Kronika Cambion 2

Spaľujúce puto

Aj v tlačenej verzii.

Objednať si môžete na stránke

www.fragment.sk

Ďalšie knihy v edícii:

Kronika Cambion 1 – Magická príťažlivosť

Jaime Reed

Kronika Cambion 2 – Spaľujúce puto – e-kniha

Copyright © Fragment, 2014

Všetky práva sú vyhradené.

Nijaká časť tejto publikácie sa nesmie rozširovať

bez písomného súhlasu majiteľov práv.

7

Potom si už spomínam len na to, ako som sa prebudila v nemocničnej posteli. V hlave mi rajtoval miniatúrny permoník so zbíjačkou.

Otočila som sa a zbadala som mamu, ako drieme na stoličke vedľa okna. Muselo sa stať niečo veľmi zlé, dosť na to, aby mama vyliezla na verejnosť v deravom pyžame. Z tmavých kruhov pod očami a stôp od zaschnutých sĺz som si odvodila, že je to so mnou asi vážne.

„Mami?“ oslovila som ju. V opuchnutom hrdle ma škriabalo.

Pomaly otvorila oči. „Samara!“

„Ahoj, mami, čo sa to deje?“

Mamka sa narovnala a pretrela si oči. „Božemôj, zlatíčko. Vďakabohu. Bolí ťa niečo? Ako sa cítiš?“

„Grogy. Prečo som v nemocnici?“

„Doviezli ťa sem pred dvoma dňami. Mala si záchvat a upadla si do kómy. Pamätáš si, čo sa stalo?“

„Veľmi nie.“ Prehrabla som si rukou vlasy a oprela som sa o vankúš. „Boli sme na párty u Courtney. Caleb mal luk a šípy a – Caleb!“ vymrštila som sa z postele, ale mama ma zatlačila naspäť.

„Len pokoj. Je tu, na rovnakom poschodí. Je pri ňom jeho brat. Povedz mi, čo sa stalo.“

Zo všetkých síl som namáhala mozgové závity v snahe spomenúť si, ako nasledovali jednotlivé udalosti večera. „Caleb mal nejaký záchvat.“

Mama mala na tvári nečitateľný výraz. V jej začervenaných modrých očiach sa mihlo niekoľko záchvevov emócií a tou najzreteľnejšou bol strach. „Samara, veľmi ma to mrzí. Naozaj veľmi.“

„Čo sa stalo, mami?“

„Caleb je v kóme. Lekári si myslia, že to bola silná alergická reakcia, ale podľa príznakov ju nedokážu diagnostikovať. Sanitka dorazila na večierok celkom rýchlo, takže mu hneď vypumpovali žalúdok a podali inzulín, ale nie je na tom dobre. Musíme počkať.“

„Alergia? Akože na jedlo? Čo tam zjedol?“

„Dúfala som, že s tým nám pomôžeš ty,“ odpovedala mama trochu vyčítavo.

„Myslíš, že si tam dal nejaké drogy? No tak, mami, Caleb drogy neberie. Keby niečo bral, vedela by som o tom. Bola som s ním celý večer a rozhodne do seba nepchal nič iné len sladkosti,“ bránila som svojho priateľa.

„Neboj sa, verím ti. Všetci si myslia, že to bola alergia na niečo, čo tam zjedol.“ Mama sa odmlčala, ako keby potrebovala pozbierať odvahu na to najdôležitejšie, čo mi chce povedať. „Možno to bola len náhoda, ale Caleb v tom nebol sám. Ty si mala úplne rovnakú reakciu.“

„Reakciu?“ zhíkla som. „Na čo? Niekto nás chcel otráviť?“

Nechcela som vzbudzovať nijaké podozrenie, aspoň nie viac, ako už okolo nás je, ale… Mama zaletela pohľadom k dverám a potom priduseným hlasom pokračovala: „Vieš, čo som ti vravela minulý týždeň, keď som si hľadala nejaké veci na internete? To s olivovým olejom?“

„Olivovým olejom?“ zopakovala som, aby som si bola istá, že som dobre počula. „Prečo by pil Caleb olivový olej a čo to má spoločné s tým, že upadol do kómy? To všetko sú mýty, mami.“

„Si si istá? Kambioni sú tiež len mýtus. Inkubovia a sukubovia by predsa nemali existovať. Tak prečo by nemohla byť pravda aj toto?“

„Pretože to proste nie je pravda – je to hlúpa povera. Predsa som ti to ešte v ten večer dokázala, keď mi nič nebolo…“ Zarazila som sa skôr, ako som stihla vysloviť ďalšiu vetu. Spomenula som si, čo sa tej noci skutočne stalo, a pravda ma udrela ako blesk, takmer som sa začala dusiť.

Keď som sa o tom s mamou bavila v kuchyni, oblizla som si olivový olej z prstov a chvíľu nato mi začalo byť zle. Polovicu noci som vracala, žalúdok sa mi sťahoval v kŕčoch a Lilith akoby sa schúlila do klbka a zvíjala sa vo svojej vlastnej agónii. Bol to podobný pocit, aký som mala počas Halloweenu. A to som mala na prste sotva pár kvapiek oleja.

S pohľadom upretým na stenu som potriasla hlavou. „Si si tým istá, mami?“

„Nijaké iné vysvetlenie nemám. Nikdy v minulosti ti nič nebolo, ako dieťa si takmer nebývala chorá. A toto nie sú práve typické príznaky nejakej alergie na jedlo. Vlastne je to skôr vnútorný problém,“ rukami naznačila úvodzovky. „Doktori majú veľa nezodpovedaných otázok. Ešte nikdy nikto nič také nevidel.“ Mama pevne stisla pery, aby zadržala vzlyknutie, ktoré sa dralo na povrch.

Sedela som bez pohnutia ako v tranze. Moje myšlienky sa rozbiehali do všetkých strán, ale každá sa skončila v slepej uličke. Okrem pizze som talianske jedlá nikdy nemala rada. Šaláty boli proti môjmu presvedčeniu, preto som nikdy nezjedla ani nijakú špeciálnu zálievku. Takže sa ponúkala jediná otázka: ako sa mi do tela dostal olivový olej?

Mama si roztrasenou rukou zakryla ústa a znovu sa rozplakala. Tentoraz som sa k nej pridala aj ja. „Bože môj, veď si mohla…“

Natiahla som ruku a pohladila som ju po vlasoch. „Mami, prosím ťa, neplač. Som v pohode.“

„Poď ku mne,“ pritiahla si ma do náručia. „Teraz už chápeš, prečo ťa stále otravujem s tým náramkom? Nechcem ti kaziť život, robím to všetko len pre tvoje dobro. Si moje jediné dieťa a spravím čokoľvek, aby si bola v bezpečí.“ Mama mi uhladila vlasy a zasypala moje líca bozkami. „Tvoj doktor tvrdí, že o pár dní budeš v poriadku, len musíš čo najviac odpočívať a piť veľa vody. Dnes ráno tu bol tvoj otec a mal by prísť aj zajtra. Bude rád, že si už pri vedomí.“

„Hnevá sa na mňa?“

Mama sa zasmiala, ale v jej smiechu bolo niečo desivé. Znamenalo to, že by som ho už predsa mala poznať. A ja som ho poznala. Úplne živo som videla, ako vráža do dverí a pod hrozbou násilia chce od personálu odpovede, ktoré som mu nemohla dať ani ja.

Odtiahla som sa, utrela si slzy a začala som svoje problémy riešiť postupne. „Potrebujem ísť za Calebom, aspoň na chvíľočku.“

„Viem, ale dnes nie. Musíš odpočívať. Dovediem ťa k nemu hneď, ako ťa skontroluje doktor.“ Mama ma pohladkala po ruke, z ktorej trčala hadička.

Ľahla som si na posteľ a zavrela oči. Nemala som silu dnes nad tým dumať, a tak som všetky dostupné dáta uložila do adresára s názvom Čo to má, dofrasa, znamenať. Navyše, čokoľvek mi to hadičkou prúdilo do krvi, chcelo sa mi z toho spať.

„Zostaneš tu, kým nezaspím?“ zamumlala som do vankúša.

Mama ma pobozkala na nos. „Nikam nejdem, zlatíčko.“

O chvíľu ma premohol spánok a snívalo sa mi o Calebovi, mojom rytierovi na bielom koni. Stál na vysokej hore a hrdo si obzeral dobyté územia, v jednej ruke meč a v druhej pocukrovaná šiška.

Spala som asi hodinu, keď ma prebudila pulzujúca bolesť v žalúdku. Bolo to, akoby ma niečo ťahalo von, akoby ma to nútilo konať. Niečo ako volanie o pomoc, zúfalý výkrik prichádzajúci odniekiaľ z diaľky. Zo všetkých síl som sa snažila ignorovať ho, ale bolesť sa len prehĺbila. To volanie ma prebudilo zo spánku ako dieťa, ktoré v noci s plačom volá matku.

„Už idem,“ zachripela som a zhodila som zo seba prikrývku.

Strhla som si náplasť s hadičkou a do očí mi vleteli slzy, pretože spolu s náplasťou išla dolu aj vrchná vrstva kože. Ani upravovanie obočia voskom tak nebolelo. Vytiahnuť si z ruky injekčnú ihlu už našťastie nebolo také bolestivé. Vstala som z postele a začala sa prehrabávať v skrinkách, aby som našla leukoplast, a po očku som pozorovala svoju spiacu matku. Len čo sa mi podarilo zalepiť si ranu, po špičkách som zamierila k dverám.

Mamu by z toho najskôr ranila mŕtvica, ale ja som vážne musela ísť za Calebom, aspoň na chvíľočku, načerpať trochu útechy. Chodba bola prázdna, takže som nemusela mať strach, že ma niekto nachytá. Podlaha bola ľadovo studená, v chodbe bol mrazivý prievan, nadvihoval mi nemocničnú košeľu, takže ak som predtým nebola úplne prebratá, tak teraz už áno. Zvláštna sila, čo ma ťahala, bola s každým krokom intenzívnejšia, ako navigačný systém, ktorý ma viedol až do izby dvestosedemdesiatosem bez toho, aby som si uvedomovala, kam idem.

Otvorila som dvere a nakukla dnu. Do zatemnenej izby prenikol z chodby lúč svetla a dopadol na spiacu postavu na posteli. Vkĺzla som dnu, zatvorila som za sebou dvere a oprela sa o ne. Pípajúce monitory pripomínali zvuky nočného lesa. Chvíľu mi trvalo, kým si moje oči zvykli na tmu, ale moja trpezlivosť nezostala bez odmeny.

Kochala som sa Calebovou pokojnou tvárou, aj keď mu z nosa aj rúk trčali trubičky a hadice. Ležal však až príliš nehybne na to, aby spal – vyzeral skôr ako nebožtík pripravený na pohreb. Tá myšlienka zo mňa vysala všetku energiu a neznáma sila zo mňa ťahala život ďalej. Aspoň som už vedela, odkiaľ to nutkanie vychádza.

„Sam, nemala by si tu byť,“ ozval sa hlas s náznakom írskeho prízvuku.

Otočila som sa a stretla sa s pohľadom svetielkujúcich fialových očí, ktoré sledovali každý môj pohyb. Odlepila som sa odo dverí a podišla som bližšie. Nemala som strach. Jeho prítomnosť ma skôr upokojovala. Z posledných správ, ktoré som sa o Hadenovi dopočula, vyplývalo, že pracoval ako dobrovoľník niekde v Južnej Amerike. Bol vždy filantropom, ktorý radšej pomáhal holými rukami ako peniazmi.

Podľa prenikavej žiary v jeho očiach som usúdila, že ma tu nečakal. Hadenov duch sa hneval a bolo mu jedno, kto ho uvidí.

„Bude ti nevoľno. Maž naspäť do postele,“ nakázal mi.

„Hneď pôjdem. Potrebovala som ho vidieť.“ Otočila som sa nazad ku Calebovi. „Ako je na tom?“

„Na nič nereaguje. Podarilo sa im stabilizovať mu srdce. A dýcha sám.“

V tme sa ozvali kroky a zasvietil ďalší fialový záblesk.

„Ako sa to mohlo stať, Haden?“ zašepkala som.

„To, čo žije vnútri nás, nie je ľudské, ale naše telá áno. Podliehajú vonkajším vplyvom navlas rovnako ako telá skutočných ľudí.“ Položil mi na plecia drsné, mozoľnaté ruky a stisol ich. „Toto je vnútorný problém. Calebovi nie je nič, zranený je jeho duch.“

„Ty vieš o tom olivovom oleji?“ spýtala som sa. V očiach ma pálili slzy.

Haden sťažka vzdychol. „Ako chalani sme o tom vedeli všetci. Bežný kuchynský olej ti nič nespraví, akurát ti je trochu zle. Ten smrtiaci musí byť prírodný a posvätený v kostole. Michael raz z takého trochu vypil, ale ja a Brodie sme mu mohli dať dosť energie na to, aby sme ho z toho dostali.“

Keď si všimol môj zmätený výraz, začal vysvetľovať: „Ak do seba dostaneš dosť energie hneď, ako sa to stane, je to ako injekcia vitamínu C. Ako keby to posilnilo tvoju vnútornú obranyschopnosť. Lenže ide o každú sekundu, pretože ak to nezachytíš včas, rozšíri sa ti to do celého systému. Potom si už môžeš leda tak hodiť mincu.“

Nemohla som tomu uveriť. Všetok ten humbug vznikol vinou kuchynskej prísady, ktorá bola zhodu okolností pre kambionov jedovatá, a vedeli to všetci okrem mňa. Dofrasa, veď ak si túto zvláštnosť dokázala vyhľadať moja mama, mohol našu najväčšiu slabinu odhaliť ktokoľvek s pripojením na internet. Ak nám mohol uškodiť len jeden konkrétny druh oleja, znamenalo to, že o nás niekto vie a zo všetkých síl sa nás snaží vypátrať. Lenže kto? Nemohla som si pomôcť, ale mala som dojem, že za to nejakým spôsobom môžem ja.

Oprela som sa chrbtom o Hadenovu hruď. „Kedy si prišiel?“

„Dnes ráno. Brodie je tiež v Štátoch, ale zasekol sa pracovne v New Yorku. A Michael… No, Michael je trochu rozrušený.“

Zízala som na neho. „Myslí si, že je to moja vina, však?“

„Nie. Na to má ešte dosť rozumu. Jeho šialenstvo je trochu viac metodické. Nie, nehnevá sa na teba. Vlastne sa o teba bál viac ako o Caleba.“

„Prečo?“

„Ako som vravel, ten olej zostal v Calebovom organizme veľmi dlho a on si nevzal dosť energie na to, aby sa zachránil, alebo ak aj áno, nestačilo to. Neexistuje nijaké logické vysvetlenie, prečo je ešte nažive. Jeho duch je stále v jeho tele, čo znamená, že Calebov život ešte nie je stratený. Vďaka tebe.“

„Nechápem to. Ešte nie sme spojení.“

„No určité puto už medzi vami existuje. Stále sa živíte jeden od druhého, a tým ho väčšmi upevňujete,“ vysvetľoval Haden. „Capone si berie energiu od Lilith. Udržiava ho to pri živote, kým sa Caleb uzdraví. Preto si tiež dostala záchvat. V tvojom tele našli len stopy po oleji, ale nie toľko, aby ti to nejako ublížilo. Berieš na seba aj Calebovu bolesť, držíš ho nažive a to, že chodíš a hovoríš, je dobré znamenie.“

Svoju ďalšiu otázku som zo seba takmer nedokázala dostať. „Keď ešte nie sme spojení… čo by sa stalo so mnou, keby Caleb zomrel?“

Haden sa naklonil k môjmu uchu. „Chceš počuť pravdu?“

„To býva väčšinou najlepšie.“

„Prežiješ, ale budeš ľutovať, že si nezomrela s ním. Tvoj duch bude trpieť, bude to ako ten najhorší absťák, až z toho zošalieš. A to je len začiatok.“

Otriasla som sa. Jasné, chcela som, aby bol úprimný, ale došľaka… „Začiatok?“

„V najlepšom prípade sa pokúsiš o samovraždu a podarí sa ti to. A v tom najhoršom…“ Haden sťažka preglgol. „V tom najhoršom budeš ako môj otec.“

Pri jeho odpovedi celá izba ako keby zamrzla.

Tichom sa rozliehali len zvuky nemocničných prístrojov. Náš osud ležal pred nami, nehybný, omotaný hadičkami a leukoplastom. Spojení alebo nie, vedela som, že s Calebom budem už naveky. Síce to nebolo niečo, po čom by som bola túžila, keď sme spolu začali chodiť, ale teraz som si už svoj život bez neho nedokázala predstaviť. Nie po tom, čo sme spolu prežili.

„Potrebuje sa teraz nakŕmiť?“ spýtala som sa.

Cítila som, ako Haden prikývol. „Veľmi.“

Nič viac som nepotrebovala vedieť. Ponáhľala som sa ku Calebovej posteli a dotkla som sa jeho tváre. „Ako to funguje, keď je v bezvedomí?“

„Netuším, ale ak si jeho duch bral tvoju energiu cez celú chodbu a niekoľko stien, tak takto zblízka ťa určite vycíti. Skús to, ale nenechaj ho, aby si vzal veľa.“

Otvorila som Calebovi ústa a sklonila som sa k nemu. Jeho pery boli chladné a chýbala im zvyčajná sladkosť. Najprv sa nič nedialo, ale potom som cítila, ako zo mňa niečo ťahá energiu. Lilith sa krútila a zvíjala od bolesti aj nadšenia. Tú vnútornú bitku som si však mohla predstavovať len v duchu. Jedno zranené zviera ošetruje druhé, olizuje mu rany a nosí potravu. Calebovu prítomnosť som však vôbec necítila – nijaká vrelosť, sladká vôňa alebo spomienky.

„Caleb,“ zašepkala som mu medzi pery a z očí mi vyhŕkli slzy a skotúľali sa mi po lícach. Celá som sa roztriasla a vložila som sa do bozku ešte viac, dávala som mu všetko a modlila som sa, aby som pre nás mala dosť sily. Spätne sa mi však nedostalo nič, len mŕtve ticho a strach.

„To stačí, Sam. Ešte si veľmi slabá. Nepreháňaj to,“ doniesol sa ku mne odniekiaľ z diaľky Hadenov hlas. Keď som nezareagovala, chytil ma za ruky. Otvorila som oči a snažila som sa spomenúť si, kde som. Civela som na Calebovo nehybné telo, rovnako bez života, ako keď som sem vošla.

„Potrebuje viac,“ oponovala som.

„No nie teraz. Ty sa tiež musíš živiť, načerpať nové sily. Potom to môžeš skúsiť znovu. Keby si teraz od teba vzal viac, zabilo by ťa to.“ Haden si ma pritiahol k hrudi a pevne ma držal, kým som sa neprestala brániť. „Choď si ľahnúť. Ráno to skúsiš znovu.“

Cítila som, ako mu hruď stúpa a klesá v záchvatoch hnevu, ako sa zo všetkých síl snažil nezosypať. Calebovi bratia videli smrť už viac ráz, ako je zdravé – smrť bola nezvaným hosťom, ktorý sa v ich živote ubytoval natrvalo.

„Vieš sám, že ho tu nemôžem nechať,“ zamumlala som do jeho košele.

„Viem. No musel som sa aspoň pokúsiť navrhnúť ti to.“ Pobozkal ma na temeno. Do miestnosti vošiel nemocničný zriadenec a rozsvietil.

„Slečna, tu nemôžete byť. Zháňa vás vaša matka. Poďte nazad do svojej izby,“ prikázal mi.

Haden sa odtiahol a chytil ma za bradu, aby sa mi mohol pozrieť do očí. Okolo tváre mu padali strapaté pramienky čiernych vlasov. Na opálenej koži mal bledé jazvy, nos ohnutý a trochu nakrivo – dôkazy drsného života a výbušnej povahy. No pohľad do tých ametystových očí ma úplne odzbrojil. Skoro som zabudla, ako veľmi sa Rossovci podobajú. Caleb a jeho bratia mali spoločnú nedbanlivú vizáž, takže stále vyzerali, ako keby práve vyliezli z postelí, pozreli sa do zrkadla a akúkoľvek snahu o upravený zovňajšok hneď vzdali. Na druhej strane však všetci mali v tele inkubov, takže ženy sa im samy od seba vrhali k nohám. Načo sa teda snažiť.

Haden bol so svojimi takmer dvoma metrami a rozložitými plecami z bratov najstrašidelnejší. Vyzeral ako vojak zo zvláštnej jednotky, ktorý sa práve chystá na boj s nepriateľom, ale vďaka škoricovej vôni nebolo pochýb, že v skutočnosti nie je zlý človek.

Haden zamrkal a ametystová žiara z jeho očí zmizla, akoby sa schovala za rohovkami. „Nie si hladná?“

Vedela som, čo tým myslí. „Hrozne.“

Haden sa s roztopašným úsmevom otočil k ošetrovateľovi. „Pane, Sam je trochu zoslabnutá. Boli by ste taký láskavý a pomohli jej do izby?“ Vravel tlmeným, hypnotizujúcim hlasom ako nejaký filmový hrdina.

„Iste.“ Zriadenec pristúpil o krok ku mne, a len čo sa naše oči stretli, ustrnul. Bol to urastený chlap vo voľnej nemocničnej uniforme a podľa vyšportovanej postavy a detskej tváričky som usúdila, že je to najskôr medik na praxi, ale aj tak som si musela dať pozor. Moje kúzlo pôsobilo na mužov všetkých vekových kategórií a bola by škoda, keby ho zatkli za obťažovanie neplnoletej.

Došla som až k nemu a prešla som mu rukou po tvári. Poddal sa tej príťažlivosti skoro okamžite a sklonil sa, aby dosiahol na moje pery. Zarazila som ho a len ľahko som tancovala ústami okolo jeho pier, potom som mu prešla po tvári a po krku, kým som sa vrátila k zdroju a nasávala jeho životodarnú energiu. Prstom som mu nahmatala pulz a čakala som, až sa mu spomalí rytmus – znamenie, že sa mám odtiahnuť.

Medik na mňa zízal spod privretých viečok a bez slova prosíkal o viac. V očiach sa mu zračila odhodlanosť dať mi čokoľvek, len nech mu doprajem ďalší dúšok.

„Nechajte ma tu a mojej matke odkážte, že som v poriadku,“ nakázala som mu. „A trvajte na tom, že tu musím zostať. Moja prítomnosť Calebovi pomáha. Vrátim sa ráno.“

Medik dychtivo prikývol a vyšiel z miestnosti, aby splnil moje prianie.

Haden mi odo dverí venoval uznanlivý úsmev a v tej chvíli vyzeral ako Calebov dvojník. „Skutočná kambionka v akcii. Nadine by bola hrdá.“

„Vďaka.“ Vliezla som ku Calebovi do postele a schúlila sa vedľa neho. Dávala som však pozor na jeho hadičky a káble od prístrojov.

Haden sa na chvíľu vytratil, zrejme aby zabránil mame v pláne odtiahnuť ma nazad do mojej izby. Teraz som skrátka potrebovala byť s Calebom, užiť si chvíle pokoja a obnovy. Šepkala som mu povzbudivé slová lásky, slová, ktoré som nemala odvahu povedať nahlas, určené len pre jeho uši. Nakoniec som zaspala.

8

Zostala som v nemocnici ešte pár dní, kým som nebola schopná jesť tuhú stravu.

Lekári mi spravili niekoľko ďalších testov a celkovo sa ku mne správali úplne kráľovsky, najskôr zo strachu, ktorý sa im vryl pod kožu, keď sme tu s mamou boli naposledy. Zvýšená pozornosť možno mala do činenia aj s faktom, že som si brala energiu od každého chlapa v nemocnici vrátane upratovačov. Nech už v tom bolo čokoľvek, nenapadlo mi sťažovať sa.

Mama stála ako zvyčajne na stráži a odháňala nielen políciu, ale aj neúnavného detektíva Davida Ruiza. Zdalo sa, že je odhodlaný vypočuť ma za každú cenu a neodradia ho ani vyhrážky mojej mamy o ublížení na zdraví.

Ruiz hovoril ležérnym brooklynským prízvukom, ale vyžarovala z neho taká autorita, že som sa skoro zakoktávala. Mal síce začesané čierne vlasy, belostný úsmev a na mieru šitý oblek, ale celý jeho zjav kričal: So mnou sa neradno zahrávať! Lilith sa sama od seba rozhodla úplne ho vynechať. Zdalo sa, že je proti môjmu kúzlu imúnny, čo bolo samo osebe dosť zvláštne. A vzhľadom na to, ako vyzliekal očami moju mamu, rozhodne nemohol byť ani panic, ani gej.

Ruiz si uvedomoval, že existuje nejaké spojenie medzi mnou a Calebovým otcom, a tak sa začal vypytovať. Odpovedala som mu čo najvyhýbavejšie, ale detektív tlačil tak dlho, až narazil na zlatú žilu. Mali sme niečo spoločné: obaja sme verili, že všetko má svoju príčinu a následok a nič nie je náhoda. Možno to bola súčasť jeho stratégie, ale zdalo sa, že Ruiz toho vie viac, ako dáva najavo. Ani jeden z nás nechcel vyložiť karty na stôl, a tak sme skoro hodinu strávili krúžením okolo nepodstatných vecí.

„Zdá sa, že personál má z vás poriadne nahnané. Dokonca aj miestna polícia ustrnie len pri vyslovení vášho mena. Viete, čím to je?“

„Môj starý otec má pomerne veľký vplyv,“ odpovedala som. „A rád desí ľudí vrátane nás. Stavať sa mu do cesty nie je práve dobrý nápad.“

Ruiz vypočítavo prikývol. „To som už počul. Musí to byť paráda, mať za sebou toľko vplyvných ľudí. Takto vám zrejme prejde skoro všetko.“

„Pán Ruiz, len tak pre zaujímavosť… prečo vám hovoria Krvavý Kubánec?“ spomenula som si na to, čo mi rozprával Caleb na halloweenskej párty.

Ruiz sa škodoradostne zaškeril. „Pretože pochádzam z Kuby, a keď chcem, dokážem ísť až do krvi.“ A viac k tomu nepovedal, ako keby to bol nejaký vtip, ktorý chápu všetci okrem mňa.

Všimla som si, ako ho matka počas nášho rozhovoru bedlivo sleduje a ako vždy, keď nás preruší, pohodí vlasmi. Jej snaha vykúzlila na tvári drsného detektíva úsmev a ďalšie otázky sa začali viac a viac týkať jej súkromného života.

Tvrdohlaví ľudia sa najskôr priťahujú. Keby som nebola trubičkou vnútrožilovej výživy pripútaná na lôžko, asi by som odišla, aby mali trochu súkromia. Po dvadsiatich minútach pretekov v tom najzvrátenejšom flirtovaní, čo som kedy videla, sa detektív zdvihol na odchod – zatiaľ porazený, ale s prísľubom odvety.

A to nebolo všetko.

Popoludní sa za mnou zastavil otec, aby zistil, ako mi je, a spustil ďalšiu tirádu o Calebových chybách. To, že bol Caleb v kóme, bol podľa tatka výsostne zodpovedajúci trest za to, že vystavil jeho bábiku nebezpečenstvu.

Aby toho nebolo málo, otec so sebou priviedol aj svoju príšernú manželku Rhondu, ktorá vyzerala, že ju sem privliekol násilím. Tvárila sa, že si robí o mňa starosti, ale vyžarovalo z nej také pohŕdanie, že by to povalilo aj koňa. Tá ženská ma nemohla vystáť, ale jej opovrhnutie a viera, že mám v sebe zlého ducha, znamenali, že jej návšteva sa obmedzila na absolútne minimum.

Našťastie s nimi prišli aj moji súrodenci, čo bola pre Lilith vítaná hostina. Lilith milovala čistú, koncentrovanú energiu, ktorú vyžarovali deti, a dvojčatá jej mali viac než ktokoľvek iný. Sledovala som, ako dvaja šesťroční diablici driemu v krátkej pauze medzi záchvatmi anarchie. Kyle sa stočil do klbka v jednom z kresiel v rohu miestnosti a chrápal s otvorenými ústami. Kenya sa o neho opierala v kostýme princeznej Tiany, ktorý si odmietla vyzliecť. Taká tvrdohlavosť by mne v jej veku neprešla. Tatko postupom času asi zmäkol.

Nevídala som svojich súrodencov tak často, ako by som asi mala. Rovnako ako dnes, aj pri iných spoločných stretnutiach obaja z nepochopiteľných dôvodov zaspali hneď, ako sme sa na privítanie objali. Tento zvláštny jav sme dokázali vysvetliť iba my dve s Lilith a moje mlčanie len pridávalo tehly na múr, ktorý vyrastal medzi mnou a otcom. Lilith síce otca rozpoznávala, ale keď som sa poriadne sústredila, dokázala som svoje presvedčovacie kúzlo použiť aj na neho. Už niekoľko ráz mi to pomohlo zo šlamastiky. Prečo opravovať niečo, čo funguje?

„Zdá sa mi trochu čudné, koľko nehôd sa v poslednom čase stáva vo Williamsburgu.“ Tatko sa špacíroval pred mojou posteľou sem a tam a pokračoval v krížovom výsluchu. „Najprv jeden z tvojich spolužiakov, potom tvoja matka, tvoja kolegyňa z práce a teraz toto. Na jedno leto dosť zvláštnych udalostí a všetky sa stali zhruba v tom istom čase, keď si sa začala stretávať s tým chlapcom.“

A je to tu. Otec mal jednoducho nevyriešené spory s mojím priateľom, lenže s tým sa bude musieť vyrovnať. Pozbierala som zvyšky sily a posadila som sa na posteli. „Ocko, na Caleba to nezvaľuj. V tomto sme obaja nevinne.“

Otec si prešiel mäsitou rukou po holej hlave. „Ja len viem, že sa ti niečo stalo, niečo čudné. Nejde len o tvoje oči – tú farbu, mimochodom, dodnes lekári nevedia vysvetliť –, ale aj o tvoje správanie. Ako keby si bola niekto úplne iný.“ Siahol do vrecka saka a vytiahol z neho zložený leták. „Samara, v Alexandrii je jedna psychologička, ktorá sa špecializuje na abnormálne prípady posttraumatického stresu,“ začal a sledoval, ako budem reagovať.

Ja som však mlčala a len som upierala zrak na ohmataný papier v jeho ruke. V duchu som premýšľala, ako dlho ho už pri sebe nosí.

„Viem, že máš dojem, že ti nič nie je, ale je jasné, že nie si úplne v poriadku. Keď som sa s tvojou kamarátkou Nadine stretol, zo všetkého najskôr som si všimol jej oči. A ty máš teraz úplne rovnaké. Myseľ je veľmi silný prístroj, bábika, a verím, že tá tvoja zmena je fyzický dôsledok žiaľu. Tá psychologička rieši najrozličnejšie anomálie – ženy, ktoré potratia, ale ďalej majú príznaky tehotenstva, ľudia, ktorí trpia rovnakými symptómami ako ich dvojčatá, ďalší, čo tvrdia, že majú stigmy, a tak ďalej. Sedenia u nej sú absolútne dôverné a… Skús si to premyslieť, áno?“

„A čo keď už nikdy nebudem v poriadku, oci? Tiež ma skúsiš zavrieť do blázinca ako dedo Marshall? Už nechcem, aby mi brali krv a robili testy a napchávali ma liekmi. Chcem len byť normálna, tak ma, prosím ťa, nechaj.“

Otcovi prešiel po tvári strach a sklamanie. Nebola som si istá, čo ten výraz vyvolalo – či moje tajnostkárstvo, alebo môj kvantový skok do dospelosti –, ale zazdalo sa mi, že ma zrazu považuje za cudzieho človeka.

Prechádzal pohľadom zo mňa na dvojčatá, ako keby nás porovnával, ako keby hľadal rozdiely – nie vo farbe kože, ale vo veku. Moji súrodenci práve začali chodiť do prvej triedy a ja o chvíľu maturujem. To bola veľká medzera a otcovi robilo problémy ju obsiahnuť. Ešte nikdy nevyzeral tak rezignovane ako teraz, keď už nebol hrdým ochrancom a opatrovateľom.

Natiahla som k nemu ruky a pritiahla si ho bližšie. Jeho ohromné telo zabralo posledný zvyšok miesta na mojej posteli. Veľkými hnedými rukami našiel moje a stisol mi prsty. V jeho blízkosti som sa vždy cítila malá a krehká.

„Stále som tvoja Sam, ocko. Len je to nová verzia – Samara 2.0. Začínam objavovať veľký svet a väčšina z toho, čo v ňom vidím, sa mi páči. No stále budem tvoja bábika, to sa nikdy nezmení.“

„Viem.“ Otec sa ku mne sklonil, pobozkal ma na čelo a nenápadným pohybom, ktorý som si nemala všimnúť, mi strčil pod paplón leták od psychologičky. Skoro som bola na neho hrdá.

Hodinu nato sa prirútila Mia, aby mi doniesla domáce úlohy a spolu s nimi aj ďalšiu nálož hnevu a napätia.

„Tak akože čo, povieš mi, čo sa, dopekla, deje, alebo mám aj toto založiť medzi ďalšie veci, o ktorých so mnou nechceš hovoriť?“ začala. „Už som za život videla dosť čudných vecí, ale ten Halloween bol teda fakt zvláštny.“

„Nemám ti k tomu čo povedať. Proste som mala alergickú reakciu na nejaké jedlo,“ vysvetľovala som s ústami plnými limetkového želé.

Mia mi to ani na chvíľu nezožrala. „Už tri roky chodím na biológiu, ale v živote som nepočula o nijakej cudzokrajnej baktérii, po ktorej by niekomu začala tvár svietiť ako rádioaktívnemu mutantovi. Ak to bola alergia, ako to, že to zasiahlo len Caleba a teba? No tak, Sam, mne to predsa môžeš povedať,“ prosíkala.

Hoci ma každá slabika rezala do krvi, sypala som zo seba ďalšie klamstvá rovnako ľahko ako poľštinu. Keď začnem chodiť na právo, bude sa mi táto schopnosť hodiť, takže lepšie začať skôr ako neskoro. Pohľad, ktorý na mňa Mia vrhla na odchode, ma však utvrdil v tom, že budem musieť ešte veľa trénovať.

Zvyšok dňa som si v hlave stále dokola prehrávala halloweensku párty a snažila sa prísť na to, ako sa Calebovi mohol dostať do tela jed. Spomenula som si na fľašky s vodou, ktorými ho zásobovala Courtney, ale mohla do nich primiešať olej tak, aby si to nevšimol? Mama na moju žiadosť prehľadala všetko moje oblečenie a nič nenašla. Už som sa to chystala vzdať, keď sa mi vybavila tá horúca čokoláda, ktorú som ten večer pila. Položila som šálku na bar a naháňala som nejakého cudzinca. Mohol sa k nej dostať hocikto.

Zložila som hlavu do dlaní a rozplakala som sa. Mama ma pred takými vecami varovala už celé roky. Nikdy nenechávaj svoj nápoj bez dozoru. Len raz si nedám pozor a stane sa zo mňa najnovší odstrašujúci prípad. Lenže do pasce sa chytil aj Caleb – ďalšie zbytočné škody, ďalší život, ktorý je kvôli mne v nebezpečenstve.

Tú noc som spala nepokojne, strhávala som sa a väčšinu času som sa prevaľovala v záchvatoch sebaobviňovania a výčitiek svedomia. Prisahala som však, že zistím, kto to spravil, aj keby ma to malo stáť život.

Prostredný potomok dynastie Rossovcov sa do návštevnej knihy zapísal nasledujúci deň ráno. Michael Ross bol trochu vychudnutejšia kópia Caleba. Dlhé hnedé vlasy nosil zapletené do vrkoča, ktorý mu siahal až po pás. Neviem, či si niekedy zvyknem na všetkých tých Calebových dvojníkov, ktorí tu zrazu pobiehali. Pohľad na nich sa veľmi nezlučoval s mojím programom Nesmiem sa z toho zblázniť, ktorý som sa snažila dodržiavať. Každý z bratov mal našťastie svoj vlastný štýl a rozkošné výstrednosti.

Nebola som si istá, aké omamné látky Michael preferuje, jeho krok bol však vždy opilecky hojdavý a nikdy nevydržal sedieť na jednom mieste. Počas svojich paranoidných momentov sa ustavične obzeral cez plece a odpovedal na otázky, ktoré počul len on sám. Hej, možno mal pár koliesok navyše, ale vždy dokázal vnímať, čo sa okolo neho deje.

Stretla som sa s ním len tri razy a nikdy som ho nevidela celkom triezveho, len v rozličných štádiách podnapitosti. Ani dnes to nebolo inak.

„Pomáha mi to umlčať tie hlasy,“ prezradil mi po pohrebe svojho otca. „Stále počujem životy, z ktorých som si vzal, a nie všetky sú pekné. Je stále ťažšie rozoznávať, ktoré spomienky sú moje a ktoré nie.“

S kambionským životom sa skrátka každý vyrovnával inak. Ani jeden z bratov mu však nevyčítal liečbu, ktorú si sám zvolil, a tak som si povedala, že bude lepšie, ak sa zdržím akýchkoľvek komentárov aj ja.

Len čo ma ten chodiaci kostlivec uvidel, stisol ma v takom silnom objatí, že skoro bolelo. Pod plantajúcim pršiplášťom som cítila jeho vyčnievajúce rebrá a všimla som si, že oči má podliate krvou, ale môjmu pohľadu sa vyhýbal. Michael sa nikdy nedíval ženám do očí, pokiaľ si od nich nebral energiu, takže ma to neurazilo.

Keď sme absolvovali uvítacie zdvorilosti, Michael nám oznámil, že Brodie je stále nezvestný v teréne, a ja som si nebola istá, či mám byť rada, alebo nie.

„Má už polícia nejakých podozrivých?“ spýtal sa.

Haden sa zatváril zmätene. „Zatiaľ nie, ale nepredpokladám, že práve polícia príde s niečím užitočným. Toto nebola nehoda, niekto sa Sam a Caleba snaží dostať. A ak je to kambion, neprestane, kým sa mu to nepodarí.“

Michael sa potácal po miestnosti a otváral skrinky a zásuvky. „Zostaneme tu. Vezmeme to na zmeny, ja ráno, ty večer.“

Prechádzala som pohľadom z jedného brata na druhého. „Myslíte si, že sa mu pokúsi spraviť niečo tu?“

„Rozhodne sa nemôžeme spoliehať na náhodu,“ usmial sa Michael a začal si do vreciek kabáta strkať gumové rukavice a dezinfekciou napustené vreckovky. Jeho svojráznosť nemala konca. „To nechaj na nás. Ty musíš hlavne znovu nabrať silu. Caleb ťa teraz potrebuje viac než kedykoľvek predtým.“

S pomocou bratov Rossovcov som sa niekoľko nasledujúcich nocí vždy vkradla do Calebovej izby a snažila som sa prebrať ho k životu. Musela som strojnásobiť množstvo energie, ktorú som si brala od iných, aby nám vystačila obidvom. Držala som Calebovu hlavu v dlaniach a všetku svoju životnú silu som mu ponúkala ako obetu. Vchádzala som k nemu plná na prasknutie ako napitý kliešť a naspäť ma odnášali úplne vyčerpanú. Po nočných návštevách som bola ako zombia, nedokázala som sa ani postaviť, čo trochu natiahlo môj pobyt v nemocnici. Na druhej strane som počas troch dní schudla o štyri kilá.

Aj keď som sa živila energiou, koľko sa dalo, a všetku som ju dávala Calebovi, nestačilo to. Capone silnel, ale potreboval oveľa viac, ako som mu mohla dať. Bola som ochotná poskytnúť mu všetko, čo som mala, až do poslednej kvapky, len aby to Caleb prežil. Haden a Michael sa ma snažili odradiť od toho, ale inú možnosť sme nemali. Zoslabnutá som bola Calebovi nanič, lenže to platilo pre obe strany.

Caleb čím ďalej tým viac pripomínal prevrátenú loď bez života a ja som sa pomaly potápala spolu s ňou. Aj keď som bola zatiaľ vo svete vzťahov nováčikom, predstava života bez môjho cukríka ma uvrhla do hlbokej bezodnej jamy. Jediné, čo ma držalo pri živote, bola nádej. A čas.

Na piaty deň ma doktori pustili domov s tým, že som úplne zdravá. Pokojne si ma tam mohli aj nechať, pretože som aj tak trávila väčšinu času v Calebovej izbe. Jediným dôvodom, prečo som si uňho dosiaľ nevybudovala pevnosť z vankúšov a prikrývok, bola mamina absurdná požiadavka, aby som sa vrátila do školy.

Prvá noc doma bola plná smútku a samoty. Mama ma nechávala na pokoji, ale každých pár hodín som videla, ako sa mi podo dvermi mihá jej tieň. Prišla mi povedať, že mi Dougie poslal pohľadnicu. Našťastie pochopila, že teraz nechcem nikoho vidieť, a všetkých návštevníkov odháňala. Okolo mňa sa množili otázky a ja som pritom mohla sotva jesť, nieto dostať zo seba uspokojivé odpovede. Ráno, až sa vrátim do školy, to bude určite ešte horšie.

Nevydržala som dlho na jednom mieste, celé telo ma svrbelo. Lilith kňučala a škriabala ma znútra. Cnelo sa jej po Caponem, rovnako ako mne chýbal Caleb. V ušiach mi zneli šepkané rozhovory a smiech a hádky, z ktorých mi naskakovala husia koža. V mojej izbe sa začali objavovať duchovia a naplnili ju spomienkami, takže sa tam zrazu nedalo pohnúť.

Bola som na pokraji nervového zrútenia, troska, ktorú rozplakali najväčšie hlúposti: keď mi došiel šampón, keď som si spálila jazyk na polievke, ktorú mi mama doniesla, pri pohľade na pohár štvrťdolárov, tróniaci na bielizníku. Už celé mesiace sa mi rozrastala zbierka mincí potvrdzujúca Calebovu lásku – šifra, ktorej sme rozumeli len my dvaja. Dvestopätnásť mincí, z ktorých každá vravela Milujem ťa, bezpečne uložených v starom pohári na zaváranie.

Sadla som si na podlahu, vysypala mince z pohára a začala som ich počítať. S každou som sa láskala, akoby to boli moje vlastné deti. Keď som zistila, že moje počty nesedia, začala som prevracať izbu hore nohami, aby som stratenú mincu našla. Jačala som ako zmyslov zbavená a liezla pod stôl, pod stoličky, prehadzovala som kôpky oblečenia, ale bez úspechu. Ruky sa mi triasli tak silno, že sa mi čoskoro začalo chvieť celé telo. Moje rozčúlenie dosiahlo vrchol, takže som nemohla ani dýchať, nie ešte hovoriť.

Mama ku mne vtrhla s bejzbalovou palicou v ruke, pripravená pobiť sa s neznámym útočníkom. „Samara! Čo sa deje? Čo to vyvádzaš?“

„Jeden chýba! Je preč. Bol určite tu.“ Liezla som kolenačky po zemi, prechádzala dlaňami po koberci a sústreďovala zrak na čokoľvek lesklé, čo mi však znemožňovali slzy, takže som sa pri svojom hľadaní musela spoľahnúť len na hmat. „Mala som päťdesiattri dolárov a sedemdesiatpäť centov. Teraz je tu len päťdesiattri päťdesiat.“

Mama odložila palicu a zohla sa ku mne. „Samara, upokoj sa. Ten štvrťdolár nájdeme. Možno si to len zle spočítala.“

„Nie! Bol tu. Stratila som ho. Nemôžem ho nájsť. Mami, prosím ťa, pomôž mi!“ Zapichla som sa pod posteľ a začala som vyhadzovať veci, ktoré nevideli svetlo sveta niekoľko rokov. Potom ma niečo pevne uchopilo v páse a vytiahlo von. „Nie! Musím ho nájsť. Nemôžem ho stratiť. Je môj!“

„Prestaň, zlatíčko. Tak už dosť.“ Mama ma stískala v náručí a hojdala ma sem a tam. „Len pokoj. Nadýchni sa. Nájdeme ho, aj keby nám to malo zabrať celú noc. Spočítame ich spolu. Ako účtovníčka to s číslami celkom viem, nemyslíš? Len pokoj, moja.“ Mama stále rozprávala, až sa jej zlomil hlas. Nebola som si istá, či sa chvejem viac ja, alebo ona.

Teraz som začínala chápať, čím si musela prejsť, keď sa rozišla s otcom – akými pocitmi zraniteľnosti a straty. Premýšľala som, čo bolí viac: sledovať niekoho, koho milujete, ako odchádza a zakladá si novú rodinu s niekým iným, alebo bezmocne sledovať milovanú osobu, ako vám umiera pred očami, ako Calebov otec. Obe cesty viedli len k zármutku, tej najpomalšej smrti.

Utrela som si slzy do maminej mikiny. Nikdy som jej nepovedala, čo pre mňa tie mince znamenajú, ale bolo mi jasné, že vie, že majú niečo do činenia s Calebom. Ďalej ma držala v náručí, zároveň si pritiahla pohár a znovu začala počítať. Po dvadsiatich minútach hľadania sme chýbajúci štvrťdolár našli v jednej z mojich ponožiek. Bola som príliš vyčerpaná na čokoľvek iné, a tak som sa zvalila do postele ako vrece múky a pohár s mincami som si pritiahla k sebe.

Mama sa posadila k mojim nohám. Práve videla svoju dcéru takmer prísť o rozum pre niekoľko drobných, a nemohla s tým nič spraviť.

„Vedela som, že sa to stane. Evangeline ma pred tým varovala, ale…“ Mama hlasno preglgla. Potom zlomeným hlasom dodala: „A to je len začiatok.“

9

Nájsť niečo, v čom by som mohla ísť nasledujúci deň do školy, bola márnosť nad márnosť.

To, čo na mňa zízalo zo zrkadla, som nebola ja, ale feťáčka, ktorá práve vyliezla z liečebne. Džínsy a mikina s kapucňou na mne viseli ako beztvaré vrece. Moja pleť vyzerala ako z vosku a pre nedostatok slnka mala skoro zelený podtón. Oči s rozšírenými zrenicami lemovali tmavé kruhy. Smaragdový lesk bol viac-menej preč. Skrátka a dobre, vyzerala som príšerne a cítila som sa ešte horšie. Už len z predstavy jedla sa mi zdvíhal žalúdok, a tak som do seba vliala pohár pomarančového džúsu, dala mame letmú pusu na líce a vyrazila som.

Stredná škola James City ma uvítala hrmotne a s poriadnou dávkou reality. Fámy o udalostiach halloweenskej párty sa rozkríkli po celej škole, medzi študentmi i učiteľským zborom. Dobrá správa: vyučujúci sa ku mne správali veľmi diplomaticky a ponúkli mi, že mi budú k dispozícii, ak sa budem potrebovať s niekým porozprávať. Ich súcit mi pomohol prehrýzť sa zameškanou látkou a dopísať všetky náhradné písomky.

Zlá správa: mojím smerom lietalo čoraz viac nepriateľských pohľadov a podozrievavého šepotu a spolu s nimi aj tie najuletenejšie historky, čo som kedy počula. Principálkou celého cirkusu bola Courtney B. Odporučila mi, aby som sa vrátila na odvykaciu liečbu, a dokonca sa mi snažila dávať rady týkajúce sa vzťahu. Ako keby mi vôbec niekedy napadlo počúvať niekoho, kto si ani nepamätá moje meno.

„Vieš, Samantha, máš ešte predsa celý život pred sebou,“ hustila do mňa cestou do telocvične. „Keď sa budeš stýkať so zlými ľuďmi, môže ti to zničiť život a skončíš ako servírka vo fast foode. No aspoň vieš, na čom si. Chudák Caleb, takto skončiť… Časom sa z toho určite dostaneš.“ Pozrela sa na mňa s hranou účasťou a potom s ďalšími menovkyňami za zadkom odkráčala.

Sotva desať sekúnd nato sa mi do náručia vrhla Alicia Hollowayová. „Panebože, Sam!“ pískala udýchane. „Počula som, že si v nemocnici a že po Calebovi idú policajti, pretože sa ťa pokúsil zabiť šípom. Si v pohode? Máš nejaké stehy?“

„Čože? Alicia, nič mi nie je. Caleb mal alergickú reakciu a teraz je v kóme.“

Alicia odo mňa šokovane odskočila. „To hádam nie! Dúfam, že bude v poriadku.“ Zakryla si rukou ústa a potom sa zamračila. „Počkať, ak ochorel len Caleb, tak ako to, že ty si –“

„Ježíííš, pozri sa, koľko je hodín!“ zvolala som prehnane nahlas a zahľadela som sa na hodiny vedľa nástenky. „Prídem neskoro na telocvik. Odkážem Calebovi, že si sa naňho pýtala. Tak čau, maj sa!“ A ponáhľala som sa preč, kým Alicii napadlo ísť za mnou.

Potom to bolo už len horšie. Fabrika na klebety zo seba sypala ďalšie a ďalšie výtvory, jeden neskutočnejší ako druhý: impozantné výbuchy, krviprelievanie a nadprirodzené úkazy, z ktorých by si Stan Lee klepal na čelo. Len moji spolustolovníci pri obede sa ma nebáli na všetko spýtať, a tak som im to vyložila v necenzurovanej verzii. Z jasných príčin som však niektoré scény vypustila a nechala ich navždy ležať v strižni.

Spolužiačky ku mne boli ešte krutejšie ako obyčajne a všetko to vyústilo do bitky na dievčenských záchodoch. Pri pästných súbojoch som sa dokázala brániť pomerne dobre, ale tentoraz proti mne stála presila štyroch báb s ostrými nechtami a falošným pocitom, že sú v práve. Pri útoku zo zálohy ma moje nepriateľky obvinili, že im ukradnem chalanov, pokazím maturitný ples aj budúce svadobné plány a že mojou vinou vymrie ľudstvo.

„Myslíš si, že si bohviečo, však?“ spýtala sa ma dosť drsne vyzerajúca tretiačka a pritlačila ma k umývadlu. Bola to rétorická otázka, na ktorú som ani nemala čas odpovedať.

„No to určite, s tými tvojimi kontaktnými šošovkami! Snažíš sa vyzerať ako biela. Ty falošná sviňa!“ pridala sa k nej dievčina so žabou tvárou a žiadnym krkom, chytila ma za vlasy a trhla mi hlavou dozadu.

Už som chápala, prečo Caleb neznáša násilie. Kambioni sa musia dosť držať, aby sa ich duch nepustil na vojnovú cestičku, a ja som si nemohla dovoliť prezradenie. Lilith bola poriadne vytočená a pripravená tie kravy zaškrtiť, ale keby som jej povolila uzdu, znamenalo by to moju samovraždu.

Vyviazla som z tej potýčky s napuchnutou perou a s vytrhnutým prameňom vlasom a moja obetavá sebakontrola mi vyniesla len dve hodiny po škole. Aspoň si budem mať kde spraviť domáce úlohy.

Alebo som si to myslela.

Keď zvonček ohlásil koniec vyučovania, vydala som sa do triedy pre poškolákov. Bola som v nej už nespočetne veľa ráz za drzosť a odvrávanie, takže som presne vedela, ako to tam chodí. Vpredu sedelo niekoľko klonov vo vysokých šnurovacích topánkach, s čierno orámovanými očami a s nacvičenými znudenými výrazmi.

Vzadu sedeli zvyčajní podozriví – zhúlenci, bitkári a na moje prekvapenie aj Mia. Nemohla vyčnievať viac, ani keby sa poliala žiarivou neónovou farbou. Vidieť známu premiantku medzi odpadlíkmi ma dosť vyviedlo z rovnováhy. Odovzdala som driemajúcej učiteľke poznámku o svojom treste a prebehla som uličkou až dozadu.

Posadila som sa k Mii a usmiala som sa. „Ahoj!“

Mia sa ku mne otočila, až sa jej tmavé kučery roztancovali okolo hlavy. „Čau, Sam. Bolo mi jasné, že ťa tu dnes uvidím. Počula som o masakre na záchodoch. Prežil niekto?“

„To sotva,“ zavrčala som. Bolo mi jasné, že aj toto vyvolá ďalšiu plejádu klebiet, ktoré budem musieť popierať. „Čo tu vlastne robíš?“

„Tri dni po sebe som zaspala na hodine.“

„Ako to? Nemôžeš v noci spať?“ spýtala som sa, aj keď som mala podozrenie, čo Mii kradne spánok.

Mia sa rozhodla ísť do boja s Dougiem naplno. Využila svoje postavenie v škole a začala šíriť klebety o Dougieho novej priateľke. On sa jej pomstil tým, že išiel za Jasonom Laom a vyzradil mu všetky pikantné detaily ich vzťahu, takže teraz už všetci vedeli, že Mia je v skutočnosti žiarlivá fúria. Aj keď to nebol zásadný objav, z Dougieho a Mie sa stali oficiálni pán a pani Smithovci Strednej školy James City a ich eskapády plnili stránky školského bulváru.

Dougie sa za mnou pred obedom zastavil, aby zistil, aký ďalší krok Mia chystá. A rozhodne mal dôvod báť sa. Hlučnú a agresívnu Miu dokázal zvládnuť, ale jej ticho bolo pre väčšinu okolia smrteľné. Ak svoj protiútok tajila aj predo mnou, jej plánovaná obeť nemala šancu.

„Ako to, že je tu toľko báb? A prečo vyzerajú, ako keby chodili na upírsku akadémiu?“ dumala Mia nahlas, a prerušila tak tok mojich myšlienok. „To je hádam už ôsmy raz, čo na niekom vidím to tričko. A čo to vôbec je ten Prízrak?“

Zadívala som sa na dievča, ktoré sedelo pri okne a na sebe malo vari päť vrstiev oblečenia vrátane čierneho trička, ktoré mu dosť nelichotivo obťahovalo slaninu na bruchu. Vpredu bol obrázok priesvitného chlapca objímajúceho dievča s čiernym rúžom na ústach a nad nimi sa skvel nápis LÁSKA AŽ ZA HROB.

Prevrátila som oči. „To je taká knižná séria, baby sú tým teraz posadnuté. Tento rok najviac frčia sexy duchovia. Hlavné postavy tej knihy sa stretli, keď boli po škole,“ vysvetlila som jej, keď sa mi vybavilo, o čom na stretnutiach knižného klubu rozprávala Alicia. „Veď chodíš za mnou do práce každú chvíľu, ešte si si to nevšimla?“

Mia po mne prešla pohľadom a vytiahla z batoha zošit. „Sam, vieš, že knihy mi veľa nevravia. Vždy idem rovno k časopisom.“ To bola pravda. Mia bola vždy lepšia vo vizuálnych veciach, a to vrátane máp a grafov. Síce sa občas sama dosť vytáčala, ale tiež bola chytrá, čo sa mi hodilo pri domácej úlohe z biológie. Nasledujúcich dvadsať minút som jej kládla náhodné otázky.

„Hej, Mia, čo je to polyploid?“

„Organizmus, ktorý má viac ako dve sady zhodných chromozómov,“ odpovedala bez toho, aby zdvihla oči od svojich papierov.

Naškriabala som odpoveď a prešla k ďalšej otázke. „Hm, tak fajn. A čo to je zygota?“

„Oplodnené vajíčko. Sam, snažíš sa vôbec?“

„Jasné,“ odsekla som popudene a zadívala som sa na ďalšiu úlohu. „Hej, a čo to je –“

„Prosím ťa, daj mi ten prekliaty test!“ Vychmatla mi papier z ruky a na výmenu pleskla na lavicu predo mňa svoj zošit. Potom začala poletovať ceruzkou po papieri.

Tento postup som už poznala. Otvorila som zošit, vzala som červenú fixku a začala som čítať jej sloh. Boli sme naozaj ako jin a jang. Mia bola jeden z tých matematicky založených ľudí, ktorí nedokázali vytvoriť zložené súvetie, ale dať dokopy teóriu o časopriestorovom kontinue jej nerobilo problém ani v spánku. Na budúci rok sa chystala na univerzitu do New Yorku. Páni, bude mi vážne chýbať. Už len z tej myšlienky mi pukalo srdce.

„Je pravda, že si sa dala dokopy s Malikom Davisom?“ spýtala sa ma šeptom, keď mi vracala vyplnený test.

Skoro som spadla zo stoličky. „Čo to, dofrasa, trepeš?“

„Ticho tam!“ okríkla nás učiteľka.

Mia predstierala, že sa učí, ale potichu chrlila ďalšie slová. „Malik to tvrdí. Teda, musím ti povedať, že ma to celkom dostalo. Viem, že som si z teba robila žarty a tak, ale kokso, nečakala som, že do toho fakt pôjdeš. Vedela si, že skoro umrel pri autonehode?“

„Hej, počula som,“ mávla som rukou. „Takže Malik rozhlasuje, že spolu chodíme?“

„Viac než to,“ zamumlala mnohoznačne Mia. Vytiahla z vrecka mobil a chvíľu sa v lone pohrávala s dotykovou obrazovkou, aby na nej bolo niečo vidieť. Keď našla, čo hľadala, bez slova mi strčila telefón do ruky.

Na obrazovke sa objavila fotka Jasona Laa, ako trochu prihlúplo zdvíha oba palce hore. Bol to jeho blog a celá jedna sekcia bola venovaná mne a klebetám, ktoré o mne kolovali. Väčšina z nich bola dosť smiešna, ale niektoré sa ma dotkli. Nemohla som uveriť, koľko ľudí v škole si myslí, že som namyslená, zlá a odporná.

„Vážne vyzerám ako rozpleštená žaba?“ spýtala som sa.

Mia ma prešla svojím röntgenovým pohľadom. „Nie. No, možno máš trochu sploštený nos. Prečo sa pýtaš?“

„Len tak.“ Šla som dolu po stránke a moja sebaúcta sa scvrkávala s každým ďalším komentárom. Hlavne tie od chlapcov mi dosť prekážali – obsahovali toľko farbistých detailov, že ich webmaster mal dávno odstrániť. Autorom toho najnehoráznejšieho bol MalikD757, ktorý tvrdil, že so mnou robil veci, ktoré azda mohli zvládnuť len cirkusoví akrobati.

Chystala som sa vyhodiť telefón von oknom, ale Mia ma chytila za zápästie.

„Hej, hej, upokoj sa. Daj mi to,“ vytrhla mi svoj bezbranný mobil z ruky.

„Ešte raz, dámy, a zostanete po škole aj zajtra,“ pohrozila nám učiteľka a buchla päsťou do stola. Zdalo sa, že sa už vyspala.

Vrátila som sa k opravovaniu Miinho slohu a zúrivo som v ňom škrtala a dopisovala. Celý uplynulý týždeň sa mi zosypal na hlavu. Moje zdravotné problémy, neistota, či sa Caleb uzdraví, všetky dni, keď som nemohla prehltnúť ani kúsok jedla, a dnešná bitka na záchodoch. Útok Malikových fanúšičiek začínal dávať väčší zmysel. Malik zašiel priďaleko a hrozilo, že jeho vychvaľovanie povedie k ďalším útokom dievčat, ktoré si na neho robili nárok.

Rýchlo mi dochádzalo, že v tejto škole sa nedá hrať podľa pravidiel. Priala by som si, aby to nezašlo tak ďaleko, ale teraz som sa jednoducho musela o seba postarať. Do konca môjho trestu zostávalo tridsať minút, takže som musela konať rýchlo.

Len čo som mohla odísť z triedy, vydala som sa do telocvične, odkiaľ sa ozývalo škrípanie tenisiek o gumovú podlahu a búchanie lopty. Pach potu a dezinfekcie ma takmer zahlušil. Toto bolo chlapčenské územie a ja som sa zvyčajne snažila naň nevstupovať, ak to len nebolo nevyhnutné.

Malik bežal pozdĺž ihriska a nahrával svojim spoluhráčom. Mali práve tréning. Keď som na neho zavolala, s oplzlým úsmevom ostatným naznačil, že si dá pauzu. Potom prišiel ku mne. Nestihol sa však ani nadýchnuť na pozdrav, keď mu na čeľusti pristál môj pravý hák.

„Ty kretén klamársky!“ zvrieskla som. „Prečo o mne rozprávaš také nezmysly, ty zasraný –“

„Čo je? Aký máš problém?“ zapotácal sa Malik a snažil sa udržať rovnováhu, zatiaľ čo sa k nám ponáhľali jeho kamaráti.

„Aký mám problém? Mám trochu problém s tým, ako všade vykladáš, že sme spolu spali, a pritom dobre vieš, že to nie je pravda!“

Malik vymrštil ruku a chytil ma za zápästie skôr, než som sa natiahla k ďalšiemu úderu.

„Vraví kto?“ uškrnul sa. Ten debil nemal ani toľko slušnosti, aby mi to vyvrátil.

Celou silou som do neho strčila. „Vravím ja!“

„Ale, ale, tvoja baba sa hnevá!“ podpichol ho jeden z chalanov. „To ju necháš, aby s tebou takto zametala, Malik? Mal by si si to s ňou vybaviť.“

Malik hodil po svojich kumpánoch posmešný úškľabok a potom ma všetkých osem obstúpilo. Až teraz som postrehla svoju zásadnú chybu. Hnev ma zaslepil a neuvedomila som si, že som im vliezla priamo do pasce. Nikde na dohľad nijaký učiteľ ani tréner, vyučovanie sa skončilo už pred niekoľkými hodinami. Bola som tu len ja a osem hormónmi napumpovaných spotených športovcov. Nechcela som sa stať ďalším odstrašujúcim prípadom v správach, a tak som pomaly začala cúvať k dverám.

Jeden z chalanov ma obehol a znemožnil mi útek. „Kamže, kam?“

„Teraz nemá cenu zdrhnúť. Len povedz, čo si mu prišla oznámiť,“ pridal sa k nemu ďalší, zatiaľ čo ostatní sa ku mne približovali.

„Nechajte ju,“ prikázal im Malik pokojným tichým hlasom a všetci ho okamžite počúvli. „Nikto – absolútne nikto – okrem mňa sa jej nedotkne, jasné?“

Celý tím prikývol a jeden z basketbalistov ma strčil Malikovi priamo do náruče. Úľava, že som zachránená, sa však vyparila vo chvíli, keď ma chytil za ruky a usmial sa.

„Počul som, že tvoj frajer je stále v nemocnici. Niekto ho vraj poriadne doriadil. Vyzerá to, že potrebuješ nového,“ uťahoval si zo mňa.

Snažila som sa dostať svoj hnev pod kontrolu, spomenula som si na to, čo mi mama vždy hovorila o trpezlivosti a o tom, že sa mám za všetkých okolností správať ako dáma. Lenže dáma bola na pokraji nervového zrútenia a mala v sebe démona, ktorý sa chystal každú chvíľu udrieť.

„Choďte napred, chalani. Hneď budem pri vás,“ skríkol Malik a ťahal ma k tribúne.

To nebolo dobré. Snažila som sa mu vytrhnúť zo zovretia, ale moje pokusy o oslobodenie situáciu len zhoršovali. Kým som stihla zakričať, Malik mi zakryl ústa. Zozadu ma silnou rukou chytil okolo pása a zdvihol ma do vzduchu. Mávala som nohami a bez úspechu som sa snažila kopnúť ho do kolena alebo do píšťaly.

Jeden z chalanov sa pokúsil zakročiť: „No tak, kokos, nechaj ju tak. Tréning sa ešte neskončil. Nemusíš predsa –“

„Hneď budem pri vás. Len si so Samarou potrebujeme niečo vysvetliť,“ skočil mu do reči Malik.

„Pusť ma!“ vrieskala som do jeho dlane.

„Teraz vypadnite a strážte dvere. Nepustite nikoho dnu.“ Malik počkal, až sa jeho pätolízači jeden po druhom vytrúsili z telocvične.

Potom ma odniesol za tribúnu a pritlačil k stene. V priebehu sekundy som bola uväznená jeho rozložitým telom.

„Ešte nikdy mi netrvalo tak dlho dostať nejakú babu. Sledujem, ako sa na mňa pozeráš, snažíš sa mi dostať pod kožu. Len tak sa so mnou pohrávaš, a to nemám rád.“ Konečne dal dolu ruku z mojich úst.

„Hej, Malik, ty si zjavne niečo nahováraš. Nemám o teba záujem a rozhodne som ťa nikdy nezvádzala.“

„To teda hej. Keď si ma bozkávala.“

Čože? Táto epizóda mi musela asi uniknúť. „Čo to melieš? Nikdy som ťa –“ Viac som toho nestihla povedať, pretože jeho pery sa nalepili na moje a začali ma drviť v bozku.

Bolo to slizké a nepríjemné a naskakovala mi z toho husia koža. Jeho ruky, pery, jazyk sa mi ako chápadlá plazili po celom tele. Bude trvať dlho, kým zmyjem zo seba ten pocit.

Lenže všetko mi to pripadalo zvláštne povedomé.

Inštinktívne som nasala lúč energie, ktorý vyžaroval z jeho kože. Bolo mi jasné, že je v zajatí môjho kúzla, ale netušila som, ako veľmi. Ten chalan sa do toho vrhol po hlave a mne sa začali vybavovať obrázky scén, o ktorých mohol prisahať, že sú skutočné.

Možno to bol závrat alebo moje neveriacke rozhorčenie, ale čoskoro sa mi začal zdvíhať žalúdok. Caleb ma varoval, že niektorí ľudia spravia pod naším vplyvom čokoľvek a ich zúfalá túžba byť nám nablízku ich môže doviesť až k agresivite. Lenže Malik si vybral zlú chvíľu a zlé dievča.

Všetko moje trápenie a smútok ako keby sa predrali na povrch a ovládli ma. Predstava, že prídem o svojho priateľa, a nevyžiadané dotyky tohto úchyla vyhnali môj hnev do najvyšších sfér. Odtrhla som sa od Malika a silou, o ktorej som nevedela, že ju mám, som ho odstrčila. Narazil chrbtom do steny a zdalo sa, že zmena plánu ho omráčila.

„Nemôžeš ma takto dráždiť a potom ma len tak nechať,“ zavrčal a chytil ma za mikinu skôr, než som sa mohla dať na útek. Potom ma hrubo otočil a schmatol za tvár. Do líc sa mi zarývali dlhé mozoľnaté prsty, až mi vyhŕkli slzy. Už som ho raz videla, ako holými rukami stlačil basketbalovú loptu, až z nej zostala guľa vo veľkosti grapefruitu, ale nikdy mi nedošlo, aké ohromné má dlane. Keď do jednej z nich sústredil všetku svoju silu, mohol pokojne rozdrviť aj niečo také krehké, ako je ľudská kosť.

„Budeš dobrá a nikomu sa nič nestane.“ Prikývla som a Malik ma znovu pritlačil k stene. „Tak sa mi to páči.“

Oblizol si pery a naklonil sa ku mne, aby ma mohol znovu pobozkať. Tentoraz som sa nebránila. V jeho tmavých vypúlených očiach sa zračilo šialenstvo a odhodlanie vziať si presne to, čo chce.

Človek sa mohol brániť len určitý čas. Tentoraz však pohár mojej trpezlivosti pretiekol a priehrada sa pretrhla. Otvorila som ústa dokorán a pustila som svoju spolubývajúcu z reťaze. Kiežby som sa dokázala cítiť previnilo za to, čo sa malo stať, ale moja ľudskosť sa váľala niekde v kúte.

Načasovanie nemohlo byť lepšie. Lilith bola hladná.

10

Mama otvorila dvere skôr, ako som stihla strčiť kľúč do zámky, a zarývala nechty do dreva, ako keby ich chcela vytrhnúť z pántov. Pod červenou hodvábnou košeľou sa jej dvíhala a klesala hruď. „Kde si, preboha, bola? Už dávno si mala byť doma!“

Sklopila som oči k zemi. „Myslela som, že zistíš, kde som, podľa môjho náramku.“

„Odpovedz mi na otázku!“ soptila mama. „Čo sa ti stalo? Ako si si rozsekla peru?“

„Pri holení,“ zavrčala som.

Dva modré rozzúrené kotúče mi naznačili, že mama nemá náladu na vtipy a nedovolí mi prekročiť prah bez vysvetlenia.

„Pobila som sa,“ priznala som rezignovane.

„To mi došlo. Riaditeľka školy mi volala do kancelárie, že si mala nejaký incident na záchodoch. Len nechápem kvôli čomu.“

„Baby v škole si myslia, že im kradnem chalanov.“

Mamka zamrkala a jej modrý pohľad trochu zmäkol. „Nemajú právo na teba položiť ruky. Mala by si na ne podať oznámenie.“

„Mami, veď sa nič nestalo.“ Prešmykla som sa okolo nej dnu. „Tie baby boli podmienečne vylúčené a je to. Nepotrebujem to ešte viac dramatizovať.“

Mama išla za mnou do jedálne. „Mala si mi zavolať.“

„Veď to nič nebolo. Mám za sebou fakt príšerný deň. Nepotrebujem, aby si ma mučila ešte aj ty.“ Zamierila som k dverám do kuchyne, ale mama mi zastúpila cestu.

„Tak to je smola. Ako dlho sa to už deje? Ak ťa niekto v škole šikanuje, musíš mi to povedať.“

„A načo by to bolo dobré, mami? Nie som normálna a všetci v škole to vedia. Mám v tele sukuba. Dievčatá ku mne proste cítia nenávisť a to nič nezmení. Potiahne sa to so mnou aj po škole a šalieť pre každý škrabanec je zbytočné. Idem si ľahnúť, som unavená.“ Rozbehla som sa do svojej izby a zamkla som za sebou dvere skôr, ako ma mama stihla dohoniť.

Tieň je nôh pochodoval predo dvermi. „Samara, prosím ťa, hovor so mnou. Niečo sa ti stalo, si úplne vydesená. Vylez von a porozprávame sa.“

V hlase jej zneli také obavy, že mi zovrelo srdce. Chcela som otvoriť dvere, objať ju a vyplakať sa, ale môj strach ma úplne paralyzoval. „Mami, prosím ťa, len chcem byť chvíľu sama. Porozprávame sa potom. Nechaj ma chvíľku spať.“

Po niekoľkých dlhých minútach mamin tieň zmizol a ja som zostala sama so svojou úzkosťou.

Prezliekla som sa do vyťahaného trička, zvalila som sa na posteľ a zaborila som hlavu do podušky. Vedela som, že mama to myslí dobre, ale jej utešovanie a povzbudzovanie sa dnes míňali účinku. Bola som k nej krutá, ale nesmela sa dozvedieť, prečo som taká rozrušená. Ani sama som to nechápala. Za celých sedemnásť rokov svojho života som ešte nikdy nebola taká vystrašená a dokonale vyvedená z miery. To s vami jednoducho smrť spraví.

Slzy síce neprišli, ale v krku sa mi spravila knedľa, takže som sotva mohla dýchať. Nakoniec sa mi podarilo zaspať, obklopila ma temnota a predhodila mi všetko, čo sa popoludní odohralo, ako keby som si to potrebovala pripomínať…

Skláňala som sa nad Malikovým telom a oblizovala z jeho pier posledné stopy životnej sily. Tenký prúžok energie, priesvitný a jemný ako dym, tancoval okolo môjho jazyka a napĺňal Lilith až na prasknutie. Nebola to len ochutnávka, ale plnohodnotný život, hostina s piatimi chodmi, dodávajúca mojej spolubývajúcej potrebnú energiu.

Potom som sa oprela o päty a zdvihla som pohľad k stropu v snahe vydržať ten euforický záchvat, ktorý nasledoval. Teraz som už chápala, prečo sa toľko ľudí opíja. Akoby som sa pozerala na rozmazaný svet, nič sa zrazu nezdalo také hrozné. Môj orientačný zmysel sa roztrieštil na kúsočky.

A potom som ho zbadala. Nehybnú voskovú figurínu roztiahnutú na špinavej podlahe telocvične, s údmi na všetky strany, neživé meravé oči upreté na strop, akoby sa snažili bez slov dorozumieť s Bohom. Polícia síce jeho smrť pripíše zlyhaniu srdca, ale videla som dosť detektívok na to, aby som nič nenechala na náhodu.

Do mozgu mi pomaly začali prenikať aspoň základné skutočnosti, ako by mi ich prítomnosť mohla pomôcť vniesť do celej veci zmysel. Zomrel môj spolužiak. Už nebol medzi živými. Lenže akokoľvek som to nazvala, stále som za to mohla.

„Hej, Malik, makaj! Ide sem tréner!“ ozval sa hlas jedného zo spoluhráčov a jeho ozvena sa rozliehala po prázdnej telocvični.

Netušila som, čo si mám v tej chvíli myslieť, ale bolo mi jasné, že najlepšie bude odtiaľ rýchlo vypadnúť. Vstala som, napravila som si oblečenie a snažila som sa nedívať na Malikovo telo. Potkýnala som sa labyrintom drevených podpier a kovovej konštrukcie tribúny. Tréner Reynolds práve nahnal celý tím do telocvične bočným vchodom.

Musela som zostať nad vecou, nedať na sebe nič znať a hlavne nedopustiť, aby sa niekto z tímu išiel pozrieť za tribúnu. Zakrádala som sa pozdĺž steny k dverám v nádeji, že sa mi podarí vykĺznuť von skôr, ako si ma niekto všimne. Ten plán mi však prekazil ostrý hvizd píšťalky.

„Čo tu robíte, mladá dáma?“

Tréner na mňa upieral vyčítavý pohľad. V jednej ruke držal dosky s papiermi a v druhej energetický nápoj. Na sebe mal tmavohnedú teplákovú súpravu, ktorá mu bola dobrá možno tak pred dvadsiatimi rokmi, ale aj tak nebolo vhodné zahrávať sa s ním. Tréner Reynolds bol kedysi vojak a často zabúdal, že ním už nie je. Jeho nesúhlas s mojou prítomnosťou v telocvični bol skoro hmatateľný.

Zvyšok tímu na mňa pobavene zízal. Tí, čo ma tu nechali Malikovi napospas, sa potmehúdsky poškľabovali a niečo si šepkali. Keby vedeli, čo sa ich kamošovi skutočne stalo, rozhodne by sa netvárili tak nafúkane.

„Na niečo som sa vás pýtal. Čo tu robíte? Toto je uzavretý tréning,“ dobiedzal tréner.

Vykúzlila som na tvári svoj najpresvedčivejší výraz vyplašenej lane. „Ja – ja som prišla za Malikom. Potrebovala som mu niečo dať.“

„Tak to rozhodne,“ zachechtal sa vysoký chalan s vlasmi spletenými do rasta vrkočov. Ostatní sa k nemu pridali a so smiechom sa plieskali po pleciach.

„Ticho!“ vyštekol tréner, kým po mne znovu strelil pohľadom. „Na spoločenský život budete mať čas inokedy. Teraz si dajte odchod.“ Pokynul hlavou k východu.

A nemusel ma dva razy ponúkať. Uháňala som k dverám tak rýchlo, že som skoro zakopla o svoje vlastné nohy. Vtom tréner položil nevyhnutú otázku. „Kde sa Malik vôbec fláka?“

„Fakt neviem,“ zamumlal niekto z chalanov.

„Nevidel som ho,“ pridal sa druhý.

„Preboha svätého!“ zaúpel tréner a zaklonil hlavu. „Niekto ho predsa musel vidieť. Pred dvadsiatimi minútami tu bol.“

Kráčala som ďalej k dverám, rozhodnutá nečakať na búrku, ktorá sa tu čo nevidieť strhne. V duchu som počula výkriky hrôzy a zostavovala som si odpovede policajtom, ktorí ma nepochybne prídu vypočúvať. Chalani vedeli, že som bola posledná, kto videl Malika nažive, a nebudú sa rozpakovať ukázať na mňa. Ako to vysvetlím mame? No, budem to riešiť, až na to príde čas. Teraz bolo najdôležitejšie dostať sa domov.

Stlačila som kľučku, keď sa za mnou ozval ten posledný hlas, ktorý by som čakala.

„Tu som, tréner!“

Pomaly som sa otočila a zbadala niečo, čo nemalo byť možné, čo som nedokázala pochopiť. Niekoľko ráz som zamrkala, ale obraz zostal stále rovnaký a s každým krokom jasnejší.

„Davis! Padaj pod kôš! Hneď!“ zahrmel tréner s presvedčivosťou veliaceho dôstojníka.

Malik sa vynoril spoza tribúny a klusal k svojim spoluhráčom. „Pardon, niečo ma zdržalo.“

„To určite,“ zahundral tréner a prešiel pohľadom Malikov pokrčený úbor. „Dvadsať kôl. A vy ostatní sa rozdeľte do dvojíc a zoberte si lopty.“ Rýchle zahvízdanie píšťalky všetkých vrátane mňa prebralo.

Malik behal okolo telocvične v pravidelnom tempe a jeho svalnaté, vyšportované telo bolo až príliš pohyblivé a plné energie na niekoho, kto vôbec nemal byť nažive.

Zaletel ku mne pohľadom, mrkol na mňa a kútiky jeho úst sa pomaly roztiahli v lenivom úsmeve.

To, čo sa stalo za tribúnou, bolo skutočné. Malik bol mŕtvy, bolo po ňom. Nebola to moja halucinácia, ale po telocvični pobiehal celý tím svedkov, ktorí mohli potvrdiť, že sa nič z toho nestalo. Cítila som v sebe jeho energiu. Celý jeho život a všetko, čo k nemu patrilo, sa teraz mlelo vnútri môjho tela. Lilith doslova odfukovala po takom výdatnom jedle.

Vzhľadom na okolnosti by som mala byť vďačná. Bez mŕtvoly nebol ani zločin a bola som mimo obliga. No moja radosť zo znovunadobudnutej beztrestnosti sa vyparila rovnako rýchlo, ako sa objavila. V hlave mi začali víriť myšlienky.

Ak som z Malika nevysala život, čím som sa to, dofrasa, kŕmila?

Vymrštila som sa v posteli do sedu a môj sen sa začal rozplývať v hmle, takže sa mi pred očami zjavila moja polotmavá izba. Na miestach, kde sa mi obliečka cez spotené tričko nalepila na chrbát, ma svrbela koža. Hojdala som sa sem a tam v snahe upokojiť svoj splašený pulz, ktorého rýchlosť len kopírovala moje rozlietané myšlienky. Bol to len sen, ale aj trochu skutočnosť – ako rekapitulácia uplynulých zvláštností, ktoré si môj mozog po záverečnej prepočítaval.

Na nočných morách som najviac neznášala pocit, keď som sa prebudila sama. Vedela som, že ani pod posteľou, ani v skrini sa neschovávajú nijaké strašidlá, ale moja predstavivosť pracovala na plné obrátky a každý tieň zrazu predstavoval hrozbu. Všade bolo ticho a pokoj, len ja som ten svoj nemohla nájsť.

Dostala som smäd, tak som po špičkách vošla do kuchyne. Tentoraz sa mi podarilo vynechať pohľad do obývačky, ale nepokoj ma stravoval ďalej, ako keby vyžaroval aj zo stien, praskal vo vzduchu ako statická elektrina.

Siahla som po vypínači a rozsvietila v kuchyni. Zamierila som ku chladničke a vytiahla som z nej dvojlitrovú škatuľu džúsu, ani som sa nenamáhala s pohárom. Spomenula som si na mamin olivový olej a všetky tie otázky, ktoré vyvolával. Už predtým ma to zaujalo, ale moja zvedavosť sa pomaly menila na vedecký výskum. V hlave mi poletovali jednotky a miery, kvalita a kvantita, náboženské dogmy, myšlienky husté a mastné ako olej samotný.

Prehľadala som všetky skrinky v kuchyni, dokonca som zašla aj do špajze, ale po oleji ani stopy. Znovu som nazrela do chladničky a všimla som si, že z poličky vo dverách zmizol aj pohár so zelenými olivami, ktoré mala mama tak rada. Najskôr ich tiež vyhodila v snahe znovu zabezpečiť náš dom. Dokonca mi upratala aj v kabelke, kým som bola v nemocnici, čo bolo jediné vysvetlenie, prečo sa mi záhadne vyparila aj moja fľaštička s vyschnutým posväteným olejom. Vyhodila som prázdny kartón od džúsu do koša a v duchu som si predsavzala, že zajtra zájdem do obchodu.

Sotva som došla k tomu rozhodnutiu, po chrbte mi prešiel nepríjemný mráz, až som stuhla. Niekde nablízku niekto bol, niečo živé a pohyblivé sa mihlo na poschodí. Cítila som na koži energiu, z ktorej mi naskočila husia koža. Presne tieto signály ma vždy upozornili, že je nablízku Caleb, a ja som si tie vibrácie užívala. Túžila som po svojom cukríkovi a v duchu som prosíkala, aby ukončil moju hladovku a znovu ma vzal do náručia. Skoro som na koži cítila jeho dych aj bozk, ktorým ma láskal po zátylku.

Omámená emóciami som sa ani nezarazila nad tým, aké má táto predstava trhliny; napríklad to, že do domu sa nikto nemohol dostať bez toho, aby sa spustil alarm alebo zobudil moju mamu, ktorá počula aj v hlbokom spánku. Alebo to, že Caleb by mal byť logicky ešte v nemocnici.

Skutočnosť ma zasiahla vo chvíli, keď sa z obývačky začalo šíriť kvílenie podobné tlmenému, chraptivému skučaniu zraneného zvieraťa. Mama bola na zvieratá alergická, takže som nikdy nemohla mať domáceho maznáčika, lenže to nevysvetľovalo, kde sa v našom dome vzal kňučiaci pes.

Skontrolovala som alarm pri dverách. Svetielko blikalo nazeleno, takže bol funkčný. Pomaly som sa otočila do obývačky a takmer som zvrieskla. Pri gauči stála chrbtom ku mne vysoká mužská postava ožiarená svetlom, ktoré dopadalo oknom z ulice. Nemohla som ju nijako identifikovať, vedela som len, že v miestnosti nehybne stojí chlap s rukami zaborenými vo vreckách a so zvesenou hlavou.

Príšerné spomienky na posledného votrelca, ktorý nám vnikol do domu, ma ešte stále paralyzovali. Srdce mi v hrudi besne búšilo a zo všetkých síl som sa snažila získať nazad kontrolu nad svojím telom. Na boj budem potrebovať všetku silu a všetky zmysly. Ak sa mi pokúsi ublížiť ďalší muž, bude to boj na život a na smrť. Zdalo sa, že tento je o dobrú hlavu vyšší ako ja, takže budem potrebovať nejakú zbraň.

Zacúvala som naspäť do kuchyne, vytiahla som zo stojana na linke nôž a prikradla som sa späť k dverám do obývačky. To všetko v tichosti ako špičkový nájomný vrah.

Bosými nohami som prekročila prah, líniu, kde sa drevené parkety stretávali s kobercom. Zdvihla som nôž, keď vtom sa cudzinec otočil, takže som v mesačnom svetle videla jeho profil.

„Nehýb sa, Lilith.“ Bol to sotva počuteľný šepot, ale jeho hlas sa odrážal od stien a privolával mu na pomoc neviditeľné sily.

Tie tri slová ma rýchlo prebrali a uvedomila som si niekoľko znepokojujúcich skutočností. Chlap, ktorý predo mnou stál, si tykal s mojou spolubývajúcou. A čo viac, Lilith mi po chrbte vyslala vibrácie na znamenie, že ho spoznáva. Keby mala chvost, tak by ním teraz radostne vrtela.

Ruka s nožom sa mi zachvela. „Čo si to povedal?“

Muž namiesto odpovede uprel zrak na jediný bod na podlahe vedľa gauča. Obišiel ho ako policajt miesto činu. Rukou obkreslil na zemi tvar, ktorý mohol vidieť len on. Vložil do prieskumu celé telo, prikrčil sa ešte nižšie a skúmal, čo tam ležalo. Teda skôr už neležalo.

„Tu sa to stalo?“ spýtal sa, stále otočený chrbtom ku mne. „Tu zomrela?“

Nesnažila som sa to popierať alebo sa tváriť, že neviem, o čom hovorí. „Hej. Zlomila si väzy a krátko nato prestala dýchať. Skúšala som ju oživiť, ale už bolo neskoro.“

„Ty si bola s ňou?“ V jeho hlase zaznelo prekvapenie, ale potom sa zachechtal, ani čo by si spomenul na nejaký dobrý vtip. „No jasné, že bola.“

„Nechcela som ju tu nechať samotnú. Bola to moja kamarátka. Boli sme si veľmi blízke,“ brblala som a pomaly som sa posúvala k schodom.

„Neobťažuj sa. Aj tak ťa nezačuje,“ vyhlásil, sotva som urobila dva kroky.

Neverila som mu ani slovo, a tak som vyletela po schodoch hore, ale mama na môj krik naozaj nereagovala. Bola zranená? Urobil jej predtým hádam niečo? Pred očami mi bleskla spomienka na Nadine, na jej nevládne telo, zničené v jedinom okamihu ako prekážka, ktorú treba odstrániť. Predstava, že by mamu stretol podobný osud, len priliala olej do ohňa môjho hnevu.

Otvorila som dvere do spálne a našla som mamu nie práve elegantne roztiahnutú na posteli. Na očiach mala nakrivo nasadenú masku na spanie. Pretočila sa na bok, zamotala sa do prikrývky a zaspala hlbokým spánkom, čo sa jej v poslednom čase veľmi nedarilo.

Spala tak pokojne, že som už nepochybovala o tom, že sa v našom dome odohráva niečo nadprirodzené. Ak sa sem votrelec vkradol bez toho, žeby si ho niekto všimol, rovnako ľahko mohol zasa zmiznúť, takže volať políciu bolo zbytočné. Potichu som zavrela dvere a zbehla som po schodoch dole. Muž stál na rovnakom mieste, kde som ho nechala.

Namierila som mu na chrbát nôž. „Čo si spravil mojej mame?“

„Nič. Len spí. Nezačuje nás, kým jej to nedovolím.“

Nemohla som byť vydesenejšia, ani keby som chcela, a ja som vážne nechcela. Pozbierala som všetku odvahu a rozhodla som sa zahryznúť do kyslého jablka. „Kto, dopekla, si?“

„Ktokoľvek, koho si budeš priať.“

Muž sa otočil čelom ku mne. V mesačnom svetle sa črtala jeho silueta. Odniekiaľ znútra vyšlo ľahké zachvenie, prešlo mu telom až ku korienkom vlasov. Pleť mu stmavla a jeho tvár dostala úplne iné črty. V priebehu niekoľkých sekúnd stál predo mnou Malik Davis s rukami v bok a tváril sa, že ho môj ohromený úžas teší. Zdvihol bradu na pozdrav. „Ako sa máš, krpec?“

„Malik,“ odskočila som dozadu a buchla sa hlavou o stenu.

„Nie. Malik je mŕtvy. Už niekoľko týždňov.“

V disciplíne nazvanej koľko nevysvetliteľných vecí sa vám môže stať za jeden deň som rozhodne nemala konkurenciu. „Malik nie je mŕtvy. Pred pár hodinami som ho videla na tréningu.“

„Nie. Ty, tréner aj jeho spoluhráči ste videli mňa, ako vychádzam spod tribúny. Keby sa ho niekto rozhodol hľadať, našiel by Malikovo telo na dne rieky James… tam, kde som ho nechal.“ Poslednú časť vyslovil hlasnejšie. „Energia, ktorú si si odo mňa dnes vzala, bola moja, ale dostala si s ňou aj časť jeho spomienok.“

„Tak počkať. Malik je mŕtvy už niekoľko týždňov? Ako to?“

„Šoféroval pod vplyvom alkoholu,“ zadeklamoval cudzinec.

Zachvela som sa od chladu, ako keby mi zamŕzala krv v žilách. „Minulý mesiac mal nehodu. On ju neprežil, však?“

„Nie.“

Zlostne som na neho civela. „Určite to bola nehoda?“

„Áno. Keď som ho našiel, už umieral. Zbavil som ho bolesti a spolu s tým som získal aj niekoľko jeho spomienok, v ktorých si bola ty. Jednoducho som po tej príležitosti skočil. Nemohol som si priať lepší spôsob, ako sa k tebe dostať. Toto je oveľa príjemnejšie, ako sa len schovávať v tieňoch.“

„A to sa celý čas tváriš, že si on?“

„Nie celý čas, ale väčšinu. Čakal som na chvíľu, keď sa s tebou ocitnem osamote. Chcel som sa ti ukázať bez toho, aby som ťa vydesil.“

„Jasné, pretože zjaviť sa v noci bez varovania u mňa doma nie je ani trochu desivé.“

„A vari sa teraz bojíš?“

Nadýchla som sa na odpoveď, ale potom som ústa znovu zatvorila. Cítila som veľa vecí: prekvapenie, hnev, rozhorčenie, zmätok… ale nie strach. Moje telo akoby bolo obklopené falošným pocitom vrelého bezpečia ako ochranným náterom. Bola by som hlúpa, keby som tomu pocitu verila, ale nemohla som sa ho striasť.

„Si odmeraná a chladná, slečna Marshallová.“ Muž pristúpil bližšie a znalecky prižmúril oči. „Sledoval som ťa na Halloweene. Myslel som, že moja šanca príde už vtedy.“

„Tak to si bol ty, ten chlapík v maske?“ Jeho prikývnutie ma ešte viac rozhnevalo. „Prečo ma prenasleduješ? Ak si sa so mnou chcel rozprávať, prečo si jednoducho neprišiel a nepozdravil?“

„Skúšal som to a ako vravím – si chladná a odmeraná, s dôrazom na slovo chladná. Ty toho Malika vážne nemáš rada, čo?“

„Ani nie. Vždy sa ku mne správal ako kretén, ale o to tu teraz nejde,“ mávla som popudene rukou. „Takže tá dramatická scéna umierania za tribúnou, to bolo všetko len divadielko?“

„Jeden z mojich najlepších výkonov. Lilith zo mňa vysala, čo sa dalo, ale ako už sama vieš, tvoj duch neublíži niekomu, koho pozná, a mňa pozná veľmi dobre.“ Usmial sa. „Chcel som predovšetkým vidieť, čo spravíš, ako ďaleko zájdeš, ak sa ti do cesty postaví skutočné nebezpečenstvo. Musím povedať, že som na teba veľmi hrdý. Máš inštinkty pravého zabijaka.“

Z jeho slov ma striaslo. „Veď si ma chcel znásilniť, ty šialenec!“

Prešiel ku mne bližšie, akoby ho vôbec nedesil nôž, ktorý som stále držala v ruke a mierila ním na jeho hruď. „Miláčik, ja ženy nemusím znásilňovať. Som len zhmotnený sen všetkých žien. Idú so mnou bez boja. Teda, všetky okrem teba, pochopiteľne.“

Chvíľu som nad jeho výrokom uvažovala. Niečo také by povedal jedine kambion. Kambioni v ostatných vzbudzovali túžbu, preto sa obyčajne stávali obeťami, nie agresormi. Potom som si spomenula, čo mi mama rozprávala o démonoch a o tom, ako sa dokážu premeniť absolútne na kohokoľvek. No jasné, tieto púťové triky som už poznala, ale tu mi niečo nesedelo.

„Si nejaký druh kambiona?“ spýtala som sa.

Muž na mňa uprel taký pohľad, ani čo by som práve urazila jeho matku. „Kambion? Samara, nie som nijaký démonický bastard! To, že si niečo také vôbec naznačila, sa ma hlboko dotklo.“

„Nuž, ja som démonický bastard a dotklo sa ma, že si sa nám vkradol do domu a teraz sa ma pokúšaš… čo ja viem, o čo ti vlastne ide.“ Oprela som sa o stenu a poddala som sa absurdite tohto okamihu. Zhlboka som sa nadýchla. „Odpovedz mi len na tri otázky. Kto si, čo chceš a čo plánuješ spraviť s Malikovým telom?“

„Nemusíš sa ničoho báť. Čo sa týka Malika, ten išiel po tréningu domov ako každý deň. Ubezpečil som sa, že ho videlo dosť ľudí vrátane jeho matky. Nič nezvyčajné.“

„Panebože!“ Úplne som zabudla na Malikovu rodinu. Kým som sa tým však stihla zaoberať, muž pokračoval.

„Čo sa týka tvojej druhej otázky, som tu, aby som si vzal, čo mi právom patrí. No nemôžem si to vziať násilím a ani by to nemalo byť nutné. Už mi to patrí. Je tu však pár ľudí, ktorí mi chcú zasahovať do môjho revíru, a to nedopustím.“ Aby mi ukázal, kto presne mu chce zasahovať do revíru, znovu sa zachvel. Koža mu zbledla, vlasy sa mu predĺžili a pri pohľade na jeho výzor ma opustila všetka súdnosť. Nôž mi vykĺzol z ruky a s tupým zadunením spadol na zem.

Predo mnou stála dokonalá kópia Caleba Bakera vrátane úsmevu, výšky a toho, ako mu vlasy rámovali tvár. Déjà vu ma zasiahlo s takou silou, že sa mi zatočila hlava a zapotácala som sa. Už zasa som stála pred dravcom, ktorý sa rozhodol maskovať mojou jedinou slabosťou. Bol to vari nejaký sadistický začarovaný kruh, ktorý sa stále vracal do jedného jediného okamihu a nútil ma prežívať ho tak dlho, kým sa nepoučím? Možno naši mali pravdu a potrebujem psychiatra.

Skôr než som dopadla na zem, vo vzduchu ma zachytili niečie ruky. Pootvorenými viečkami som hľadela na toho človeka, šokovaná a neschopná pohybu.

Vedela som, že to nie je Caleb a že to vnútorné spojenie, ktoré som cítila, nevychádza z Caponeho. Lilith súhlasila, napriek tomu sa na nič nesťažovala. Jasala a výskala nadšením a bola jediná, koho táto nová situácia bavila. Nebránila sa, naopak: zdalo sa, že ho pozýva do svojej najvnútornejšej svätyne ako starého priateľa. Alebo ešte viac. A potom som to konečne zbadala, objavila som to tajomstvo, ktoré sa mi zatiaľ nepodarilo rozlúštiť, hádanku, ktorú sa mi až doteraz nepodarilo vyriešiť.

„Máš zaujímavý vkus na knihy, Samara,“ vyhlásil Calebovým hlasom. Potom si priložil prst na pery. „Psst.“

Pri pohľade na jeho gesto sa mi v hlave vynorila spomienka na nedávnu noc a spolu s ňou sa znovu prebudil môj hnev. „To ty si rozbil Calebovo auto?“ Strčila som ho do hrude, ale docielila som len to, že som sa zasa odsunula k stene. „To ty si mi nalial olivový olej do nápoja? Veď si nás mohol zabiť!“

„Možno som si na jeho aute trochu vybil zlosť, ale tebe nikdy nič nehrozilo. Mŕtva by si mi bola nanič. Na druhej strane… on by sa mi mŕtvy fakt hodil.“

Z jeho priznania sa mi zdvihol žalúdok. Môj hnev ma úplne paralyzoval. „Prečo po mne ideš? Čo som ti kedy spravila?“

„Prečo si myslíš, že si mi niečo urobila? A navyše, táto medzi tvojimi troma otázkami nebola.“ Otočil sa ku mne chrbtom a vyzrel z okna. „Pokiaľ ide o to, kto som, myslím, že si už na to prišla sama.“

Mal pravdu. Stáli sme blízko seba v absolútnej tichosti, ako keby sa pred nami bez nášho pričinenia malo zjaviť riešenie celej situácie. Ešte pár minút som sa nehýbala, no nakoniec ma vyčkávacia taktika začala unavovať.

„Ty si…“ nadýchla som sa, aby som zo seba vytisla to slovo. „Si inkubus. Plnohodnotný inkubus.“

Obrátil sa späť ku mne a venoval mi vyložene nepriateľský pohľad. „Tým sme vyriešili, čo som. Zostáva otázka, kto som.“

Odpoveď bola ešte hroznejšia než tá na predchádzajúcu otázku. Bola to pravda, ktorú som poznala od chvíle, keď som vošla do miestnosti, ale nechcela som si ju pripustiť. Prešla som prstom po svojom náramku a myslela som na Nadine. Teraz som už chápala, prečo si toto tajomstvo tak úzkostlivo strážila. Zrazu som mala neobmedzený prístup k jej najskrytejším spomienkam. V mozgu mi vírili výjavy z minulosti aj prítomnosti. Chyby z predchádzajúceho života a ľútosť ma ťažili na srdci bezdôvodnou vinou.

Ak som mala byť k sebe úprimná, toto bol hlavný dôvod, prečo som nemohla spečatiť puto medzi sebou a Calebom a prečo som nemohla s čistým svedomím požiadať tohto muža, aby odišiel.

„Nijaké meno si nemal, ale Nadine ti vravela Tobias,“ povedala som s ochromujúcim pocitom prehry. „Dala ti meno tej noci, keď si ty pomenoval Lilith. Tej noci, keď sa stala tvojou družkou.“

11

Najnovší vývoj udalostí bol ešte dosť čerstvý na to, aby som sa ho snažila pochopiť, a tak som svoje nervové zrútenie odložila zatiaľ na neurčito.

Nezúčastnene som pozorovala démona, ktorý sa vydával za Caleba, ako sa prechádza sem a tam po koberci. Bola som úplne ochromená. Čoskoro ma však znovu prebral ten zvuk, ktorý mi trhal uši – to záhadné kvílenie mučeného zvieraťa, ktoré prosí o poslednú ranu z milosti. Až potom mi došlo, že tie škreky vydáva môj nezvaný hosť. Hruď mu klesala a zasa sa zdvíhala v rýchlom slede plytkých nádychov a výdychov.

„Prečo tak kvíliš?“ nedalo mi to nakoniec.

Tobias ustrnul. „Takto plačem, Samara.“

„Ako zranený pes?“ podpichla som ho, ale bola som jediná, kto sa bavil. „Nedokážeš plakať normálne?“

„Nie. My neroníme slzy, trúchlime inak ako ľudia. Nečakám, že to pochopíš.“

„Myslím si, že to chápem, aj keď toho ešte veľa neviem. Všimla som si, že Lilith sa často správa ako zviera, napríklad to, ako so mnou komunikuje…“

„To si ešte na míle ďaleko. Sme pudové bytosti, spoliehame sa na svoje inštinkty. Naše zmysly sú ostrejšie, než si ľudská myseľ dokáže vôbec predstaviť. Cítime všetko.“ Zlomil sa mu hlas a celé telo sa mu naplo, ako keby malo vybuchnúť. „Bol tu? Ten démonický bastard, čo ju zabil, čo ju zlomil a odhodil ako smeti?“

Ani som sa nemusela pýtať, koho má na mysli, ale z toho, ako sa tváril, mi bolo jasné, že musím našľapovať opatrne. „Tobias…“

„Bol tu?“ zakvílil.

„Áno. Zabil ju, aby sa dostal ku mne a k mojej matke.“

„Dva zločiny na jeho hlavu.“ Tobias na mne spočinul zrakom plným znechutenia a výčitiek. „A ty teraz jeho potomka necháš, aby sa ťa dotýkal, aby ťa bozkával? Ako sa mu vôbec môžeš dívať do očí po tom, čo spravil jeho otec?“

„Ono je to skôr naopak. To ja som tej noci zabila Calebovho otca. Čo myslíš, ako sa teraz cíti on?“ Nikdy som ešte tie slová nevyslovila nahlas a to priznanie mi znelo cudzo, skoro až hrubo. Zabila som Calebovho otca. Prvý život, ktorý som si vzala celý. Caleb mi odpustil, pretože chápal, prečo som to spravila, ale jeho odpustenie som nepotrebovala.

Tobias sa nevzrušene zamračil. „Veď oni poznajú pravidlá,“ zachechtal sa neveselo. „Vedia, že je zakázané zabiť kambiona a ešte k tomu všetkému zadaného. To váš druh trestá smrťou.“

„Na základe čoho?“ hádala som sa. „Nathan Ross bol šialený zármutkom. Práve ty by si mal vedieť, aké je stratiť niekoho, koho miluješ, s kým si spojený.“

„Hej, vďaka nemu už ten pocit poznám,“ zavrčal Tobias a začal sa prechádzať po izbe ešte nepokojnejšie ako predtým.

Mala som pre jeho hnev pochopenie, ale Tobias nevedel, čo sa naozaj stalo. Nebol to len čierno-biely príbeh, v ktorom zloduch zneužíval dámy v ťažkostiach, kopal do šteniatok a strkal starých ľudí zo schodov. Zlo v pánu Rossovi vyklíčilo z dobrého semiačka zasadeného do skazenej pôdy, do tej, kde pochoval svoju ženu. Tobias nevedel o láskyplných momentoch, ktoré pán Ross strávil so ženou, ktorú miloval, o hodinách po tom, čo jej lekári diagnostikovali rakovinu, keď plakal a modlil sa, aj keď sa jej zdravie zhoršovalo a spolu s ním aj jeho príčetnosť. Nedokázala som jeho činy ospravedlniť, ale chápala som ich lepšie ako ktokoľvek iný. Koniec koncov, keď to raz uvidíte, už sa toho nikdy nezbavíte.

„A čo ostatné ženy, ktoré zabil?“ oborila som sa naňho. „Budeš plakať, teda skučať aj kvôli nim?“

Tobias sa prudko zastavil uprostred kroku a uprel na mňa oči.

„Presne to som si myslela. Keď ide o ľudí, je to iné, však? No zabiť niekoho z vlastného druhu je vždy zlé a je jedno koho a prečo. Všetci nesú vinu. Takže ak chceš niekoho odsúdiť, budeš musieť odsúdiť aj mňa.“ Tobias nereagoval, a tak som pokračovala: „A vôbec, Nadine umrela už pred dvoma mesiacmi, a ty jej ideš vzdať poslednú úctu až teraz?“

„Myslíš si, že som tu dnes prvý raz? Chodím sa na váš dom pozerať každú noc. Je pre mňa útechou, že si tu aj ty, tak blízko a pritom tak ďaleko.“ Všimol si, ako som ustrnula. „Už som ti vravel, že ťa nemôžem nútiť. Lilith bude svojho hostiteľa chrániť za všetkých okolností, takže potrebujem tvoj súhlas. No nebude to trvať dlho. Cítim, že sa v tebe prebúdza, zvyká si na mňa, žiada si svojho druha –“

„Tak pozri, tu ťa budem musieť zaraziť. Nie som tvoja družka. A nie som ničia družka, keď už sme pri tom.“

„Zatiaľ. No mám v pláne to napraviť,“ ubezpečil ma s neochvejnou sebaistotou.

„To ja tiež – hneď ako sa Caleb preberie.“

Jeho tvrdý pohľad ma prikoval k zemi. „To ničomu neprospeje. On aj jeho bratia musia zomrieť. Tým, že sa držíš obďaleč, len pre nich získavaš drahocenný čas.“

Odrazila som sa od steny a niekoľkými krokmi som prekonala vzdialenosť medzi nami bez toho, aby som premýšľala nad tým, ako málo som oblečená. „To nemôžeš! Veď nič nespravili!“

„Vedeli, čoho je ich otec schopný. Vedeli, aké šialenstvo v ňom prerušenie puta vyvolá. A ak ťa zaujíma môj názor, sú spolupáchateľmi Nadininej vraždy.“

„Nemohli ho zastaviť. Nemohli zabiť svojho otca, svoj zdroj.“

„Ty tvrdíš, že ste si s Nadine boli blízke, a napriek toho ich obhajuješ. Prečo?“ V očiach sa mu zablysla bolesť a pocit zrady, kým svoje emócie zasa ovládol. „Mám s nimi nevyrovnané účty, Samara. Vrelo by som ti odporučil nemiešať sa do toho a prijať nevyhnutné.“

S vyhrážkami nech na mňa teda nejde. Zabodla som mu prst do hrude a dotkla sa jeho pevného tela. Pokúsila som sa odstrčiť ho oboma rukami, ale nepohol sa ani o krok. To mi však nezabránilo v tom, aby som mu do tváre nevykričala svoje stanovisko. „Ak sa Caleba len dotkneš, zabijem ťa!“

Tobias sa usmial, ani čo by som bola rozkošne sa hnevajúce dieťa. „Caleb je už mŕtvy. Zabudni na neho.“

Po jeho jedovatej poznámke mi chvíľu trvalo, kým som sa znovu pozbierala. Rozhodne mi nepomáhalo, že stále mal Calebovu podobu – podobu muža, ktorého odsúdil na smrť. Vyškriabala som z najtemnejších kútov zvyšky svojej odvahy a snažila som sa upokojiť svoj roztrasený hlas. „Klameš. Keby bol už mŕtvy, nepredstavoval by pre teba nijakú hrozbu a ja by som tu nestála.“

Tobias posmešne zdvihol obočie. „Vážne?“

„Máš to v popise práce. Manipuluješ všetkým okolo seba, aby si dostal to, čo chceš.“ Prešla som ho pohľadom od hlavy až po päty. „Len sa na seba pozri. Ani ženské nedokážeš dostať len tak. Musíš predstierať, že si niekto iný.“

Tobias nadvihol kútiky v úškrne a s prižmúrenými očami mi opätoval dôsledný pohľad. „Nepotrebujem nijaké hlúpe cirkusové triky, aby som dostal to, čo chcem.“

Takmer mnou otriasol. Ustúpila som o pár krokov dozadu. „Tak sa predveď. Ukáž, ako naozaj vyzeráš. Bez masky.“

Tobias sa sotva badateľne mykol, ale rýchlo sa oklepal. „A to tvrdíš, že som manipulátor.“

Zatvoril oči a zhlboka sa nadýchol. Jeho koža sa začala napínať a praskať, až kým sa Calebova podoba nerozplynula a pod ňou sa neobjavilo niečo úplne iné. Jeho medená opálená pleť naznačovala stredomorský pôvod. Mal vysoko položené lícne kosti a hladké čierne vlasy stiahnuté do chvosta. Pod čiernou košeľou sa mu črtala neuveriteľne sexy svalnatá postava. Čím dlhšie som na neho civela, tým horšie som sa vedela sústrediť. Jeho tvár ma fascinovala, ale bolo mi jasné, že predo mnou stojí niečo nadpozemské.

Tobias si všimol, ako ho vyzliekam očami, a pobavene sa usmial. „Ako som vravel, nemusím používať nijaké triky, aby som dostal ženu. Ženy ma jednoducho chcú.“

Nevšímala som si svalnatú hruď v rozopnutej košeli. Alebo som sa o to aspoň snažila. „Pozri, mne je fuk, či si mal horúci románik s Nadine. Je po všetkom. Takže ma z toho, prosím, vynechaj. Mal by si na všetko zabudnúť.“

Tobias si prekrížil ruky cez prsia a zavrtel hlavou. „Tak to nesúhlasím, ale na tom teraz nezáleží. Som spojený s Lilith, s tým nikto nič nespraví. Jediné, čo mi stojí v ceste, si ty.“ Pristúpil ku mne jediným sebavedomým nečujným krokom.

Jeho pomalý pohyb znovu pritiahol moju pozornosť k jeho takmer dvojmetrovému silnému telu, ktoré by ma pokojne prehodilo cez celú izbu alebo aj ďalej, keby sa mu zachcelo. To vedomie ma prinútilo ukryť sa do bezpečia kresla.

Tobias sa zastavil priamo predo mnou, tak blízko, že sa jeho nohy skoro dotýkali mojich. Z jeho kože sálalo teplo, prenikalo látkou jeho nohavíc a pálilo ma na koži. Potom sa ku mne prudko sklonil, takže som nemala ani priestor sa nadýchnuť, a ja som sa ani trošičku nebránila.

Uprel na mňa žiarivé jantárové oči. „Ty si nebola súčasťou dohody. Keď Nadine zomrela, mal som odísť spolu s Lilith. Len si predstav to prekvapenie, keď som zistil, že stále žijem a moja družka sa ukrýva v cudzom tele.“

„A vari za to môžem?“

„Nemôže za to nikto okrem Nadine.“ Jeho ruka mi pomaly vypaľovala dieru do kolena, tak som ju radšej odstrčila, kým sa vydala po mojej nohe smerom nahor.

„Viem, že je toho na teba veľa, ale po tom, čo sa stalo dnes, som ťa jednoducho musel vidieť. Potrebujem, aby si vedela, kto som. Nabudúce budeme mať viac času sa porozprávať a ja ti zodpoviem tvoje otázky.“

Oprela som sa o operadlo kresla a premerala som si ho. „Nabudúce?“

V očiach sa mu zalesklo pobavenie, takže sa trblietali ako naleštená mosadz. „Čo si si myslela, že sa vzdám tak ľahko? Lilith a ja už možno nie sme pár, ale určité puto medzi nami stále existuje. Prišiel som si po svoju družku a nehodlám ustúpiť, kým ju nedostanem naspäť.“

„Veď si slobodný. Nemusíš sa predsa pripútavať len k jednému človeku.“

„Ja a slobodný? Mám teraz ešte viac záväzkov, ako keď som bol pripútaný k Nadine. Hodne som toho obetoval, aby som s ňou mohol byť, a teraz si to chcem vziať späť. A na to potrebujem družku, svoju družku. Veľmi ma to mrzí, víla, ale zdá sa, že si to ty.“ Tobias sa narovnal a znovu prešiel k oknu. V ruke držal pokrčený kus látky.

Zatriasla som hlavou, kým sa hmla v mojom mozgu nerozpustila. „Kam ideš?“ skríkla som za ním.

Tobias, obrátený chrbtom ku mne, si schoval látku do vrecka. „Som hladný. Musím sa nakŕmiť a tiež sa s niekým vyspať.“ Odmlčal sa a obzrel sa ponad plece. „Prečo? Chceš ísť so mnou?“

„Ehm, n-nie,“ zakoktala som. „Ak ma tak strašne chceš, ako to, že sa bežíš vyspať s niekým iným?“

„Takže teraz budeš odsudzovať ty mňa? Čo si zabudla, že som inkubus? Pre vás kambionov možno sex nie je hlavným zdrojom energie, ale my pohania ho na prežitie potrebujeme. Ty si tiež spojená s viac než jedným mužom a ja ťa neodsudzujem,“ odpovedal mi tónom, z ktorého zaznievalo opovrhnutie. „Nechcem ťa do ničoho nútiť. Nie som netvor.“

„A to si mi fakt pripadal ako milý chlap,“ zavrčala som na odpoveď.

„V rámci tvojho druhu som skutočne veľmi milý chlap. No tiež som sebec a podľa teba aj manipulátor. Nepleť si moju trpezlivosť s benevolenciou. Vždy nakoniec dostanem to, čo chcem, a na dôsledky sa neobzerám.“ A s tým zmizol, vyparil sa, akoby v miestnosti nikdy nebol.

Spolu s ním zmizlo aj všetko ostatné: vzduch, teplo a posledné zvyšky mojej príčetnosti. Po nohe mi prešiel mráz a pod tričkom som cítila zvláštny chlad. Nadvihla som jeho okraj a zistila som, že Tobiasa nesmiem podceňovať. Ak mi dokázal ukradnúť spodnú bielizeň bez toho, aby som si to všimla, čo ďalšie by mi mohol bez môjho vedomia spraviť?

Až teraz sa na mňa s vesmírnou silou všetko zosypalo a podľahla som návalu paniky. Dlho očakávané zrútenie konečne prišlo a bez ďalšieho otáľania som začala jačať.

12

„Angie, musím s tebou nevyhnutne hovoriť. Zavolaj mi hneď, ako to pôjde, pokojne aj v noci. Je to fakt dôležité.“

Ukončila som hovor, vystúpila som z auta a preplietala som sa zástupom študentov k škole.

Angie niekam bez stopy zmizla, a vzhľadom na to, čo sa okolo mňa práve dialo, som sa začínala o ňu báť. Musela som jej povedať, čo sa stalo. Možno mi poradí, čo s Tobiasom.

Jeho návšteva predchádzajúcu noc prevrátila môj svet hore nohami, takže spánok bol úplne nemožný. Najprv som kričala, plakala, chodila sem a tam po dome a nakoniec som si vzala liek na spanie a zapila ho pohárom teplého mlieka, takže sa mi podarilo zaspať aspoň na tri hodiny.

Vliekla som sa do triedy a hrozila som sa, čo bude na prvej hodine. Malik alebo Tobias, alebo ako si dnes ráčil hovoriť, tam bude tiež a už-už som sa rozhodla, že to zabalím a pôjdem poza školu. Ako som mohla ďalej normálne fungovať s tým, čo som sa dozvedela? Ako dlho sa Tobias chce vydávať za mŕtveho študenta? Niekto predsa už musel mať nejaké podozrenie.

Predierala som sa preľudnenou chodbou a v duchu som si rýchlo prehrávala udalosti uplynulého mesiaca. Vybavila som si všetky svoje stretnutia s Malikom, jeho náhly záujem o moju osobu a nepriateľstvo dievčat, ktoré nasledovalo. Teraz mi tá ich posadnutosť dávala zmysel, ale zároveň ma viac miatla.

Prečo práve ja som musela naraziť na inkuba, ktorý sa rozhodol spraviť zo mňa svoju družku? Ako to, preboha, vysvetlím Calebovi? Čo si pomyslia jeho bratia? A mame rozhodne nemôžem povedať ani slovo, minimálne kým nezistím všetky fakty.

Vstúpila som do triedy sotva sekundu pred zvonením. So sklonenou hlavou som prišla k svojej lavici. Na nikoho som sa nepozrela – ani na Miu, ktorá sedela v lavici predo mnou. Mia sa však ignorovať nenechala. Hodila po mne guľôčku pokrčeného papiera. „Si v pohode?“ zašepkala.

Prikývla som, hrabla som do batoha a vytiahla svoj zošit. Až v polovici hodiny som si trúfla zdvihnúť oči a prejsť nesmelým pohľadom po triede.

Po Malikovi ani stopy.

Nemohla som uveriť, že mám také šťastie. Ušetrila som si pol hodiny napätia a kradmých pohľadov. Oprela som sa pohodlne o stoličku a začala som dávať pozor, pretože občianska náuka ma celkom bavila. V tejto chvíli bolo čokoľvek lepšie ako moje vlastné problémy, dokonca aj korupcia zákonodarnej moci.

Až do štvrtej hodiny som všetko zvládla bez akýchkoľvek incidentov a po Tobiasovi či Malikovi ani chýru, ani slychu. Žeby sa vážne rozhodol s tým divadlom skoncovať? Alebo mi chcel dať čas? Nie, také jednoduché to nebude. Aj keď ho nebolo nikde vidieť, stále znamenal jasnú a všadeprítomnú hrozbu. Jeho aura ma ťažila viac ako moja taška s učebnicami. Cítila som jeho horúci dych na zátylku a jeho hlas akoby mi šeptal nemravné návrhy.

Keď som ho nezbadala ani na obede, zamierila som v pokoji k stolu vyvrheľov a k svojim zvyčajným spolustolovníkom. Sotva som však zahryzla do svojho šunkového sendviča, pocítila som tú príznačnú vibráciu, zlovestné brnenie pozdĺž chrbtice. Takmer som čakala, kedy sa odniekiaľ ozve podobne zlovestná hudba. O pár sekúnd nato Malik odstrčil jedného z upírsky vyzerajúcich študentov a posadil sa vedľa mňa. Malý upír zasyčal ako mačka a presadol si na opačný koniec stola.

Zízala som na neho s otvorenou pusou a sendvič mi skoro vypadol z ruky. Na chvíľu som mala v hlave prázdno, ale potom som sa prebrala. Malik prešiel po mne pohľadom. Nemal podnos s obedom, prišiel len tak a bol evidentne naštvaný.

„Myslela si si, že to bude ľahké, čo?“ Po tvári sa mu rozlial namyslený úsmev.

„Nie, nemyslela.“ Položila som sendvič naspäť na tanier. „Predpokladám, že si si včera večer užil, Tobias.“

Keby som ešte pochybovala, či predo mnou náhodou nesedí skutočný Malik, letmý záblesk zlatistej farby v jeho očiach by ma rýchlo vyviedol z omylu.

„Nie tak, ako som dúfal, ale ako náhrada to stačilo. Chceš si vypočuť detaily?“

„Ani nie. Ako dlho ma už prenasleduješ?“

„Od chvíle, keď si ráno odišla z domu. Potom som sa však začal nudiť, tak som sa s tebou prišiel porozprávať.“

„A vieš, že sa tomu hovorí stalking a je to v celej krajine nelegálne, však?“

„To viem,“ uškrnul sa. „Kto ma však z toho usvedčí?“

„Ja a mamin nabitý revolver,“ odsekla som. „Takže by si mal byť taký láskavý a nechať ma na pokoji a tiež mi vrátiť moje nohavičky,“ zašepkala som, aby nás nikto nepočul.

„Tak to nie. Dal som si ich zarámovať a zavesil som si ich na stenu. Je to pre mňa motivácia, vieš?“

„Si nevkusný.“ Zrazu mi prešla chuť na jedlo, a tak som podnos s obedom odsunula. „Tiež by si sa mal ospravedlniť Netopierovi.“

„Komu?“

Kývla som hlavou k rozladenému spolužiakovi. „Tomu chalanovi, ktorého si tak divoko odsunul. Bolo to od teba dosť hnusné a mne sa to vôbec nepáčilo. A jemu tiež nie. Takže sa mu ospravedlň.“

Tobias sa zadíval na bledého chlapca v čiernom, ktorý na neho zlostne gánil. „Sorry, kamoš.“

Netopier odhalil umelé upírie tesáky, ešte raz zasyčal a venoval sa ďalej svojmu obedu.

Tobias sa od neho znechutene odvrátil a začal sa znovu venovať mne. „Máš dosť zaujímavých kamarátov.“

„Sú to fajn ľudia. Ak sa ti to nepáči, tak presuň svoj zadok nazad na svoju stranu jedálne,“ zotrela som ho a zo všetkých síl som sa snažila nedívať sa mu do očí. Lenže jeho veľká tmavá ruka, ktorá zakryla moju, s tým plánom rýchlo skoncovala.

V jeho pohľade sa zračila zmes ľútosti a túžby. „Ospravedlňujem sa. Sľubujem, že sa budem správať slušne.“

„Neskoro,“ vytrhla som si ruku a rozhliadla som sa po jedálni. Sledovalo nás aspoň päťdesiat párov očí, aj keď sa všetci tvárili, že si nás nevšímajú. „Priťahuješ pozornosť. To, že si prišiel sem, ti na povesti rozhodne nepridá.“

„Vážne máš dojem, že mi záleží na tom, čo si tie decká o mne myslia? V tejto škole, v tomto meste, na tejto pologuli som len a len kvôli tebe.“

„Strata času,“ zatrilkovala som.

„Čoby. Možno to bola strata času predtým, ale teraz už nie je. Dosť dlho som váhal, ale teraz musím prevziať iniciatívu. Potrebujem ťa, a ak to znamená, že musím vyzerať takto, tak nech.“

Chvíľu som ho pozorovala. Hladká hnedá pleť, krátke kučeravé vlasy, široký, trochu sploštený nos, plné vykrojené pery. Tá podoba bola až neprirodzená, nikto by netipoval, že je niečo zle. No ja som to vedela a v duchu som ľutovala tú premrhanú krásu a potenciál.

„Kambioni dokážu vyvolať v človeku zdanie, že vidia to, čo si najviac praje. Ty však dokážeš naozaj zmeniť svoje telo.“ Ohromene som potriasla hlavou. „Takže sa môžeš premeniť fakt na kohokoľvek?“

Tobias sklonil hlavu. „Dokážem sa stať ktorýmkoľvek človekom, ktorého uvidím či už v skutočnosti, alebo na fotke.“

„A prečo to robíš? To sa nemôžeš na seba pozerať?“

Tobias sa široko usmial. „Práve naopak. No takto je jednoduchšie uspokojiť špecifické potreby žien. Napríklad moja spoločníčka včera v noci. Bola to vdova a prišiel som k nej ako jej zosnulý manžel. Myslela si, že sníva, a prečo by som jej odoprel poslednú šancu na šťastie?“

„V tom to práve spočíva,“ zašepkala som. „Nie si jej zosnulý manžel. S ľuďmi sa len pohrávaš.“

Tobias sa zatváril urazene a položil si ruku na hruď. „Preukazujem láskavosť osamelým ženám a dokonca ich nechávam nažive. Čo viac odo mňa chceš?“

Prešla som si rukou po tvári a pošúchala si spánky, aby som sa upokojila a nezvýšila hlas. „Povedz mi jednu vec. Ako dlho ešte chceš pobiehať po svete ako sedemnásťročný chalan? Jeho rodina si všimne, že niečo nie je v poriadku.“

„Sam, určite vieš, ako to funguje. Spolu s Malikovou životnou energiou som prijal aj jeho spomienky. Keď si nie som istý, vždy sa k nim môžem vrátiť. Viem, ako hovoril, ako sa správal, poznám jeho gestá aj jeho rodinu. Takže to pre mňa nie je práve ťažká rola. Veď som okabátil aj teba.“

Nebola som si istá, či som dobre počula. Naklonila som sa k nemu. „Čože? Ty bývaš u neho doma? S jeho rodinou?“

„Majú veľmi pekný dom a jeho mama je skvelá kuchárka – lepší jablkový koláč som ešte nejedol.“

Bol v tom dôvtip, bola v tom trúfalosť, ale hlavne v tom bola absolútna nehanebnosť. Ako mohol len tak veselo predstierať, že je niekto iný, a necítiť ani tieň výčitiek? Jasné, nemala som Malika rada a tá averzia bola obojstranná, ale ani on, ani jeho rodina si nezaslúžili také správanie. „Jej syn je po smrti, Tobias,“ zamumlala som ticho.

Tobias sa ku mne naklonil ešte bližšie, takže naše tváre sa skoro dotýkali. „Uvedomujem si to, víla. A aj keď to bude znieť čudne, nemám to srdce dopustiť, aby zistila pravdu. Je to veľmi milá žena a ten chlapec bol jej najväčšia pýcha a radosť. Možno aj preto som ťa neoslovil skôr.“

Chcela som ho uzemniť úsečnou odpoveďou, ale jeho neprítomný pohľad ma zarazil. Zdalo sa, že to myslí úprimne, ale to nemuselo vôbec nič znamenať. Koniec koncov, bol to démon a riadne prefíkaný. Démoni nemajú city a už vôbec nie súcit. Alebo hej?

„Koľko máš vlastne rokov?“ spýtala som sa nakoniec.

Tobias niekoľko ráz zamrkal, aby sa prebral zo svojho snenia. „Vek pre mňa nie je dôležitý. Dalo by sa povedať, že som nadčasový.“ Poklepal si prstami okolo očí a po lícnych kostiach. „Najskôr vďaka svojmu novému nočnému krému.“

Zoťala som ho pohľadom a chystala som sa k tomu pridať aj pár nevyberaných slov, keď sa vtom vedľa nás ozval tenký hlások: „Čo je to za jazyk?“

Pozrela som sa na Melissu Grahamovú, ktorá sedela vedľa mňa a sivým okom ma pozorovala spod záclony kučeravých hnedých vlasov. Bola strašne plachá a to málo, čo bola schopná povedať, ju stálo nevídané úsilie.

„To je ruština?“ spýtala sa tak ticho, že ju bolo sotva počuť.

Odmlčala som sa, pretože ma jej otázka zmiatla, ale Tobiasovi to došlo hneď. „Poľština,“ riekol.

„Aha. Super,“ odvetila Melissa a znovu zaborila hlavu do knihy.

Nemala som slov. Ohromene som trhla hlavou späť k Tobiasovi. On vie po poľsky? To sme sa fakt celý čas bavili po poľsky? Ako to, že som si to nevšimla? Tobias na mňa namiesto odpovede namieril prstový revolver a mrkol. No, aspoň som sa nemusela obávať, že nás niekto počúva.

„Vieš, tak som si vravela, či by si sa nechcel presťahovať niekam, vieš… akože inam.“

Tobias si začal znudene prehliadať nechty. „Nie. Zaujímaš ma a chcem ťa lepšie spoznať.“ Prešiel očami na moje vlasy. „Už strašne dlho sa ťa chcem spýtať, prečo máš vo vlasoch ten červeno-biely –“

„Do toho ťa nič nie je,“ prerušila som ho. „Prečo chceš strácať čas pokusmi získať niekoho, kto je už aj tak zadaný? Nadine si síce poznal, možno si ju dokonca aj miloval, ale ja som cudzia. Čo keď sa spojíme a ty potom zistíš, že ma nemôžeš ani vystáť? A budeš musieť byť so mnou až do smrti?“

„A čo by sa mi na tebe nemalo páčiť? Si chytrá, vtipná a strašne roztomilá.“

Jeho výrok ma zarazil, takže som už nestihla vybuchnúť od hnevu. „Myslíš si, že som roztomilá?“

„Nie v tom zmysle slova, ale hej. Vždy keď ťa vidím, chcem ťa vystískať na smrť. Si proste…“ Zdvihol oči k stropu, ako keby tam mal napísané to správne slovo. „Na zahryznutie.“

Vstala som od stola a vzala svoju tácku. „Musím ísť na hodinu.“

Tobias ma troma dlhými krokmi dohonil. „Nechcel som ťa uraziť.“

„Urážaš ma svojou prítomnosťou.“ Vysypala som zvyšky jedla do koša a odložila som podnos na hromadu. Keď som sa otočila, aby som vyšla von, takmer som mu narazila do hrude. Tobias sa veselo vyškieral. „Prečo sa mi tak strašne chceš dostať do nohavičiek?“ zamračila som sa. „Som si istá, že by si našiel veľa báb, ktoré sú v tejto oblasti skúsenejšie.“

„To máš pravdu, ale o tom tu nebudeme diskutovať. Poď som mnou dnes na večeru.“

„Nie.“ A išla som ďalej.

„Nie?“

„Ani omylom! S démonickým sociopatom rozhodne nikam nepôjdem. Z toho, čo o tebe viem, sa mi nepáči vôbec nič, a to, čo neviem, je najskôr ešte oveľa horšie. Takže nie, vďaka.“

„No tak –“

„Dofrasa!“ vyhŕkla som, kým sa mi podarilo stlmiť hlas. „Pozri, už neviem, ako inak ti mám ešte vysvetliť, že ma máš nechať na pokoji. Úspešne si ma vydesil, a to spolu hovoríme len druhý raz. A počas nášho druhého rozhovoru si sa priznal k nasledujúcim prečinom,“ prešla som do právnického modu a začala som počítať na prstoch. „Nedovolené vniknutie, odcudzenie osobného vlastníctva, pokus o vraždu, ničenie majetku, sexuálny útok, nebezpečné prenasledovanie, nevhodné nakladanie s mŕtvym telom, krádež identity a brnkanie na moje nervy. Toto možno funguje na ostatné baby, ale ako som už vravela, nevieš o mne vôbec nič. Uži si to s mojimi nohavičkami, pretože bližšie ku mne sa nikdy nedostaneš.“ Odkráčala som do triedy a nechala svoj nový tieň jeho osudu.

Vzhľadom na to, čo všetko mohol napáchať, možno nebol najlepší nápad nechať ho pobiehať bez vôdzky, ale mne na tom jednoducho nezáležalo. Úprimne povedané, ak sa dokázal po škole potulovať inkognito tak dlho, ďalší deň alebo týždeň nič neznamenali. Predsa nenechával za sebou mŕtvoly na každom kroku.

Teda okrem Malikovej.

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .