žiariť ako záves červeného svetla.

Zhlboka som sa nadýchol. Možno je to svetlo portál ako tá piesočná brána. Stačí sa len rýchlo vrhnúť dnu…

Potom z chodby vyletela prvá dýka.

Kým som si to uvedomil, môj meč sa dal do pohybu. Tá dýka by ma bola prebodla, ale nejako som ju čepeľou odrazil a poslal do priepasti. Z chodby vyleteli ďalšie dve. Nikdy som nemal veľmi rýchle reflexy, ale teraz sa to zlepšilo. Jednej dýke som sa vyhol a druhú zachytil zakriveným ostrím meča, otočil ju a hodil späť do chodby. Páni, ako som to urobil?

Prešiel som na koniec dosky a presekol to červené svetlo. Zablikalo a zhaslo. Čakal som, že sochy ožijú, ale nestalo sa nič. Bolo počuť len dýku, cengala o kamene hlboko dolu v priepasti.

Dvere zasa začínali žiariť. Červené svetlo sa spojilo do zvláštneho tvaru – vtáka s ľudskou hlavou vysokého meter a pol. Napriahol som meč, ale Zia skríkla: „Carter, to nie!“

Vtáčia kreatúra spustila krídla. Oči lemované kohlom sa jej zúžili, ako by ma študovali. Na hlave sa tomu stvoreniu leskla čierna zdobená parochňa, tvár malo samú vrásku a na brade pripevnené falošné spletené faraónske fúzy ako otočený konský chvost. Nevyzeralo nepriateľsky, až na to červené svetlo, ktoré blikalo všade okolo neho, a na to, že od krku nadol to bol najväčší moriak na svete.

Potom mi napadla hrôzostrašná myšlienka: To je vták s ľudskou hlavou. V takej podobe som videl sám seba v tú noc v Amosovom dome, keď mi duša odletela z tela do Phoenixu. Netušil som, čo to znamená, ale vydesilo ma to.

Ten vtáčí tvor zašúchal nohami o kamennú zem. Potom sa nečakane usmial. „Pari, niswa nafeer,“ povedal mi alebo to aspoň tak nejako znelo.

Zia zalapala po dychu. Stála už so Sadie za mnou a obidve boli bledé ako stena. Podarilo sa im prejsť cez tú priepasť, a ja som si to ani nevšimol.

Zia sa konečne spamätala. Poklonila sa tomu vtáčiemu tvorovi. Sadie ju napodobnila.

Vták na mňa sprisahanecky zažmurkal, akoby sme práve prehodili nejakú vtipnú poznámku. Potom zmizol. Červené svetlo zhaslo. Sochy sa pohli a odtiahli kopije z vchodu.

„A je to?“ spýtal som sa. „Čo ten moriak vlastne povedal?“

Zia si ma vyjavene prezerala a v tvári sa jej zračilo niečo ako strach. „To nebol moriak, Carter. To bola ba.“

To slovo som už počul od oca, ale nedokázal som ho nikam zaradiť. „Ďalšia obluda?“

„Ľudská duša,“ oznámila mi Zia. „V tomto prípade duša mŕtveho. Mágovia z prastarých čias sa vracajú a slúžia ako strážcovia. Strážia vchody do Domu.“

Študovala moju tvár, akoby mi práve naskočili nejaké odporné vyrážky.

„Čo je?“ chcel som vedieť. „Prečo sa na mňa tak pozeráš?“

„Ale nič,“ odbila ma. „Musíme sa ponáhľať.“

Pretlačila sa okolo mňa po rímse a zmizla v chodbe.

Aj Sadie na mňa vyvaľovala oči.

„No tak,“ zamračil som sa. „Čo hovoril ten vtáčí chlapík? Ty si tomu rozumela?“

Vyľakane prikývla. „Pomýlil si ťa s niekým iným. Musel zle vidieť.“

„A to už prečo?“

„Pretože povedal: ‚Poď ďalej, dobrý kráľ.‘“

To ma úplne omráčilo. Išli sme po chodbe a vstúpili do veľkého podzemného mesta s chodbami a so sálami, ale ja si z toho pamätám len útržky.

Stropy sa týčili do výšky takmer desať metrov vysoko, takže som sa tam ani necítil ako v podzemí. Každú chodbu lemovali masívne kamenné stĺpy ako tie, ktoré som videl v egyptských zrúcaninách, ale tieto boli v dokonalom stave, pomaľované jasnými farbami, pripomínali palmy so zelenými listami vytesanými navrchu. Mal som pocit, akoby som kráčal skameneným lesom. V medených košoch horeli ohne. Zdalo sa, že vôbec nehoria, ale vzduch voňal príjemne ako trh s korením – škoricou, klinčekom, muškátovým orieškom a ešte niečím, čo som nepoznal. To miesto voňalo ako Zia. Došlo mi, že je tam doma.

Videli sme zopár ďalších ľudí – väčšinou starších mužov a žien. Niektorí mali ľanové habity, iní moderné šaty. Prešiel okolo nás muž v obleku s čiernym leopardom na remienku, akoby to bolo úplne normálne. Ďalší chlap vydával rozkazy malej armáde metiel, mopov a vedier, ktoré cupitali okolo a upratovali mesto.

„Ako v tom komikse,“ spomenula si Sadie. „Ako myšiak Mickey skúša čarovať a metly sa stále rozmnožujú a nosia vodu.“

„Čarodejníkov učeň,“ prikývla Zia. „Vieš, že to vychádza z egyptského príbehu, nie?“

Sadie na ňu len vyvaľovala oči. Viem si predstaviť, ako sa cítila. Bolo toho na nás jednoducho priveľa.

Prechádzali sme po chodbe so sochami so šakalími hlavami a ja by som prisahal, že nás pozorovali. O pár minút nás Zia zaviedla na tržnicu pod šírym nebom – ak sa v podzemí dá hovoriť o šírom nebi  – s desiatkami stánkov, kde predávali samé zvláštne vecičky ako bumerangové paličky, oživené hlinené figúrky, papagáje, kobry, zvitky papyrusu a stovky rozličných žiariacich amuletov.

Potom sme po kameňoch prešli cez temnú rieku hemžiacu sa rybami. Myslel som, že sú to ostrieže, kým som si nevšimol ich strašidelné zuby.

„To sú pirane?“ spýtal som sa.

„Tigrie ryby z Nílu,“ opravila ma Zia. „Niečo ako pirane, lenže tieto môžu vážiť až osem kíl.“

Odvtedy som si dával pozor, kam stúpam.

Zahli sme za roh a prešli okolo vyzdobenej budovy vysekanej z čiernej skaly. Do múrov boli vytesaní sediaci faraóni a dvere mali tvar stočeného hada.

„Čo je tam?“ spýtala sa Sadie.

Nakukli sme dnu a zbadali rady detí – spolu asi tak dva tucty, od šesť do desať rokov –, ako sedia so skríženými nohami na vankúšoch. Skláňali sa nad mosadznými miskami, sústredene pozerali do nejakej tekutiny a čosi si mrmlali. Najskôr mi napadlo, že je to školská trieda, ale učiteľa vidieť nebolo a miestnosť osvetľovalo len zopár sviečok. Podľa prázdnych miest by sa tam tých detí zmestilo dvakrát toľko.

„Naši noví učni,“ oznámila Zia. „Učia sa pozorovať na diaľku. Prvý nom musí udržiavať kontakty s bratmi z celého sveta. Našich najmladších využívame ako… asi by ste povedali operátorov.“

„Takže takéto základne máte na celom svete?“

„Väčšinou sú oveľa menšie, ale áno.“

Spomenul som si, čo nám hovoril o nomoch Amos. „Egypt je prvý nom. New York je dvadsiaty prvý. Ktorý je ten posledný, tristošesťdesiaty?“

„To bude Antarktída,“ uvažovala Zia. „Umiestnenie za trest. Nie je tam nič okrem niekoľkých prechladnutých mágov a čarovných tučniakov.“

„Čarovných tučniakov?“

„Nepýtaj sa.“

Sadie ukázala na deti vnútri. „Ako to funguje? Vidia v tej vode obrazy?“

„To je olej,“ poučila ju Zia. „Áno.“

„Je ich tak málo,“ čudovala sa Sadie. „A to sú jediní nováčikovia v celom meste?“

„Na celom svete,“ opravila ju Zia. „Bolo ich viac, kým…“ Zarazila sa.

„Kým čo?“ vyzval som ju.

„Ale nič,“ zahundrala Zia. „Nováčikovia pre nás pozorujú, pre tože sú najvnímavejší. Mágovia začínajú výcvik najneskôr v desiatich rokoch… okrem niekoľkých nebezpečných výnimiek.“

„Myslíš nás?“ dovtípil som sa.

Zasa si ma tak úctivo premerala a ja som vedel, že stále myslí na to, ako ma nazval ten vtáčí duch: dobrý kráľ. Zdalo sa mi to neskutočné, rovnako ako meno našej rodiny na zvitku Krvi faraónov. Ako by som mohol byť príbuzný prastarých vládcov? A aj keby som bol, tak určite nie som kráľ. Nemám kráľovstvo. Nemám dokonca už ani svoju príručnú batožinu.

„Budú na vás čakať,“ vravela Zia. „Poďte.“

Konečne sme dorazili na križovatku. Napravo sa tiahol rad bronzových dverí a na každej strane horeli ohne. Vľavo sa týčila šesťmetrová sfinga vytesaná do steny. Medzi labami mala dvere, ale boli zamurované a samá pavučina.

„Vyzerá ako sfinga v Gíze,“ napadlo mi.

„To preto, že sa nachádza presne pod tou pravou,“ prikývla Zia. „Tá chodba vedie priamo hore do nej. Alebo viedla, kým ju nezavreli.“

„No…“ rýchlo som počítal, „… tá sfinga leží asi tak tridsať kilometrov od káhirského letiska.“

„Približne.“

„Toľko sme nemohli prejsť.“

Zia sa usmiala a ja som si nemohol nevšimnúť, aké má pekné oči. „Na čarovných miestach sa vzdialenosti menia, Carter. To si už určite zistil aj sám.“

Sadie si odkašľala. „A prečo je tá chodba zavretá?“

„Sfinga bola veľmi obľúbená medzi archeológmi,“ vysvetlila Zia. „Stále kopali okolo. Nakoniec pod ňou v osemdesiatych rokoch objavili prvú časť chodby.“

„O tom mi oco hovoril!“ spomenul som si. „No vraj nikam neviedla.“

„Vtedy sme ju zavreli. Nemohli sme dovoliť vedcom zistiť, koľko toho nevedia. Hlavný egyptský archeológ nedávno špekuloval, že objavili len tridsať percent starovekých pamiatok Egypta. V skutočnosti je to len desatina a ani náhodou nie tá najzaujímavejšia.“

„A čo Tutanchamonova hrobka?“ namietol som.

„Toho chlapca?“ Zia prevrátila oči. „Nuda. Mal by si vidieť poriadne hrobky.“

Trochu sa ma to dotklo. Oco ma pomenoval po Howardovi Carterovi, tom mužovi, čo Tutanchamonovu hrobku objavil, takže som sa s ňou odjakživa cítil trochu spojený. Ak to nebola poriadna hrobka, fakt by ma zaujímalo, ako taká poriadna hrobka vyzerá.

Zia sa otočila k bronzovým dverám.

„Toto je Sieň vekov.“ Položila dlaň na pečať, ktorá niesla symbol Domu života.

Hieroglyfy sa rozžiarili a dvere sa otvorili.

Zia sa k nám otočila so smrteľne vážnou tvárou. „Stretnete sa s hlavným lektorom. Ak nechcete, aby vás premenil na chrobáky, správajte sa slušne.“

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .