Kronika Cambion 1 – Magická príťažlivosť

Aj v tlačenej verzii.

Objednať si môžete na stránke

www.fragment.sk

Ďalšie knihy v edícii:

Kronika Cambion 2 – Spaľujúce puto

Kronika Cambion 3 – Bozk z temnoty

Jaime Reed

Kronika Cambion 1 – Magická príťažlivosť – e-kniha

Copyright © Fragment, 2014

Všetky práva sú vyhradené.

Nijaká časť tejto publikácie sa nesmie rozširovať

bez písomného súhlasu majiteľov práv.

6

Park Europia bol hneď po obchodnom centre prvým miestom, kde si mládež z Williamsburgu našla prvú brigádu.

Inak by tam medzi tú masu ľudí nikto, kto má všetkých päť pohromade, nešiel dobrovoľne robiť za minimálnu mzdu. V tomto zábavnom parku boli imitácie atrakcií dôležitých európskych krajín: Francúzska, Anglicka, Talianska, Škótska, Nemecka, Írska so všetkým, na čo si spomeniete. Turisti sa preto dosť často pýtali: „Ako to, že tu pracuje toľko Mexičanov a Ázijcov?“

Tvorcovia chceli, aby Europia bola miestom pre celú rodinu, so všetkými klišéovitými výdobytkami domova. Lenže nepočítali s jazykovou bariérou cudzokrajných zamestnancov. Ak ste sa tu chceli niekoho z nich spýtať na cestu, narazili ste na problém. Návštevníci, ktorí sa nevyznali v mapách, tu jednoducho mali smolu. Preto dávalo zmysel, že si ma Caleb vzal ako sprievodkyňu, v Europii by som totiž cestu našla aj poslepiačky. Hoci som tu bola hádam už sto ráz, celá scenéria sa mi stále zdala úchvatná.

Po dvadsaťminútovom hľadaní miesta na parkovanie a nie práve pohodlnej ceste turistickým vláčikom sme cestičkou obklopenou kvetinami konečne prešli k vchodu. Prvou zastávkou na našej ceste starým kontinentom bolo staré dobré Anglicko. Caleb sa síce zmienil, že tam bol a videl všetky pamiatky naživo, ale aj tak užasnuto zízal na model Westminsterského paláca s vežou Big Ben.

Paranoidný pocit, že ma niekto pozoruje, som mala skoro vždy, ale moje zvláštne tušenie bolo v Calebovej prítomnosti ešte silnejšie. Kamkoľvek sa pohol, ustavične ho sledovali desiatky ženských očí. Zato ja som sa, naopak, snažila jeho smerom ani nepozrieť. Keď doňho náhodou vrazila už štvrtá baba, pokúsila som sa mu zdrhnúť, ale o chvíľku ma dohonil. Na takého sukničkára sa celkom snažil svojim obdivovateľkám utiecť a chrániť ma pred ich prípadnými výtržnosťami.

Túlali sme sa Francúzskom, kde v uličkách spievali umelci v pásikovaných košeliach s baretkami. Calebov nos nás neomylne zaviedol až do cukrárne vedľa stánku s portrétmi. Bola to už druhá zastávka na zmrzlinu v priebehu pol hodiny a vyzeralo to, že jeho chuť stále rastie.

Čakala som naňho vonku a prehliadala si dievčinu v odvážnom kostýme vidiečanky, ktorá v starobylo ladenom kiosku predávala limonádu. Usmiala som sa na ňu. Dlhé blond vlasy jej padali cez plecia v dvoch hrubých vrkočoch. Vyzerala spotene a hodne otrávene. Oprela sa lakťami o pult a pokračovala v rozhovore so zákazníkom. Chlapík mal v každej ruke pohár s nápojom a práve si objednával ďalší, len aby sa s ňou mohol rozprávať.

Nakoniec ho však zdržiavacia taktika prestala baviť, a tak zaútočil priamo. „Vieš, tak som premýšľal, čo robíš večer, až –“

„Nie,“ prerušila ho blondína.

Chlap sa nevzdával. „A čo tak –“

„Nie.“

„Môžem sa ťa aspoň spýtať na –“

„Nie.“

„Tak fajn!“ Chlap sa vzdialil so zvesenou hlavou a rozpadávajúcou sa sebaúctou.

So smiechom som prišla k stánku. „Ako sa máš, Poľsko?“

Nadine sa rozžiarili smaragdové oči; malo to asi najbližšie k úsmevu, čo som kedy u nej videla. „Sam! Ahoj! Čo ťa privádza do deviateho kruhu pekla?“

Zhrnula som svoju krízu do jedného slova: „Caleb!“

Nadine moja odpoveď prekvapila. „No toto! Konečne sa rozhodol použiť tie lístky, čo som mu dala?“

„Na tie vstupenky sa len prášilo, pretože Caleb čakal, až budeš mať niekedy voľno. Akože fakt, ako môžeš stále takto drieť? Kedy vôbec spíš?“

„Dospím to v hrobe. Teraz musím splácať nájom a študentské pôžičky. Som mladá, mám kopu energie.“

Jedine Nadine mohla vo mne vyvolať previnilý pocit, že sa flákam.

„Takže si tu s Calebom, hej?“ Zmerala si ma pohľadom a pohrávala sa so svojím vrkočom, čo bol fakt stupídny nápad, pretože to gesto k nám pritiahlo hneď troch starých chlapov. Kým sa zmohli na slovo, Nadine na nich zajačala: „Ak si nič nehodláte kúpiť, padajte!“ Našťastie ich to vážne odohnalo. Opäť sa oprela o pult a naklonila sa ku mne. „Takže vy máte rande?“

„Nie.“

Prižmúrila oči. „Tak to bola fakticky rýchla odpoveď.“

„A tiež to bola jasná odpoveď. Nemám o Caleba záujem, len chcem vedieť, čo na ňom je. Sama vieš, že je čudný. Teba nezaráža, ako sa naňho stále lepia baby?“

Nadine na mňa bez slova civela. „Uvedom si, že hovoríš so mnou.“

Prešla som po nej zrakom od hlavy až po päty. „Hej, viem, na teba sa chalani tiež lepia, ale ty si aspoň naozaj kočka. No videla si Caleba? Chcem povedať, prezrela si si ho niekedy poriadne? Tomu človeku chýba štýl a má dosť pochybné hygienické návyky.“

Nadine zamyslene stisla pery. „Je to roztomilý chlapec, takým tým nedbalým nezávisláckym spôsobom. Má dobrý vkus na literatúru. Práve som dočítala prvú kapitolu knihy, ktorú mi odporučil. Nemohla som sa od nej odtrhnúť.“

„O to tu nejde. Caleb je čudný.“

„Ty len chceš, aby bol čudný, aby sa ti nemusel páčiť. Má tvrdú hlavu a niekedy je neznesiteľný, ale je to dobrý chalan, Sam. Poznám ho.“

„Vážne? Vari nie ste najlepší nepriatelia?“ spýtala som sa chladne, ale tušila som, čo mi odpovie. Nadine a ja sme sa dokázali baviť úplne o všetkom, ale zásuvka s názvom Caleb Barker bola zamknutá na kľúč a prelepená výstražnou páskou.

Ak ju moja otázka aj šokovala, nedala to na sebe poznať. „Tak trochu,“ vyhlásila nakoniec. „Sme priatelia, ktorí sa jeden o druhého starajú. Teda ak mi Caleb dovolí.“

„Myslím si, že niekto by sa mal skôr postarať o všetky tie baby,“ poznamenala som neisto.

Nadine sa stiahla do svojho stánku. „Krásna panna, až priveľmi pochybujete.“

Rýchlo som vkĺzla do roly: „Však nie dosť, obávam sa, môj chvat by azda mohol pohromu prebudiť z jej spočinutia.“

Nadine na mňa s uznaním pozerala a potom zavrtela hlavou: „Sam, ty si sama zvláštna a pritom sa posmievaš mojej poézii.“

„Chceš tým povedať, že sa k nám po práci nepridáš? Bude sranda.“

Skôr než mi stihla odpovedať, ku kiosku prišiel sám predmet nášho rozhovoru s menšou horou mrazenej pochúťky v ruke. Pri pohľade na moju spoločníčku naklonil hlavu nabok: „Ahoj, Nadine.“

Bol to podľa mňa dosť chladný a neosobný pozdrav, skôr len kývnutie, ktoré značilo, že ju berie na vedomie.

Nadine opätovala jeho pozdrav rovnako apaticky a podrobila jeho nový vzhľad dôkladnej prehliadke.

Tí dvaja rozhodne spolu niečo mali, najskôr ten európsky voľný vzťah, ale ak sa to snažili držať v tajnosti, prečo mi na tom tak záležalo?

Nie, vážne, prečo mi na tom tak záležalo?

Pri pohľade na zmrzlinu, ktorá sa Calebovi roztekala v prstoch, ma striaslo. „Ty si fakt koleduješ o inzulínovú injekciu, vieš o tom?“

„Čože? Znervózňuje ťa moja chuť na sladké?“ V očiach sa mu zračila taká úprimná zvedavosť, že ma to trochu vykoľajilo.

„Nie, len – len mám obavy o tvoju hladinu krvného cukru. Čudujem sa, že ti ešte nevypadali všetky zuby.“

Caleb prevrátil oči. „Ďakujem, mami. Tento zákusok ma zaplní až do večere, neboj.“

Počula som, ako sa Nadine za mnou zachechtala.

„Tak fajn, no ak dostaneš záchvat cukrovky, nečakaj, že ti pomôžem.“

„Som rád, že viem, na koho sa môžem spoľahnúť, keď budem v svrabe.“ Caleb sa otočil na odchod, ale po pár krokoch zastal, keď zistil, že nejdem za ním. „Môžeme ísť?“

Vykročila som k nemu, ale v ušiach mi znelo Nadinino posmievanie. „Páči sa ti. Pripustenie existencie problému je prvý krok k jeho vyriešeniu.“

Keď sme s Calebom konečne došli až do Nemecka, mala som už hodinové meškanie. Ponáhľala som sa k Veľkej hodovej sieni, kde mala čakať Mia, ale nebolo po nej ani chýru, ani slychu. Caleba to zdržiavanie veľmi netešilo, pretože sa chcel vydať k ďalším atrakciám, a nechápal, prečo sa tak vlečiem. Lenže ja som si potrebovala na chvíľku sadnúť. Vybrala som si lavičku priamo pred sieňou, z ktorej sa šíril smiech a polka a pivné výpary. Znovu som sa rozhliadla, ale Mia nikde. Rozhodla som sa jej dať ešte päť minút a potom zavolať na mobil.

Caleb sa pohojdával na pätách a pozoroval ma. Zozadu sa doňho opieralo popoludňajšie slnko, takže to vyzeralo, že vo svetlohnedých vlasoch má zlaté pramienky.

Otrela som si z čela pot a prelomila som vzniknuté ticho. „Mali by sme sa porozprávať o tej puse.“

„Myslel som, že je všetko jasné.“

Zatienila som si oči rukou a vzhliadla naňho. „To teda nie je. Prečo si ma pobozkal?“

„Pretože som chcel. Chcel som zistiť, čo sa stane.“ Znelo to síce jednoducho, ale niečo v jeho výraze mi vravelo, že to tak nie je.

„A čo sa teda presne stalo?“ spýtala som sa.

„Videla si ma.“ Caleb sa prestal pohojdávať a zahľadel sa mi priamo do očí. Spod jeho rias ako keby vylietali ametystové iskričky. „Moje skutočné ja.“

Kým som sa zmohla na odpoveď, Caleb začal poťahovať nosom a rozhliadať sa. „Necítiš palacinky?“

Nevedela som, čo mu na to povedať, tak som len ukázala prstom na stánok s občerstvením napravo od nás.

Očami sledoval môj prst a napriamil sa. „Aha. Hneď som tu. Chceš niečo?“

„Vodu.“

Calebov pohľad skákal zo mňa na stánok a zasa späť. „Určite tu môžeš zostať sama? Odtiaľ na teba neuvidím.“

Mávla som rukou, aby išiel. „Hej, pokojne. Počkám tu.“

Caleb sa upokojil a zmizol v dave. Dumala som nad jeho čudnými výrokmi.

Na čo sa to hral? Jasné, bol namyslený až do neba, ale tiež vyzeral, že je smutný a osamelý. Teda, keby toľko ľudí malo záujem o mňa, snažila by som sa z toho vytrieskať čo najviac.

A prečo na mňa zrazu prehovoril ten krík?

Otočila som sa ku kroviu hneď vedľa lavičky, na ktorej som odpočívala.

„Hej!“ ozvalo sa z neho. „Si v poriadku?“

Zízala som na ševeliace lístie. „Ako sa to vezme. Asi mám halucinácie.“

„Nie, nemáš, to som ja.“ Konečne som zistila, že z krovia vychádza Miin hlas.

„Prečo sa schovávaš v kríkoch?“

„Vravela si, že potrebuješ niekoho v zálohe. Takže mapujem terén.“

„Páni, ešte som ťa asi nikdy nevidela v akcii. Je to teda dosť desivé. Takto prenasleduješ aj Dougieho? Ako môže ten chalan v noci spať?“

Lístie zlovestne zašumelo. „Ja ho neprenasledujem!“

„Ako myslíš. Hej, vieš čo, s kríkmi sa baviť nehodlám. Vylez von.“

O pár sekúnd sa objavila Mia v celej svojej kráse. Mala na sebe béžový pršiplášť a slnečné okuliare. Asi jej nikto nepovedal, že studená vojna sa už skončila a takto nahodená bude vyzerať skôr podozrivo ako nenápadne.

Zdvihla som oči k nebu. „To vážne nemôžem mať normálne kamarátky? Prečo sú všetci okolo mňa totálni magori?“

Mia si sadla vedľa mňa. „Pretože priťahuješ magorov. Takže, fakt si sa bozkávala s Calebom?“

Strelila som po nej pohľadom. „Čože? Ako dlho ma už odpočúvaš?“

„Päť minút. Prečo si mi to nepovedala?“

Bože, bolo mi jasné, že som podcenila jej špionážne schopnosti. „Pretože to nič nebolo. Ty sa každú chvíľu s niekým bozkávaš.“

„To hej, ale stále je to ten istý chalan. A teraz hovoríme o tebe.“

„No tak, nechcem, aby si kvôli tomu vyvádzala.“

„Musím vyvádzať, keď máš potrebu to s Calebom ešte rozoberať. Čo sa presne stalo? On sa o niečo pokúšal? Siahal ti na intímne miesta?“ doberala si ma Mia.

Kopla som ju do nohy. „Nechaj ma. Nedokážem to vysvetliť. Sama to nechápem. A jemu akoby to bolo fuk, ako keby ho tá pusa tiež nevydesila.“

„No, z toho, čo si mi vravela, je ten chalan tak trochu nahlúply.“

„Hej. A ešte niečo. Prečo sa ho zrazu nemôžem zbaviť? Odvtedy, čo som ho v kníhkupectve nachytala, ako sa olizuje s tou babou, nechce ma nechať na pokoji.“

Mia vstala a vyzliekla si svoj vyzvedačský kostým. „To chalani občas robia. Na toto potrebujeme mužský názor. Spýtame sa Dougieho.“

„Jasné. Hneď ako ho pustia z nemocnice,“ zaškerila som sa.

Mia znepokojene vzdychla: „Zasa až také hrozné to nebolo. Aha, tam ide.“

Otočila som sa smerom, ktorým ukazovala, a zbadala som ležérneho a poriadne zmláteného Dougieho, ako vychádza z pánskych záchodov. Len čo nás zbadal, dokrivkal k nám a sadol si vedľa Mie.

„Dočerta, Dougie, ale ti zmaľovali ciferník!“ vykríkla som pri pohľade na to, čo zostalo z jeho tváre.

„Zmĺkni!“ zavrčal.

Mia okolo neho omotala obe ruky. „Môj hrdina! Si najstatočnejší zo všetkých!“

Musela som pretrpieť päť minút mľaskavého bozkávania a stenania. Premietala som si, kde sa Caleb tak zdržal. Natiahla som krk, aby som dovidela k stánku s občerstvením, ale v rade som ho už nevidela.

Keď sa konečne od seba odlepili, Dougie sa obrátil späť na mňa. „Takže, sado-maso, počul som, že máš problémy s chlapmi.“

„To teda nemám,“ odsekla som.

„Tak prečo sme tu?“

Mia doňho strčila. „Vravela som ti, Sam potrebuje podporu.“

Dougie ustrnul a zaťal päste. „Niečo na teba skúšal?“ spýtal sa výhražne.

Otočila som sa k nemu. „Pokoj. Nič mi nespravil. Radšej sa nevzrušuj, bola by som nerada, keby ti mojou vinou popraskali stehy.“

Dougie si prešiel po pomliaždenej čeľusti. „Len vtipkuj. No Garrett je fakt hajzlík. Nepáči sa mi, ako sa na Miu pozerá, a počul som o ňom už pár dosť nepekných vecí.“ Pritiahol si Miu ešte bližšie.

„Veď som ti vravela, bolo to len kamarátske objatie, nič viac.“

„Siahol ti na zadok.“

„A ja som ho odstrčila,“ odporovala mu.

Bolo mi jasné, že takto sa budú pokojne dohadovať niekoľko dní, preto som sa do toho vložila: „Tak, milí moji, po reklamnej prestávke sa môžete tešiť na ďalšiu epizódu svojej obľúbenej telenovely, ale teraz mám pár otázok týkajúcich sa chalanov.“

Dougie vyvalil oči. „Páni, to musí byť asi fakt vážne. Tak čo sa deje?“

Porozprávala som mu skrátenú verziu toho, čo sa cez víkend stalo.

Vševediaco prikývol a potom vyhlásil: „Páčiš sa mu.“

A bolo to. Zrnko múdrosti z úst Douglasa Emersona III.

„Ako to môžeš vedieť?“ naliehala som.

„Vravela si, že sa na neho lepí hromada buchiet. Ak sa aj tak radšej baví s tebou, tak chce teba. A to, že po ňom nejdeš ako ony, ho rajcuje ešte viac. Si pre neho výzva a chlapi lov milujú.“

Po očku som sa naňho zadívala. „A čo sa pokúša uloviť?“

„Na to sa budeš musieť spýtať jeho,“ pokrčil plecami Dougie.

„No, hlavne nech sa ten lump o nič nepokúša. Nie som nejaká trofej alebo zárez na pažbe, takže ak bude na mňa niečo skúšať, nakopem ho do – čau, Caleb. Moju kamošku Miu už poznáš, však?“ spýtala som sa a vzala som si od neho fľašu vody.

Caleb v jednej ruke držal papierový tanier s palacinkou a druhú natiahol k Mii. „Hej, pár ráz som ju videl v kníhkupectve.“

Mia si zmerala Caleba od hlavy po päty a až potom mu potriasla ruku.

„A toto je jej priateľ Doug,“ oznámila som a ďubla som Miu pod rebrá.

„Nazdar, chlape!“ Dougie sa natiahol a ťukli si päsťami.

„Pôjdete s nami?“ spýtal sa Caleb.

„Neprekáža ti to, však?“ pozrela som sa naňho prvotriednym šteňacím pohľadom.

„Vôbec nie, ak sa už konečne dostanem na nejaké atrakcie. Sam z nejakého dôvodu trvala na tom, že najprv musíme ísť do Nemecka. Žil som tam štyri roky a verte mi, že viac z neho už nepotrebujem vidieť nič.“

Za nami sa spustila hotová trma-vrma, takže sme sa všetci otočili. Turisti uskakovali z cesty zdravotníkom, ktorí sa rútili parkom. Na nosidlách niesli bezvládnu ženu a dvaja z nich kričali na okolostojacich, aby im uhli. Keď bežali okolo nás, spod kyslíkovej masky na mňa uprela nepokojné, slzami zaliate oči.

Pri tom pohľade mi žalúdok začal robiť kotrmelce. Bola to krásna žena, ani nie v strednom veku, ale vyzerala, akoby každý jej dych bol už posledným. Jej uslzené oči sa pri pohľade na niečo priamo za mojím plecom rozšírili. Chytila sa roztrasenou rukou za srdce a druhou sa napriahla naším smerom. Pohybovala perami ako ryba na suchu a plastikovú masku zahmlil jej horúci dych. Nech sa však snažila povedať čokoľvek, jej slová nebolo počuť. Za okamih nám celá procesia zmizla z dohľadu.

„Teda, čo to malo byť?“ Otočila som sa na Caleba, ktorý pod slnečnými okuliarmi vyzeral poblednuto. Trochu som od neho odstúpila, keby sa náhodou palacinka, ktorú zhltol, rozhodla vrátiť.

„Najskôr má úpal. Je tu hrozná horúčava.“ Mia si otrela pot za krkom, aby dokázala pravdivosť svojich slov. Potom vyskočila na nohy a vzala Caleba pod pazuchu. „Tak ideme? Tam je Dračia dráha. Najlepší začiatok jazdy po Europii.“

Ďalších šesť hodín sme jazdili po najrozličnejších horských dráhach a smiali sa ako blázni. Na všetky atrakcie síce stáli nekonečné fronty, ale to sa dalo čakať, navyše, to čakanie väčšinou za to stálo. Len z toho chodenia som musela zhodiť aspoň päť kíl a tridsaťstupňový úpek mi veľa síl nepridal.

Prišli sme až do Talianska, kde sme sa zastavili najesť, a potom sme sa išli schladiť na vodné atrakcie. Caleb trval na tom, že musím dodržiavať pitný režim, a kúpil mi skoro štvorlitrový džbán limonády. Keď som zahliadla ďalšiu ženu, ktorú odnášali záchranári na nosidlách, ani som neprotestovala.

Aj keď sa na mňa Nadine zasa vykašľala, každých dvadsať minút mi písala esemesky a dožadovala sa detailného spravodajstva. Tiež sa pýtala, či sa Caleb správa slušne.

Keď sa začalo stmievať, boli sme všetci na smrť unavení, ale chcela som ísť až k Mostu vzdychov. Bol nádherne osvetlený a ja som podľahla jeho romantickému kúzlu. A nebola som sama – Mia a Dougie sa do seba zahryzli pri jednej z lámp.

„Vyzeráš tak šťastne,“ vyhlásil Caleb. „Kde mám foťák?“

„Len si tie žartíky nechaj. Prečo by som mala byť šťastná? Hej, pozri sa na všetky tie svetlá.“

Caleb prešiel očami celú panorámu. „Vyzeráš ako moja mama. Tiež milovala pekné vyhliadky.“

„Vážne? A kde je teraz?“

„Pred piatimi rokmi umrela.“

Takú odpoveď som nečakala, ale nezdalo sa, že by tá veta spôsobila Calebovi ťažkosti.

„To ma mrzí. Netušila som…“ Dotkla som sa jeho ruky a Caleb sa na mňa konečne pozrel.

„No hej. Preto som sa rozhodol vrátiť do Štátov. Otec jej smrť niesol fakt ťažko a nechcel som sa pozerať, ako ho to ničí.“ Sykavo sa nadýchol a zadržal dych.

„Asi ju veľmi miloval, čo?“

Pomaly vydýchol. „To je veľmi, veľmi slabé slovo.“ Na chvíľu akoby nebol duchom tu so mnou, ale niekde ďaleko v inom časopriestore.

„Ako sa má otec teraz?“

„Neviem. Už vyše roka som s ním nehovoril. Tak trochu som sa dištancoval od celej rodiny. Nechcem sa znovu dať zatiahnuť do sporu, ktorý sa aj tak nikdy nevyrieši. Mám svoju rodinu naozaj rád, ale radšej im to budem dávať najavo len z diaľky.“

Hľadala som v jeho očiach nevypovedané slová. „To je až také zlé?“

„Áno.“

Odtiahla som sa od neho. „Nemáš nejaké styky s mafiou? Alebo je na teba vydaný zatykač?“

Moje otázky ho rozosmiali, čo bolo presne to, čo teraz potreboval, ale aj tak som napäto čakala, čo mi odpovie. „Nie, Sam. Som úplne čistý. Pravdepodobne som ten najnudnejší chalan, akého si kedy stretla.“

„Tak o tom vážne pochybujem.“ Pozrela som sa na vodnú hladinu, od ktorej sa odrážali žiariace svetlá. „Kde všade na svete si bol?“

„Všade. No nech sa snažím, ako chcem, nedokážem sa naučiť nijaký cudzí jazyk. Moji súrodenci už dávno nemajú americký prízvuk, ale ja žijem v Štátoch dlhšie, tak sa ma drží ako kliešť. Hovorím trochu nemecky, pretože som tam strávil viac času, ale francúzština, španielčina a japončina mi idú jedným uchom dnu a druhým von. Nadine sa ma snaží naučiť po poľsky, ale som stratený prípad.“

Pri zmienke o Nadine mi na jazyk vyskočila ďalšia otázka, pálčivejšia ako predchádzajúce. Záležalo mi na tom viac, ako som bola ochotná priznať, a dúfala som, že Calebova odpoveď nebude veľmi vyhýbavá. „Ty si s Nadine chodil?“

Na môj údiv sa pri tej myšlienke otriasol. „Panebože, to nie! Ako si na to prišla?“

„Vidím, ako sa na seba pozeráte a ako spolu poriadne nehovoríte. Je medzi vami také napätie,“ začala som. „Zlomil si jej srdce? Nepodviedol si ju, však nie?“

Caleb pokrčil nosom, ako keby privoňal k niečomu pokazenému. „Nie. Nikdy sme spolu nechodili. Naše rodiny sa poznajú už celé veky z toho sústavného cestovania po Európe. Som u nás najmladší, takže Nadine sa rada hrá na staršiu sestru a nezvanú gardedámu.“ Keď si všimol môj zmätený výraz, pokračoval: „Myslí si, že som sukničkár alebo niečo také, a jej náklonnosť k chlapom je všeobecne známa. Prosto mi to má za zlé.“

V tom mal pravdu. Nadine vedela chalanom zasadzovať poriadne podpásovky. Potriasla som hlavou. Bolo mi jasné, že ak nedokáže napraviť Caleba ona, potom už nepomôže nič.

Bolo na ňom vidieť, že by rád zmenil tému. „Kam cestuješ najradšej?“ spýtala som sa teda.

Postavil sa za mňa a objal ma okolo pása. „Do Indie,“ odpovedal bez zaváhania. „Milujem indickú hudbu. A tá krajina je fakt šialená.“

Obyčajne by som chlapcovi, ktorý takto naruší môj osobný priestor, pekne vynadala, ale k tejto chvíli sa Calebovo gesto hodilo. Možno som fakt bola zdržanlivá, ako to vyhlasoval, ale nebola som úplne necitlivá. Horúčosť, ktorá sa prenášala na mňa z jeho tela, ma zvláštne upokojovala. A to som ani nevedela, že som nepokojná. Jeho brada sa ľahko opierala o záhyb medzi mojím krkom a plecom, na tvári ma šteklili jeho vlasy a tlkot Calebovho srdca spôsobil, že moje vlastné zrýchlilo, až nakoniec bilo v rovnakom tempe. Oprela som sa mu hlavou o hruď a počúvala som jeho rozprávanie o cestách po celom svete.

Caleb bol najmladší zo šiestich detí, takže bol objektom všeobecného rozmaznávania a tiež príjemcom obnoseného oblečenia a hračiek z celej rodiny. Bolo na ňom vidieť, že to neznášal. Chodil na sedem súkromných škôl, z troch bol vylúčený, pretože rozptyľoval svoje spolužiačky. Jedna z jeho učiteliek prišla o prácu po záhadnom incidente v chlapčenskej šatni. Prisahal, že nič neprikrášľuje, a dokonca mi chcel na dôkaz poskytnúť fotografie.

Vynikal v cezpoľnom behu aj vo futbale a v streľbe prakticky z čohokoľvek. Všetci muži v jeho rodine sa naučili strieľať skôr, ako jazdiť na bicykloch, ale Caleb bol v tom naozaj skvelý a sľúbil, že mi ukáže svoj luk. Chváliť sa zbierkou stredovekých zbraní od prírody podozrievavej babe však nebol práve najlepší nápad, a tak sa rozhodol, že najprv si získa moju dôveru a kuše mi ukáže až na treťom rande. A to som si myslela, že sme ešte neboli ani na prvom.

Pán Caleb Baker bol stelesnením protikladov. Dokázal trafiť do terča zo vzdialenosti sto metrov, ale nožov sa bál ako čert kríža a osobným súbojom sa vyhýbal, ako sa len dalo. Pochádzal z bohatej rodiny, ale žil ako potulný vagabund. Mal priateľov po celom svete, ale vyžarovala z neho aura osamelosti. Ten chlapec bol skutočne ťažko čitateľný, ale čítanie to bolo vážne napínavé.

Keď sme sa konečne rozlúčili, už som nemala taký zlý pocit z toho, že by som s ním mala byť osamote. Napriek tomu som stále nechápala jeho pohnútky. Zdalo sa, že mu nejde len o priateľstvo, ale kam až bol ochotný zájsť? Cestou naspäť na parkovisko pri Buncha Books sme sa už nerozprávali. Šialene ma boleli nohy a oblečenie som mala ešte stále vlhké z vodných atrakcií. Čpela zo mňa skvelá upotená zábava.

Keď Caleb zaparkoval vedľa môjho auta, natiahol sa k priehradke v palubnej doske a vytiahol z nej USB kľúč s mojím menom napísaným striebornou fixkou. „Myslela si si, že som zabudol, však?“

Nemohla som mu ani odporovať, pretože na sľúbenú hudbu som sama zabudla.

„Ďakujem. Potom ti poviem, čo si o tom myslím.“ Strčila som si kľúčik do kabelky.

Caleb sa ku mne sklonil a nespúšťal zo mňa oči. Jeho náhly pohyb ma však vydesil. Z jeho dychu bolo cítiť cukor a tá vôňa ma šteklila v nose. Roztvoril pery a bol sotva pár centimetrov od mojich, keď sa za mnou ozvalo tlmené cvaknutie. Otočila som sa a ešte som zbadala jeho ruku na vnútornej kľučke.

„V poriadku sa vráť,“ zašepkal.

Nebola som si istá, čo si mám o celom tomto dni myslieť. Prečo ma nepobozkal? A prečo mi to tak prekážalo? Cítila som jeho pohľad, keď som nastupovala do svojho auta, vyšla z parkoviska a zamierila domov. Celou cestou akoby ma prenasledovali zvedavé ametystové oči, v ktorých sa zračili neznáme úmysly. Bolo ťažké si na to zvyknúť a nevedela som ani, či si chcem zvykať.

7

Ďalších pár dní sa mi zlialo do jednej šmuhy. Aj tak sa nič zaujímavé nedialo.

Do kaviarne sa každý deň hrnuli davy letných turistov, takže som bola zavalená prácou a sotva som sa mohla odplaziť aspoň na obednú prestávku. No hudba, ktorú som dostala od Caleba, ma neskutočne bavila – takmer ma až rozptyľovala.

Stihla som si celú zložku vypočuť za jeden deň a niekoľko pesničiek som si už preniesla do svojich playlistov. Pri niekoľkých svojských techno skladbách som len začudovane zdvíhala obočie, ale všetko ostatné bolo nečakane… skvelé! Caleb mal dosť eklektický vkus, takže v playliste bolo všetko od rocku cez blues až po starý dobrý hip hop. Pristihla som sa, že si pri varení kávy pohmkávam jednu folkovú melódiu.

Potrebovala som si prehodiť zmenu tak, aby som mala cez víkend voľno a mohla postrážiť otcove dvojčatá. Prehltla som svoju pýchu a zašla som za Aliciou, ktorá pracovala v kníhkupectve aj v kaviarni. Musela som síce chvíľku prosíkať skoro na kolenách, ale nakoniec súhlasila, že si zmeny so mnou prehodí. Dnes po mne cestou k oddeleniu časopisov hodila pohľadom, ktorý symbolizoval: Mám to u teba.

Doplnila som zásoby na polici s cukrom a so smotanou do kávy a v duchu som si prechádzala svoj plán. Počítala som, koľko času mi zaberie prísť domov, osprchovať sa, zbaliť si veci a odísť k otcovi, aby som mohla robiť pestúnku jeho mláďatám.

Tesne pred koncom pracovného času sa v kaviarni ozval chlapčenský hlas: „Čauko, Sam.“

Otočila som sa a zbadala Garretta so škaredou modrinou na pravom oku. O krok som odstúpila a obdivovala Dougieho umelecké dielo.

Garrett Davenport meral vyše meter deväťdesiat a mal široké plecia na zastrašovanie slabších jedincov. K tomu si pridajte hranatú čeľusť a blond vlasy na ježka a máte ukážkového chada.

Chad [čed] – podst. m.

Mladý Američan bielej pleti a športovej postavy, obyčajne s krstným menom Chad. Veľmi populárny u osôb opačného pohlavia, často alfa samec a vodca určitej sociálnej skupiny. Chadovia sa bežne vyskytujú v univerzitných bratstvách, na veľkých žúroch, športových akciách a kdekoľvek, kde sa nachádza aj sud nízkokalorického piva. Ich zvyčajný odev pozostáva z nasledujúcich súčastí: šiltovka, biele tielko alebo tričko s ironickým nápisom, kapsáče a kožené sandále. Majú sklony používať nevhodné frázy typu: „Ako, parťák?“ alebo „Hej, ty kokso.“

„Ahoj, Cha – teda Garrett,“ opravila som sa rýchlo. „Ako?“

Garrett pohodil hlavou na pozdrav a chvíľu len tak krúžil okolo. „Nevidela si niekde toho lumpa Douga?“

„Nie. Počula som, že ste sa trochu nepohodli.“ Pevne som stisla pery, aby som sa nahlas nerozosmiala.

Garrett si prešiel jazykom po hornom rade zubov a kývol. „Niečo také. Odkáž mu, nech sa odo mňa drží ďalej, ak nechce prísť k úrazu.“

Zasalutovala som. „Rozkaz!“

„Ideš budúcu sobotu na tú párty k Robbiemu?“

„To by som si v nijakom prípade nedala ujsť.“

Garrett sa rozhliadol po regáloch s knihami a všimol si Aliciu. „Hej, nechodí tá do našej školy?“

Zaregistrovala som dravé odlesky v jeho očiach, pustila som škatuľku slamiek, ktoré som práve dopĺňala, a postavila som sa pred neho. „Áno, ale ty tam už nechodíš. Ruky preč, Garrett, nemá ani pätnásť.“

Garrett zdvihol jedno plavé obočie. „No a?“

„Zhrniem ti to do troch slov: je pod zákonom!“

Ako keby som naňho vyliala vedro ľadovej vody. „Tak čau v sobotu,“ zamumlal a vydal sa k východu, ale ešte raz prešiel pohľadom zakázané ovocie medzi knihami.

Keď som doupratovala, zahodila som zásteru a šla si odkliknúť odchod. Pri pokladnici mi zrazu niekto poklepal po pleci. Otočila som sa na päte a oslepila ma fialová žiara.

„Ahoj.“ Calebov hlas znel tak nadšene, že by to v pracovnom prostredí malo byť zakázané.

„Ahoj.“ Snažila som sa o ležérny výraz, ale aj tak sa mi po tvári rozlial úsmev.

„Vypočul som si tú hudbu, čo si mi dala. Je to fakt dobré. Vďaka.“ Caleb sa išiel zalogovať k počítaču oproti.

„Som rada, že sa ti páči. Mne sa tvoje veci tiež pozdávali.“

Pozrel sa na mňa cez plece. „Hej? A nevravíš to len tak, však nie?“

Práve som sa mu chystala odpovedať, keď sa z mojej kabelky ozvalo nezameniteľné zvonenie. Môj otec bol hádam telepat alebo čo, lebo vždy presne vedel, kedy sa v okruhu jedného metra od mojej osoby vyskytuje nejaký chalan, a rozhodne mi vedel pokaziť náladu. Dnes mi volal celý deň, aby sa ubezpečil, že som nevycúvala z našej dohody.

Zaúpela som a hľadala v taške mobil. Caleb ma pobavene pozoroval. „To je melódia z Diablovho advokáta?“

„Áno.“

Caleb sa zachechtal. „A to máš ako zvonenie?“

„Áno, otcovo. Je právnik. Je to taký náš malý žart.“ Ďalej som so supením prehrabávala temné útroby svojej kabelky.

„No, idem pracovať. Uvidíme sa v pondelok.“ Caleb ma ľahko pobozkal na líce a odišiel. Oboje bolo také náhodné a čudesné, že som si ani nebola istá, či sa to vôbec stalo. Stála som ako obarená a na tvári sa mi pravdepodobne zračil šok. Potriasla som hlavou, aby som sa spamätala, a znovu som sa začala prehrabávať v taške. Keď som konečne nahmatala mobil, už nezvonil.

Vydala som sa hlavnou uličkou pomedzi regály k východu a postrehla som, že Caleb sa baví s vysokým svalnatým mužom. Z jediného pohľadu mi bolo jasné, že musia byť príbuzní, ale rozčúlené gestá sprevádzajúce ich konverzáciu naznačovali, že to nie je práve vítané stretnutie. Nikdy som nemala sklony počúvať cudzie hovory, ale to, čo sa ku mne donieslo, znelo zlovestne a dosť podozrivo.

Caleb sa na chlapa nahnevane mračil, so zovretými čeľusťami a s rukami zaťatými v päste. „Už sem nechoď, Haden. Vravel som ti, že s tým nechcem mať nič spoločné, a ty prilezieš až sem!“

Keď sa Caleb obrátil na odchod, chlap menom Haden ho chytil za plecia a zvrtol späť k sebe. Mal ľahký írsky prízvuk. „Nemôžeš od toho len tak utiecť. Pokojne zapieraj, pokojne si hladuj v tomto zapadákove, ale je to súčasť tvojho ja, rovnako ako môjho.“

Caleb mu hrubo odstrčil ruky. „Mám teraz nový život. Možno nie je bohvieaký, ale je len môj. Keby si mal aspoň trochu mozgu v hlave, prestal by si sa naháňať za duchmi a spravil by si to isté ako ja.“

„Všetci nie sme také studené psie ňufáky ako ty. Alebo ty tú stratu nepociťuješ? On ju rozhodne cíti. A stále sa na teba pýta.“

„To je milé. Rozhodne za ním nepôjdem, takže si sem prišiel úplne zbytočne. A nie, že mu vyzradíš, kde som –“

„Už to vie,“ skočil mu Haden do reči. „Pred patriarchom sa neschováš. Nech sa deje čokoľvek, všetci sa raz musíme vrátiť k zdroju.“

„Ty možno odpúšťaš rýchlo, ale ja nie. A mám dosť dlhú pamäť. Povedal som ti, čo spravím, keď mi ešte niekedy príde na oči, a slovo dodržím. Nechaj ma na pokoji. Zabudni, že si ma niekedy videl.“

Caleb naštvane odišiel a nechal muža opretého o regál s knihami. Haden zavrel oči a snažil sa udržať nad sebou kontrolu. Ako keby vycítil, že ho niekto pozoruje, zdvihol hlavu, ale ja som zmizla skôr, ako sa pozrel mojím smerom.

Do tohto som sa nechcela starať. Každý mal svoje vlastné rodinné problémy a Caleb nebol výnimkou. Lenže prečo mi tieto pripadali také odlišné, také zvláštne iné? Nemala som mu za zlé, že zdrhol pred chlapom, ktorý vyzeral ako lovec ľudí, ale čo, preboha, spravil, že sa tento anjel smrti vydal po jeho stopách?

Prišla som až k vchodu. Odniekiaľ vystrelila niečia paža, aby mi otvorila dvere. Zdvihla som zrak, aby som sa neznámemu dobrodincovi poďakovala, a takmer som vyletela z kože. Ako sa dokázal tak rýchlo dostať cez celú predajňu?

Nado mnou sa týčilo ohromné telo Calebovho spoločníka, ktorý si ma cynicky prehliadal. V jeho drsných črtách sa odrážal ťažký život a priveľa slnka. Vyžarovala z neho príťažlivosť cestovateľa a podľa špinavého oblečenia som odhadovala, že voľný čas trávi hľadaním pokladov v starodávnych hrobkách.

Jeho fialové oči sa pobavene rozžiarili, ani čo by mu práve niečo došlo. „Takže ty si Calebov chýbajúci článok? To by mi nenapadlo,“ vyhlásil chrapľavým hlasom.

Strhla som sa. „Prosím? Vy ma poznáte?“

„Pred chvíľou som videl, ako ti dal pusu. Caleb nikdy nerobí prvý krok. Až doteraz nikdy nemusel.“ Potom si položil veľkú ruku na hruď a ľahko sa uklonil. „Som Haden, jeho starší brat.“

Takto zblízka sa ich podobnosť nedala prehliadnuť, ale jeho rozložité plecia, vysoká postava a uhladené uhľovočierne vlasy ma vyviedli z miery. Zato oči mali úplne rovnaké, ten istý neprirodzený ametystový odtieň, ale v Hadenových sa trblietalo niečo mystické, ako keby mal svetielkujúce kontaktné šošovky.

„Takže ty si do neho zamilovaná?“ spýtal sa, ale znelo to skôr ako rozkaz.

Jeho otázka ma prebrala z tranzu. „Pŕ, pŕ! Do toho ťa nič nie je!“ Vyšla som otvorenými dvermi von.

„Budem to brať ako áno.“ Haden ma nasledoval a zapotácal sa, keď ho praštila vlna horúceho letného vzduchu. „Veľmi dobre to chápem. Všetci chlapi v mojej rodine sú neodolateľní. Je to vlastne tak trochu prekliatie. No varujem ťa, ženy, čo sa do nás zamilujú, nekončia veľmi dobre. Takže si dávaj pozor na srdce. Jeden bozk spečatí tvoj osud.“

Myslel to vážne? Ako táto ich hra neodsudzuj ma len preto, lebo som krásny, mohla na niekoho fungovať, bolo pre mňa záhadou. Počkala som, až prefrčí niekoľko áut, a prešla som na opačnú stranu. „Badám, že ďalšou dedičnou črtou je namyslenosť,“ vyhŕkla som. Potom som sa zarazila. Nebola som si istá, ako zareaguje, a tak som sa mu radšej nedívala do tváre. „Začula som, ako sa bavíte o nejakom patriarchovi. Váš otec je z kráľovského rodu alebo také niečo?“

Haden sa na chvíľu odmlčal, aby si rozmyslel odpoveď. Na tvári mal pokojný, mierny výraz. „Máme isté rodinné dedičstvo, na ktoré máme právo. No Caleb je strašne tvrdohlavý a nechce sa oň zaujímať. Tiež ignoruje svoje povinnosti, a to by sa mu mohlo vypomstiť.“

Prikývla som, aj keď s každou jeho nejasnou odpoveďou mi napadali ďalšie a ďalšie otázky. Otázky, ktoré som mu nemohla položiť. „Počula som, že máte vzťahy v rodine dosť napäté. To ma mrzí.“

Haden podišiel až ku mne a stál tak blízko, že sa jeho paža dotýkala mojej. „Mňa tiež. Možno by si mu mohla dohovoriť, pomôcť mu nájsť si k nám zasa cestu.“

„Ja?“ naježila som sa. „Toto je dosť osobná vec a až tak veľmi spolu nie sme zadobre, aby som mu mohla dávať rady týkajúce sa rodiny. Navyše mi nepripadá ako typ, ktorý by sa na svoju rodinu vykašľal len tak pre nič za nič.“

„To je pravda.“ Haden sa lenivo usmial. „Na teba je ťažké zapôsobiť. Máš svoje medze. Nie div, že Caleb po tebe ide.“

Posunula som si tašku na pleci a otočila som sa k nemu. „Prečo mi to všetko hovoríš?“

„Pretože Caleb by ti to nikdy nepovedal. Vravel som, je tvrdohlavý, čo je asi vlastnosť, ktorú máte spoločnú. Máte pred sebou poriadnu jazdu.“ Prešiel prstami po mojej menovke. „Ktovie, Samara, možno to prežiješ, aby si o tom mohla rozprávať.“ Potom si strčil ruky do vreciek a odkráčal preč. Nezdalo sa, že má nejaký cieľ.

Ešte minútu som len tak stála a sledovala, ako jeho mohutná postava mizne na chodníku v dave nakupujúcich ľudí. Z jeho ladnej chôdze vyžarovala chlipnosť a nebezpečenstvo a všetko to, pred čím obyčajne matky varujú svoje dcéry. To bola asi ďalšia dedičná črta v ich rodine.

Obaja bratia mali tie čudné žiarivé oči, ktoré miatli a ako keby ma pozývali do nejakej neznámej krajiny. V škole som už spoznala dosť chalanov, aby som vedela, že sa musím otočiť a utiecť, ale Caleb Baker bol zvodný úplne iným spôsobom. Proti svojej vôli som cítila túžbu zistiť, čo ma v tej neznámej krajine čaká. Len som dúfala, že sa na tej ceste nezbláznim.

8

Doma som sa osprchovala a dotiahla svoj kufor po schodoch dolu.

Môj trest mal síce trvať len dva dni, ale napriek tomu som si skontrolovala svoj zoznam vybavenia a muníciu. Potom som vzala kľúče a zamierila k dverám. Stuhla som, keď sa za mnou ozvali kroky.

„Už ideš?“ spýtala sa mama z jedálne.

„Hej,“ otriasla som sa.

„Tak dobre, zlatko. Zavolaj mi hneď, ako tam prídeš. Hlavne nezabudni zamknúť dvere na aute a nejazdi veľmi rýchlo. Keby ťa chceli zastaviť policajti, zájdi na nejaké verejné miesto, kde bude dosť ľudí. V správach dávali reportáž o chlapíkovi, ktorý sa vydával za policajta a zastavoval ženy. Ani nechci vedieť, čo s nimi potom robil. Takí ľudia ťa budú chcieť zastaviť niekde v lese, ďaleko od domov, kam by si mohla bežať po pomoc.“

A bolo to. Matka by ma nenechala odísť bez hrôzostrašného príbehu na rozlúčku. Vedela som, že má o mňa strach, ale nemusela ho prenášať aj na mňa. Táto žena dokázala vydesiť všetkých ľudí v okolí a všetkých mojich priateľov, ktorí mali dosť odvahy, aby prekročili náš prah. Takže bolo úplne jasné, po kom som zdedila svoju podozrievavosť. Už som s touto ženou žila sedemnásť rokov, niečo z jej povahy sa muselo na mňa preniesť.

„No tak, objím ma.“ Mama roztvorila náruč a pritiahla ma k sebe.

Snažila som sa nemyslieť na to, čo sa asi stalo obeti toho falošného policajta. „Sľubujem, že ti zavolám hneď, ako dorazím,“ ubezpečila som ju.

„Dobre, zlatko. Máš sveter?“

„Je jún.“

„Pre všetky prípady. Núdzové čísla si pamätáš?“

„Mhm.“

„Telefón máš nabitý?“

„Hej,“ kývla som a otvorila dvere.

Došla som s kufrom k autu. Mama za mnou vybehla s fľašou vody. „A hlavne hodne pi. Nechcem, aby si dostala úpal ako tie dievčatá v parku Europia.“

Otvorila som kufor na aute a zarazila som sa. „Čože?“

„Pred pár dňami v Europii skolabovali dve dievčatá.“

Naložila som si veci a otočila som sa. „Odkiaľ to vieš?“

„Kde žiješ, Samara? Niekoľko ráz to bolo v správach.“

„Vieš, že správy nepozerám. Na to mám predsa teba, ty nevynecháš nijaký detail. Takže, kedy sa to stalo?“

„V utorok. Myslela som, že o tom vieš. Veď si tam bola, čo si si nič nevšimla?“

V duchu som sa vrátila k inkriminovanému dňu. „Hej, videla som omdlieť dve ženské. Myslela som, že je to z horúčavy.“

„Možno hej, ale mali úpal a následne srdcový kolaps. Našťastie to obe prežili, ale nie sú na tom veľmi dobre. To sa môže stať v každom veku, Samara. Dávaj si na seba pozor.“

Mama mi strčila fľašu vody do ruky a ešte raz ma objala. Cesta k otcovi síce netrvala viac ako hodinu, ale mama sa správala, ako keby som šla do vojny. Nechcela som ani pomyslieť, aké ťažké bude naše lúčenie, keď pôjdem na jeseň na vysokú.

Nasadla som do auta. Mama stála na verande a mávala mi. Usmievala sa, akoby bola spokojná, že svojmu dieťaťu odovzdala dennú dávku zmätku a paranoje. Tentoraz som jej starostlivosť nemala za zlé. Samotné dievča musí byť ostražité a opatrné.

Okolo piatej som dorazila k otcovmu domu. Pán Watkins a jeho rodina sídlili na predmestí Richmondu v oplotenej stráženej štvrti. Otec sa síce nikdy nedostane do rebríčka najbohatších Američanov, ale jeho dom dával všetkým najavo, že peniaze mu nechýbajú. Zašla som na príjazdovú cestu a obdivne som si prezerala geometricky strihaný živý plot a nekonečný starostlivo pokosený trávnik.

Otec práve nakladal do kufra svojho auta batožinu. Otočil sa ku mne a zakýval mi.

Keď som vyliezla z auta, privítal ma vrelým objatím.

„Ahoj, bábika. Vážne ti ďakujem, že to pre nás spravíš. Viem, že sme ti nedali veľa času na rozmyslenie.“

„To nič, neberiem to osobne. Je to práca,“ zamumlala som mu do hrude.

Keď som sa od neho odtrhla, z domu práve vychádzala Rhonda s ďalšími taškami. Bola síce vysoká a štíhla, ale rozhodne to nebola nijaká modelka. Telo mala na jednotku, ale na jej tvár sa skoro nedalo pozerať a navyše trpela chronickým nedostatkom taktu.

Okolo nej poskakovali dve hyperaktívne deti ako šteňatá žobrajúce o dobrotu. Tí dvaja hraví anjeličkovia dokázali obalamutiť skoro každého, predovšetkým svoju matku. Vľavo stojaca Kenya mi práve predvádzala svoju verziu epileptického záchvatu a Kyle vpravo sa tváril ako nájomný vrah. Dívala som sa na obidvoch miláčikov a spoznávala v nich niečo zo svojho otca.

Niekde v hĺbke duše som svojich súrodencov milovala, lenže boli hrozne akční a oplývali nevyčerpateľnou zásobou nemiestnych otázok typu: „Prečo tvoje vlasy vyzerajú takto? Prečo hovoríš ako biele dievča? Kedy nás odviažeš zo stoličiek?“ a tak ďalej.

Veci sa mali tak, že sme sa vôbec nepodobali, takže pre dvojčatá som bola votrelec – cudzinec, ktorý sa nerozpakoval im na verejnosti naložiť na zadky. Dúfala som, že z tej nevraživosti vyrastú, ale dnes k tomu ešte rozhodne nemalo dôjsť.

„Ahoj, Samara,“ zatrilkovala Rhonda s úsmevom, ktorý si pravdepodobne celý deň prácne nacvičovala. „Si veľmi milá, že si prišla.“

Vrátila som jej rovnako falošný úsmev. „Vážne?“

„Áno, samozrejme, áno. Vieš, že si u nás kedykoľvek vítaná. Predsa som ťa pozvala, aby si s nami v nedeľu chodila do kostola, ale ešte ani raz si sa neukázala.“

Vytiahla som z auta svoj kufor. „Kostoly máme aj vo Williamsburgu, Rhonda.“

Rhonda vzala moju poznámku zrejme ako výzvu na súboj. Vysunula bradu a zdvihla obočie. „Áno?“ spýtala sa. „A do akého s matkou chodíte?“

„Do toho televízneho.“

Rhonda zdvihla oči k nebu a dlho, zúfalo si vzdychla. „Samara, to nie je to isté. Nie je nič lepšie, ako stretávať sa s ľuďmi osobne. S ľuďmi, ktorí ťa dokážu podporiť aj v tých najťažších časoch.“

„Myslíš tým ľudí, ktorí strkajú nos do tvojich vecí a potom ťa v mene dobrej vôle ohovárajú? Nie, vďaka. Svoj spirituálny život si radšej nechám pre seba.“ V preklade: teba počúvať nemusím, takže si to nechaj.

„Vidím, že si stále rovnako uštipačná. To máš po matke. Škoda, že niekedy deti zdedia aj tie zlé návyky.“ Rhonda sa zamračila a vrhla na mňa súcitný pohľad. „Budem sa za teba modliť. Vidím, že je to nevyhnutné.“

A ty by si potrebovala poliať horúcim olejom, a to hneď, pomyslela som si, ale nič som nepovedala, pretože otec stál so zatajeným dychom vedľa mňa.

Nemám nič proti afro účesom, ale to jej hniezdo na hlave bolo teda absolútne príšerné. Otec bol pekný chlap, určite by mal na viac. Rhonda bola navyše zlá! Ocko ju však miloval natoľko, že sa s ňou oženil, takže najskôr vedela, ako na neho. Videla som, s akou láskou v očiach sa na ňu pozerá, taký pohľad mojej mame nikdy nevenoval. Nemala som odvahu ďalej sa s Rhondou handrkovať. Otec vyzeral, že sa na ten výlet skutočne teší, a ja som si potrebovala ušetriť energiu, aby som prežila tento víkend.

Rhonda zahnala deti späť do domu s chabým varovaním, aby poslúchali. Len čo sa k nim otočila chrbtom, ich nevinné úsmevy boli fuč. Kenya po mne šľahla zlomyseľným pohľadom a Kyle si ukazováčikom prešiel po krku, aby mi naznačil, čo sa so mnou chystajú spraviť.

Zavrtela som hlavou a rozmýšľala som, čo je horšie – to, že šesťročný chlapček pozná také výhražné gesto, alebo to, že ho myslí smrteľne vážne.

Len čo sme mali úvodné zdvorilosti za sebou, otec s Rhondou mi nadiktovali zoznam telefónnych čísel, na ktoré mám v prípade núdze volať, vysvetlili mi fungovanie domáceho alarmu a odfrčali. Zamávala som im na rozlúčku, povystierala si plecia a vydala sa do boja.

Otcov dom bol priestorný a chirurgicky sterilný ako predvádzacie byty, do ktorých realitní makléri vodia svojich klientov. Všetko bolo žiarivo biele, nikde ani stopa života, ako keby to bola maketa domova. Ako sa otcovi s Rhondou darilo udržiavať nábytok čistý pri dvoch neposedných diablikoch, bolo pre mňa nerozlúštiteľnou záhadou.

Dupanie, ozývajúce sa z poschodia, značilo, že ma čaká hotový armagedon. Tvrdiť, že otcove dvojčatá boli nezbedné, bolo veľmi, veľmi mierne. Nasledujúce štyri hodiny sa podľa očakávania niesli v duchu náhodných zábleskov traumatických udalostí, ktoré sa môj mozog celou silou snažil vymazať z pamäti. Dvadsaťšesť ráz som musela letieť hore a dolu po schodoch (vážne, skutočne som to rátala), naháňala som Kyla asi pol kilometra od domu, keď vybehol von, a preskakovala pritom odhodené bicykle a hračky. Potom som si z vlasov musela vymyť arašidovú nátierku, ktorá bola súčasťou Kenyinho liečivého kozmetického zábalu, vytrhnúť Kylovi z rúk nôž na steaky a otcovu vŕtačku skôr, než stihol ublížiť sebe alebo niekomu inému, a schovať pred Kenyou svoj mobil, pretože moja sestrička bola posadnutá stláčaním tlačidiel. Počas toho som si v hlave prehrávala obrázky svojho nového auta a utiekala sa k nemu ako k talizmanu, jedinej veci, vďaka ktorej som to vydržala.

Pánboh zaplať za moderné technológie. Pustila som dvojčatám film, na ktorom sa zhodli, a pouličné gangsterské boje ich upútali aspoň na tak dlho, že som stihla pripraviť večeru a napustiť im vaňu.

Len čo zaspali, treskla som sa na gauč a pustila si Calebov playlist. Uvoľnila som sa a cítila som, ako hudba preniká do mojich boľavých svalov a kĺbov. V dome sa rozhostilo ticho, a tak som začala premýšľať o Calebovi Bakerovi a tajomnej aure, ktorá ho obklopovala.

Ten chalan bol rozhodne zaujímavý, to sa muselo nechať. Svrbelo ma z neho celé telo, hoci zvyšku sveta by som to nikdy nepriznala. Nedokázala som to vysvetliť, ale čím viac sme sa spolu rozprávali, tým mi pripadal krajší. Zaletela som v spomienkach späť do Europie, keď ma na Moste vzdychov objal. Voňal vanilkou a potom a v jeho náručí som sa cítila ako doma. Chcelo sa mi tak stáť celú noc.

Bolo to ako oblak cukrovej vaty, ktorým moje logické uvažovanie len ťažko prenikalo. Nakoniec sa však moje vedomie spamätalo a predstavilo mi obžalobu: tá sa začínala dvoma ženami, ktoré skolabovali v utorok v parku. Obe sotva tridsať metrov odo mňa a obe následkom zlyhania srdca. To bolo tretí raz v jednom týždni, čo v mojom okolí mala nejaká žena infarkt.

Na náhody som nikdy neverila, takže som sa nechystala začať ani teraz. Spoločný menovateľ všetkých troch udalostí mi pred očami blikal ako neónový nápis a trúfalo ma pokúšal, nech ho ignorujem. Vybavila som si Hadenovo varovanie, nech si v blízkosti jeho brata dávam pozor na srdce. Samozrejme, bola to len metafora, ale napriek tomu mi nešla z hlavy. Takému malému orgánu sa prikladá taká nesmierna moc a význam?

Caleb rozhodne mal svoje kúzlo, zvláštnu auru, z ktorej mi naskakovala husia koža, ale nikdy sa nedostal hlbšie. Muselo pre to všetko existovať nejaké logické vysvetlenie. Nemala som dostatok dôkazov, aby som ho mohla usvedčiť z čohokoľvek okrem toho, že sa mu páčim. Aj keď tomu sa dalo uveriť zo všetkého najmenej.

A bolo jedno, ako hlasno ten tichý hlások v mojej hlave kričal, nech sa od neho držím ďalej, pretože vzápätí po ňom sa ozval hlučnejší hlas, ktorý chcel vedieť viac, vidieť viac, cítiť viac. Možno mala Nadine pravdu, možno som sa skutočne len snažila prichádzať s najrozličnejšími zámienkami, aby sa mi Caleb nepáčil. Lenže z tejto novej skúsenosti sa mi zrýchľoval tep a ja som, dopekla, chcela vedieť, kam to všetko povedie.

9

Prvých pár dní nasledujúceho mesiaca bolo viac-menej nezáživných. Ľudia sa chystali na oslavy Dňa nezávislosti, nosili oblečenie vo vlasteneckých farbách a mávali vlajkami. V koloniálnej časti Williamsburgu sa vôňa mäsa miešala s tónmi fláut pochodujúcich vojakov.

Mia a Dougie boli zomknutejší než kedykoľvek predtým. V duchu som permanentne sledovala hodinky v očakávaní ďalšej milostnej hádky, ktorá nemohla byť ďaleko. Mia poletovala po meste v snahe nájsť ten najdokonalejší outfit na sobotňajší večierok Robbieho Forda. Jeho párty na oslavu nezávislosti bola legendárna a všetci, čo v našej škole niečo znamenali, tam mali byť. Robbie pred pár týždňami zmaturoval, čo znamenalo, že to bude náš posledný spoločný výkrik pred tým, ako sa on a celá jeho trieda rozutekajú po univerzitách celého sveta. Mia o párty hovorila v jednom kuse, zatiaľ čo ja som sa tešila na to, ako si užijem našu novú pozíciu najstaršieho ročníka na strednej škole James City.

Moja mama medzitým vytrvalo hľadala lásku vo všetkých nevhodných on-line končinách. Keď si vytvárala užívateľský profil na jednej zoznamke, takmer zbúrala dom pri hľadaní nejakých fotiek, na ktorých by nemala na bokoch šunky. Dokonca sa na ďalší týždeň prihlásila aj na večer speed-datingu.

Potom oprášila svoju permanentku do fitnescentra a začala s urýchlenou premenou. Vyhádzala z domu všetko, čo malo viac ako desať kalórií, takže nám v chladničke zostal len prievan a pár kociek ľadu. Celý týždeň jedla iba kurací vývar a pila zelený čaj. Ja som sa rozhodla, že sa svojej detskej slaninky začnem zbavovať, až sa mi zachce, preto som sa musela spoľahnúť na svoje inštinkty a prežiť po svojom. Keď však z ničoho nič zmizli aj moje dévedečká s cvičením taeba, musela som si dupnúť.

V kníhkupectve bol väčší zhon ako inokedy, ale ja som sa do práce takmer tešila. A moje tešenie malo jediný dôvod. S Calebom sme ďalej trávili prestávky táraním a občasnými prejavmi náklonnosti na verejnosti. Tieto naše duely sa odohrávali celý týždeň. Začali sme si vymieňať ďalšiu hudbu, potom sme prešli k filmom a ku knihám. Caleb mal tiež záľubu v starých čiernobielych filmoch a nebál sa ani cudzojazyčných. Takže áno, priznávam, ten chalan sa mi páčil čím ďalej tým viac.

V sobotu som už na tom bola tak zle, že som sa silou vôle musela nútiť neposkakovať od radosti, len čo sa hladným pohľadom priblížil ku kaviarni. Ten pohľad však, žiaľ, nepatril mne, ale práve dopečenému jablkovému koláču.

Nablokovala som jeho objednávku a vzápätí sa ma spýtal, čo robím večer.

Zarazila som sa s rukou nad pokladnicou. „No…“

„Dúfam, že už nemáš strach, že ti nasypem niečo do nápoja,“ uškrnul sa.

Sklopila som zrak a podala mu jeho zákusok. „Nie, ale mám už nejaké plány.“

„Skutočne? A aké?“

„Také, že mi veľmi neumožňujú ísť niekam s tebou.“

Caleb sa naklonil bližšie a donútil ma pozrieť sa mu do očí. „Čo teda plánuješ?“

Zamietavo som mávla rukou. „Jeden môj kamarát dnes organizuje párty, to je všetko.“

„Fajn.“ Caleb si odhryzol z koláča a otočil sa na odchod.

„Chceš ísť so mnou?“ vyletelo zo mňa skôr, než som si to stihla uvedomiť.

Caleb zvraštil obočie, ako keby nad tým návrhom usilovne premýšľal. „Budú na tej párty decká zo strednej?“

Pokrčila som plecami. „To určite.“

„Bez rodičovského dozoru?“

„Zrejme.“

„S pivom?“

„V hojnom množstve.“

„Nie, ďakujem.“ A pokračoval v chôdzi.

„No budem tam ja,“ zdôraznila som a dúfala, že ho tým nalákam.

Caleb sa zarazil a potom sa otočil na podpätku. Preglgol a nakoniec sa spýtal: „Kedy?“

„O deviatej. Zídeme sa tu.“

Venoval mi jeden zo svojich úsmevov a zmizol z dohľadu. Musela som sa rýchlo spamätať a odraziť Nadinin pohoršený pohľad.

Civela na mňa s ústami dokorán a z pohára jej pretekala káva. Potom sa prebrala, schmatla utierku a začala tú spúšť upratovať.

„To máš zato, že si zvedavá.“ Odskackala som do zadnej kuchyne.

Zdalo sa, že Nadine chce niečo poznamenať, možno mi to vyhovoriť, ale nakoniec nepovedala nič.

Doma som sa rýchlo osprchovala a prezliekla, vypočula som si ďalší varovný príbeh z pera mojej mamy a chvíľu pred deviatou som bola späť na parkovisku pri Buncha Books. Caleb stál pri svojom džípe a v ošúchaných džínsoch a tričku s golierom vyzeral dosť dobre. Len čo ma zbadal, skoro sa udusil svojou čokoládovou tyčinkou.

Nečudovala som sa mu. V priliehavých čiernych šatách s uväzovaním okolo krku som vyzerala skvelo. Musela som si ich však natiahnuť tajne v aute, pretože keby ma v nich videla mama, vyletela by z kože. Moja utajená operácia mala úspech. Lesk v Calebových očiach bol na nezaplatenie – tentoraz jeho hladný pohľad nemal nič spoločné s jedlom.

Sťažka preglgol a podišiel ku mne. „Dočerta, Samara, tvoje nohy sú neuveriteľné.“

„Hej. Na budúcich tridsať rokov ich mám požičané od svojej mamy.“

„Asi to počúvaš dosť často, však?“

Cítila som, ako sa mi hrnie krv do líc. Zadívala som sa na svoje topánky. „No, už pár ráz som to počula. Možno by som si tiež mala dať pod pult pohár na drobné ako ty.“

„To by si bola o chvíľu v balíku.“ Caleb siahol do vrecka a vytiahol štvrťdolár. „Na, to máš na začiatok.“

„Vďaka,“ vytrhla som mu mincu z prstov.

„Ideme?“

„Jasné.“ Hodila som si mincu do kabelky a Caleb ma odviedol k svojmu autu.

Robbie Ford býval v obrovskom dome s bazénom. Jeho rodičia sa stále túlali niekde po svete a robili bohviečo, takže nikdy neboli doma. Nikto dodnes netušil, prečo na nich ešte nikto neposlal sociálku alebo kto podpisoval Robbiemu ospravedlnenky a vysvedčenia. V škole si všetci mysleli, že je sirota, kým sa pán a pani Fordovci nezjavili na maturite.

Jeho rodičia boli dosť zvláštni ľudia a jeden pohľad na ich spálňu ma v tom názore ešte utvrdil. Na strope boli zrkadlá a na stene bol pripevnený akýsi popruh. V skrini visela podivuhodná zbierka rozmanitých kostýmov. Netreba dodávať, že do spálne sa nesmelo chodiť.

Robbie tiež nebol práve nudný. Na jeseň išiel študovať na Massachusettský technologický inštitút a stále som sa domnievala, že musel dekana niečím podplatiť, aby sa tam dostal. Robbie však bol skutočne hlava otvorená – dokázal sa nabúrať do akejkoľvek počítačovej databázy a obstarať skoro čokoľvek. Ak ste sa čo najrýchlejšie potrebovali dostať zo Štátov, Robbie vám za rozumnú cenu zohnal falošný pas.

Teraz stál vo dverách a v hodvábnom župane, boxerkách a s fajkou v ústach vítal prichádzajúcich. „Sammy, ty moja nádherná, sladká bohyňa, vyzeráš úchvatne,“ napodobnil Seana Conneryho tak dokonale, ako som to ešte nezažila.

„Vďaka, Rob.“ Pristúpila som k nemu a pobozkala ho na líca.

Keď som sa odtiahla, konečne spočinul zrakom na vysokom chalanovi, ktorý bol so mnou. „A toto je kto?“

„To je môj kamarát Caleb.“

„Kamarát, hej? No, kamarát by tiež rád, čo?“

Praštila som ho do pleca. „Sklapni.“

„Som Robert Ford, hostiteľ dnešného večierka. Mi casa es su casa, ale do spálne na poschodí sa nesmie.“ Pri myšlienke na spálňu svojich rodičov sa Robbie otriasol.

„Vďaka. Rád ťa spoznávam.“ Chlapci si potriasli ruky a potom ma Caleb odviedol cez dav.

Ľudia sústavne podceňujú silu slova. Robbieho dom bol naprataný na prasknutie a polovica z hostí ani nechodila k nám do školy.

Robbie najal dídžeja, ktorý teraz stál v jednom rohu medzi štyrmi obrovskými reproduktormi. Dom sa otriasal v rytmoch hlasnej tanečnej hudby. Cítila som to tepanie a vibrácie až medzi kľúčnymi kosťami. Tekutý vzduch prekypoval životom plným panákov alkoholu a k sebe pritisnutých tiel.

Niekde uprostred tohto blázinca ma Caleb pritiahol k sebe a začal tancovať. Celkom mu to šlo, ale na tento typ hudby nepotrebujete extra kroky, stačí, keď dupete do rytmu, poskakujete a pohadzujete hlavou. Len čo dídžej pustil jeden z najväčších tohtoročných hitov, na parket sa nahrnula hádam celá Virgínia. Telá sa zvíjali, okolo lietali poháre s nápojmi a vzduch sa plnil kvílením a spevom. Bolo to ako koniec sveta a my sme sa chystali poriadne si ho užiť.

Potrebovala som na vzduch, a tak som s Calebom v pätách zamierila do záhrady. Vonku bolo aspoň dvadsaťpäť stupňov, ale mne bolo, ako keby som prešla zo sauny do klimatizovaného obchodu.

Chalani vonku skákali do bazéna a plávali v ňom na nafukovacích ležadlách. Baby vykrikovali a behali okolo bosé v snahe nedať sa zhodiť do vody. Nad hlavami nám vybuchoval ohňostroj a ľudia sa prechádzali hore-dolu s prskavkami, červenými plastovými pohármi a papierovými taniermi. Na grile vľavo od nás syčali párky a hamburgery a rad na ne sa ťahal okolo celého bazéna.

Zdalo sa mi však, že som od všetkého nepochopiteľne vzdialená. Možno tá moja utiahnutosť bola len môj problém, ako keby som bola len duch, vracajúci sa na miesta, ktoré naposledy navštívil, kým bol ešte nažive. Pripadala som si tu ako cudzinec, ale nedokázala som odísť.

Caleb stál za mnou a hladil ma po nahých pažiach. „Nie je ti niečo?“

Z tých dotykov mi naskakovala husia koža. Jeho prsty mali rozhodne veľký vplyv na moje nervy, ale nepožiadala som ho, aby prestal. „Je mi fajn. Len som potrebovala ísť na vzduch. Bavíš sa?“

„Prekvapivo celkom hej. No ak chceš odísť, pokojne pôjdem.“

„Nie. Len som premýšľala o škole. Vieš, ako si vždy zvyknutý stretávať na chodbe tých istých ľudí. Ani to nie sú tvoji kamaráti, len jednoducho ľudia, ktorých máš na očiach každý deň. Už ich nikdy takto neuvidím, nie ako predtým, nie takto pokope.“

Cítila som, ako za mojím chrbtom stúpa a klesá jeho hruď. „Budú ti chýbať?“

„Jasné. Teda ja a Mia sme spolu na doživotie, maturujeme budúci rok. No Robbie a pár ďalších z partie zmaturovali už teraz. Všetko sa zmení. Nemôžem sa toho pocitu zbaviť. Postupujem hore po rebríku. Už som vo štvrtom a o krok bližšie ku koncu. Nie som si istá, či som na to pripravená.“

„Ono najskôr stačí, že si to uvedomuješ. Zvykla si si, že za teba všetky rozhodnutia robia ostatní. Dokonči strednú, choď na univerzitu, nájdi si prácu… A čo potom? Neexistuje nijaký návod na život, Sam. Neexistuje pre všetkých jedna cesta.“

„Preto si nešiel na vysokú?“ spýtala som sa.

„Áno. Poznám ľudí, ktorí čo nevidieť budú promovať a stále ešte nevedia, čo so sebou. Ak mám vyhodiť balík za vzdelanie, potrebujem vedieť, načo mi to bude.“

„A čo teda chceš od života?“

Caleb sa na hodnú chvíľu odmlčal. Potom ma zovrel okolo pása. „Stabilitu, nezávislosť a niečo, čo bude len a len moje.“

Pozrela som sa na neho. „A už si to našiel?“

„Ešte nie, ale mám čas. Mám veľa času.“

Usmiala som sa. „To musí byť fajn.“

Caleb sa sklonil a uprel na mňa pohľad. „Na akú školu sa chceš prihlásiť?“

„Na Howard. Chodil tam aj môj otec a chce, aby som šla v jeho šľapajach.“

„A ty to chceš tiež?“

„Jasné, že áno! Byť právnikom ako môj otec je môj sen. No chcem robiť trestné právo.“

„Nuž, hádať sa rozhodne vieš.“ Caleb ma pobozkal na zátylok.

V bruchu sa mi rozlialo teplo a pramienok horúčosti mi zišiel z miesta, kde sa ma dotkli jeho pery, po celom chrbte až nadol.

Zachvela som sa. „Prečo si to spravil?“

„Čo? Myslíš tú pusu?“

„Hej.“

Jeho dych ma pošteklil na uchu. „No, okrem tvojich nôh mám najradšej tvoj krk. Prekáža ti to?“

„Nie. Len je to dosť zvláštne miesto na bozkávanie.“

Caleb ma otočil čelom k sebe. „Hej, tiež by som našiel aj lepšie miesta.“

Ovinula som mu ruky okolo krku. Teraz, keď bol uvoľnený, mohla som sa ho spýtať na to, čo sa mi preháňalo hlavou už celý týždeň a čo bolo hlavným dôvodom, prečo som ho pozvala, aby šiel so mnou.

„Caleb, na tebe je niečo neskutočne zvláštne.“

Sám pre seba sa ticho zasmial.

„Čo skrývaš? A prečo?“

Jeho úsmev sa rozplynul ako slnko klesajúce za obzor. „Vedel som, že to nebude také jednoduché. Bojíš sa ma?“

Musela som si to rozmyslieť a nakoniec som mu odpovedala, ako najpravdivejšie som mohla. „Nie. Vlastne mi je s tebou fajn. Až veľmi fajn. Nikdy by som nijakému chalanovi nedovolila, aby ma takto objímal, ale tebe hej. A to je jasné znamenie, že niečo nie je v poriadku. A ty predo mnou niečo tajíš.“

Caleb ma pohladil po líci. „Vieš čo? Na všetko ti odpoviem hneď po tejto párty, ak mi dáš ešte chvíľu, aby som tu s tebou takto mohol byť.“

To sa mi veľmi nepozdávalo. Znelo to ako posledné prianie, ako lúčenie. Bola vari pravda taká hrozná, že sa mi Caleb znovu začne vyhýbať alebo sa dokonca odsťahuje z mesta? Alebo sa mu možno začnem vyhýbať ja. To čakanie bolo na nevydržanie, ale aspoň sme sa niekam posunuli.

„Tak dobre. Mám sa začať báť?“ spýtala som sa.

„Nie. No musím ťa varovať, že je to fakt dlhý príbeh. Možno pri ňom zaspíš.“

„To pochybujem.“ Moje pery boli sotva pár centimetrov od jeho, keď som si kútikom oka všimla niečo, čo do okolitého koloritu nejako nezapadalo.

„Čo to, dočerta –“ Odtiahla som sa od Caleba a šprintovala som k stolu s nápojmi. Dobehla som práve včas, aby som jej z ruky vyrazila plechovku piva.

„Hej! Čo to robíš?“ zajačala Alicia, ktorá mala na tvári toľko mejkapu, že by sa mohla okamžite dať k cirkusu.

„Čo tu, dofrasa, robíš?“

Alicia si prekrížila ruky cez prsia, takže si ich vysunula ešte viac von z hlbokého výstrihu. „Čo ťa do toho?“

„Toto je párty pre štvrtákov. Vôbec by si tu nemala byť. A už vôbec by si nemala piť.“

Alicia prižmúrila oči medvedíka čistotného. „Ty tiež nie.“

„Vidíš azda, že by som niečo pila?“ Rozhliadla som sa. „Tam v chladničke sú limonády. Ako si sa sem vôbec dostala?“

„Nie že by ťa do toho niečo bolo. Pozval ma Garrett.“

Ako keby ma niekto praštil do brucha. Pred očami mi prebleskli všetky diely seriálu Stredná škola Degrassi.

„Garrett?“

„Áno, Garrett. Takže ma ospravedlň.“ Alicia sa otočila a chcela sa zamiešať naspäť do davu.

Chytila som ju za ruku. „No tak. Odveziem ťa domov. Tvoj otec sa zblázni.“

„Pusť ma!“ Alicia sa mi vyšklbla a zapotácala sa dozadu, až si takmer zlomila svoje sedemcentimetrové opätky. „Nehovor mi, čo mám robiť! To ty si zrazu zabudla na všetkých svojich starých kamarátov a teraz si naštvaná, že som taká obľúbená! Tí tvoji cool kamoši sa teraz chcú baviť aj so mnou. Žiarliš, čo?“

„No, obľúbená možno budeš, ale z absolútne nevhodných dôvodov. Tak poď.“ Natiahla som sa po ňu, ale uskočila.

„Nie. Si mi dlžná za to, že som za teba vzala tvoju zmenu. Nechaj ma aspoň raz si to užiť.“

A tak som ju pustila. Bolo mi jasné, že odo mňa raz bude chcieť niečo na revanš. Iste, táto párty bola dobrý spôsob, ako sa vyšplhať vyššie po spoločenskom rebríčku, ale Alicia bola ľahká korisť medzi svorkou vlkov – nadržaných a ožratých vlkov.

Caleb sa zrazu zjavil vedľa mňa. „Čo tu robí Alicia?“

Pomasírovala som si rameno, do ktorého som náhle dostala kŕč. „Robí si meno.“

Caleb stisol čeľuste a sledoval, ako sa Alicia vrhá na každého chalana v dosahu. „Mali by sme ju odviezť domov.“

Zavrtela som hlavou. „To je v poriadku. Len na ňu trochu dáme pozor.“

Vrátili sme sa dnu a zbadala som Miu, ako v rohu niečo vrieska na Dougieho. Z útržkov som pochopila, že sa naňho začala lepiť nejaká opitá baba a Mia, samozrejme, vošla v zlej chvíli. Chvíľku do seba strkali a potom sa začali tak nechutne bozkávať, že som niečo také ešte nevidela.

„Takto to majú vždy?“

„Hej.“

„Mali by mať vlastný sitkom.“ Caleb potriasol hlavou a podal mi plechovku limonády.

Zvyšok večierka som sa hrala na Aliciinu gardedámu a robila som sudcu Mii a Dougiemu. Medzitým som sa snažila dať aj Calebovi to, čo chcel: pár chvíľ osamote a možnosť dať sa unášať okamihom. Na krátkych pár hodín nebolo na svete nič, len dvaja ľudia tancujúci v rytme hudby a tlkotu svojich sŕdc.

O jednej ráno som sa rozhodla ísť domov, kým mojej mame napadne ísť ma hľadať. Párty pomaly odumierala, Mia a Dougie už boli preč. Caleb čakal pri aute a ja som hľadala Aliciu. Bolo mi jedno, či si to ešte stále užíva. Mala dávno po večierke a jej otec určite vyletí cez strop. Prehľadala som všetky izby na poschodí domu, potom som zišla naspäť k bazénu. Vypytovala som sa posledných oneskorencov, či ju nevideli, ale dočkala som sa len krčení pliec a neartikulovaných zamietnutí. Práve som sa chystala to vzdať, keď som si všimla, ako sa niečo veľké a blonďavé trmáca medzi stromami. Rozbehla som sa okolo bazénu tým smerom.

Čím som bola bližšie, tým zreteľnejšie som počula tlmené nariekanie. Nebolo to stenanie z rozkoše, skôr nesúhlasné kňučanie, ako keď sa dieťaťu sníva zlý sen. Vzápätí sa ozvali vzlyky a ja som bola okamžite v pohotovosti. Za okamih som zbadala Garretta, ako celým telom tlačí Aliciu k zemi. Bola dvakrát menšia ako on, takže by ho nepremohla, ani keby bola triezva.

Pri pohľade na to, ako jej jeho veľké ruky sťahujú spodnú bielizeň, mi rupli nervy. Neviem presne, čo sa mi prehnalo hlavou, ale bolo to niečo v štýle – tak to ani náhodou! O pár sekúnd som bola priamo na scéne a Garrett schytal do tváre kopanec tridsaťdeviatkou.

Otec ma naučil hlavné pravidlo boja: ak je váš protivník na zemi, snažte sa, aby tam aj zostal. A tak som kopala, škriabala, kričala a nadávala. Samara Marshallová bola ako posadnutá a značne nasrdená. Všetko, čo mi kedy rozprávala moja mama, zrazu vybublalo na povrch, a v hlave mi ako atómová bomba explodoval hnev a celá moja počestná nenávisť k mužom.

Len čo sa Garrett prestal hýbať, doplazila som sa po štyroch k Alicii. Ležala na zemi stočená do klbka a objímala si rukami kolená. Vo vrkočoch mala lístie a hlinu, ale nevyzeralo to, že by bola zranená.

„Alicia.“ Kľakla som si k nej, ale ona sa odtiahla. „Spravil ti niečo? Si v poriadku?“

„Ocko,“ zakvílila a inštinktívne sa ešte viac schúlila. Ten tlmený nárek vo mne vyvolával túžbu vraždiť. Natiahla som k nej ruku, aby som jej pomohla vstať, a vtom ma niečo obrovské zrazilo k zemi.

Pozrela som sa nahor. Nado mnou sa týčil Garrett a nevyzeralo to, že sa mu veľmi páči kozmetická úprava, ktorú som spravila na jeho líci. Držal sa za hrudník a ťahal si dotrhané tričko.

Vypľul na zem chuchvalec krvi a zavrčal: „Ty krava, do tohto si sa nemala srať!“

Spravil pohyb smerom ku mne, ale zľava ho zastavilo niečo temné a neskutočne rýchle. Vrazilo to do neho ako nejaká šmuha tak neuveriteľne prudko, že Garrett odletel o pár metrov ďalej za rad kríkov.

Niekoľko ráz som zamrkala, nedokázala som si v hlave usporiadať, čo to vlastne vidím. Keď som sa konečne vyškriabala na nohy, spoza stromov sa ozýval tlmený bublavý zvuk a hneď po ňom suchý sipot. Pomaly som sa blížila ku kroviu a zbadala som Caleba, ako sa skláňa nad Garrettom a dáva mu dýchanie z úst do úst. Caleb bol vážne rýchly – vôbec som ho nevidela priblížiť sa, ale bola som rada, že mi prišiel na pomoc. Zrejme zrazil Garretta tak silno, až ho omráčil, pretože sa nehýbal.

Prešliapla som z nohy na nohu a dumala som, čo spraviť ako prvé: pozbierať Aliciu, ísť po pomoc alebo zavolať políciu?

A kde vôbec bola moja kabelka? Niekde som ju musela pustiť. A čo to tam Caleb robí?

Sledovala som množstvo seriálov z lekárskeho prostredia a mám za sebou školský zdravotnícky kurz, ale takúto resuscitáciu som ešte nikdy nevidela. Caleb mal pery prisaté ku Garrettovým, ale ani na chvíľku sa neodtrhol, aby mu stlačil hrudník. Čakala som, kedy sa mu nafúknu líca na znak toho, že vdychuje Garrettovi vzduch do pľúc, ale vyzeralo to, že sa deje pravý opak.

Najprv som si myslela, že som vošla doprostred scény z filmu Skrotená hora, ale potom som postrehla, že Garrett sa nehýbe. Jeho meravé oči nevidomo zízali do neba, ako keby sa na niečo sústredil a zároveň pozeral do prázdna. Pod tenkou priesvitnou kožou vyzeralo jeho telo ako želatína.

„Panebože!“ vydýchla som. „Caleb, niečo sa stalo. Musíme zavolať –“ Viac som toho nestihla povedať, pretože Caleb zdvihol hlavu, pozrel sa na mňa a ja som začala nepríčetne jačať, ako keby som prišla o rozum.

10

Tú nedeľu som sa dokopala do kostola.

Pripadala som si tam ako cudzinec, takže keď som vošla dnu a rovno nezhorela v plameňoch, celkom sa mi uľavilo. Posadila som sa do prvého radu, asi som niekomu zabrala jeho zvyčajné miesto, a triasla som sa ako feťák, ktorému sa minuli drogy. No potrebovala som načerpať trochu nebeskej pomoci medzi pobožnými ľuďmi. Rhonda vravela, že dokážu podporiť aj v tých najťažších časoch. A myslím si, že na najťažšie časy práve došlo. Kázeň mi však išla jedným uchom dnu a druhým von, pretože od včerajšej noci som nebola schopná nič vnímať.

Garrett ležal bezvládne na zemi a ja som videla, ako z jeho úst uniká prúžok striebornej pary, videla som, ako mu na tvári i rukách vystupujú žily, ako jeho koža vädne, ani čo by ju vysušovalo slnko. Jeho telo sa ešte raz myklo v poslednom záchveve snahy zostať nažive a tvár mu zamrzla v grotesknej hrôzostrašnej maske. A potom prišlo na nevyhnutné.

Bola som svedkom toho, ako si Caleb dychtivo oblizol jazykom pery, keď medzi ne vtiahol posledné zvyšky tej čudesnej pary. Takmer som cítila prudké otrasy, pod ktorými sa krútilo jeho telo. Počula som jeho zavrčanie, ktoré sa nieslo nočným vzduchom ako bojový pokrik vychádzajúci priamo z jeho extatických, šialených očí.

Tých žiarivých ametystových očí.

Caleb sa plazil v tráve, chvel sa a po lícach mu stekali slzy. „Odvez Aliciu domov. Bež!“ prikázal mi udýchane a hodil mi kľúče od auta.

Nemusel mi to hovoriť dva razy. Našla som svoju tašku, zdvihla Aliciu na nohy a ťahala ju naspäť do Robbieho domu.

Dostať Aliciu domov v aute muža, ktorého som videla vytiahnuť život z potenciálneho násilníka, ma stálo skoro všetky sily, ale dokázala som to. Šoférovať rovno však vyžadovalo nesmierne úsilie. Alicia bola úplne mimo, takže nevidela, ako Garrett zomrel – aspoň som jej nič nemusela vysvetľovať.

Chcelo sa mi vynadať jej za to, že sa správala ako typická hlúpa hrdinka z hororu. Vždy som na tie sliepky, čo sa na plátne vydávali na ihličkách samy do lesa, jačala, lenže keď sa to stane niekomu, koho osobne poznáte a poznáte aj jeho rodinu, všetko je zrazu inak.

Keď sme prišli do Aliciinej ulice, zaparkovala som pár blokov od ich domu. Jej otec bol bývalý námorník a rozhodne som sa nechcela dať omylom zastreliť. Alicia striedavo upadala do bezvedomia a zasa sa prebúdzala, hlava sa jej kývala z jednej strany na druhú. Tvár sa jej v tme leskla potom a slzami.

Vzala som vreckovku a zotrela jej z líc ten glamrockový mejkap. Potom som jej narovnala hlavu. „No tak, Alicia, zobuď sa. Už si doma.“

Zaúpela, rozhliadla sa a potom nadskočila. Pritisla sa ku mne a dala sa do plaču. Nebola som si istá, čoho sa viac bojí: či toho, čo sa mohlo stať, alebo toho, čo ju možno čaká doma. Hladila som ju po vlasoch a šepkala slová útechy. Potom som jej otvorila dvere. Nepoďakovala sa mi, ale vďačnosť v jej očiach sa nedala prehliadnuť.

Počkala som, až príde k dverám, a potom som naštartovala. Keď sa na verande rozsvietilo svetlo a dvere domu sa rozleteli dokorán, šliapla som na plyn tak prudko, že som skoro dostala šmyk.

Môj mozog prepol na autopilota. Prehrýzala som sa jednotlivými úkonmi postupne a snažila som sa veľmi nepremýšľať, aby som nezačala šalieť. To mohlo počkať, až budem doma. Zaparkovala som Calebovo auto pri Buncha Books, strčila kľúčiky za tienidlo a zdrhla som.

Doma bolo všetko v absolútnom poriadku – nikde nijakí predátori so svetielkujúcimi očami, aj keď mi to aj tak na pokoji nepridalo. Mama už, našťastie, spala. Dnes som na rozhovor s ňou nemala. Čo by som jej asi tak povedala?

Môj mozog sa stále snažil prísť s nejakým logickým vysvetlením, ale logika ako keby sa odsťahovala z krajiny. Nebola som omráčená, nemala som halucinácie ani som nebola sfetovaná, maximálne tak kofeínom a strachom. A tak ako som vedela, že dnešná noc sa naozaj stala, rovnako mi bolo jasné, že sa tomu všetkému budem musieť postaviť. Otázka znela – kto spraví prvý krok: on alebo ja?

Len čo sa omša skončila, zosypala sa na mňa lavína súcitných objatí a klepkaní na plece. Zhromaždení veriaci si všimli, ako hrozne vyzerám, a predpokladali, že sa mi muselo stať niečo príšerné. Kňaz mi dokonca chcel vnútiť pár dolárov. V momente, keď sa ku mne otočil chrbtom, som si do vrecka potajme strčila niekoľko fľaštičiek svätenej vody a vydala sa domov. Potom som so svätenou vodou obišla celý náš dom a svoje auto, dokonca som si spravila znamenie kríža nad dvermi svojej izby.

Zavolala som Linde, že nemôžem prísť do práce, lebo som chorá. Neprekvapilo ma, keď mi oznámila, že Caleb spravil to isté. Potom som zavolala Alicii, aby som sa presvedčila, že je v poriadku. Jej otec mi láskavo oznámil, že Alicia má domáce väzenie a zakázaný telefón. Bola som rada, že je v bezpečí, a tak som sa s ním nehádala.

Vypla som mobil a šla som sa sprchovať. Spolu s vodou ako keby po mne stekala bolesť a previnenie. Bolo mi Garretta ľúto a bolo mi ľúto aj jeho rodičov.

S Garrettom som sa poznala od siedmej triedy, keď bol ešte hanblivým chlapcom samá ruka, samá noha, nevedel, čo so svojím telom, a pomáhal mi na dvorčeku páliť barbíny. Na kreténa dorástol až vo chvíli, keď sa dostal do školského futbalového tímu. Včera v noci sa správal neodpustiteľne hrozne, ale mňa aj tak pálili slzy v očiach. V našej škole bol hviezdou a mal pred sebou žiarivú budúcnosť. A teraz bol mŕtvy.

Začala som projektovať vlastnú budúcnosť. Čo si polícia pomyslí o tých pomliaždeninách na Garrettovej tvári? Zamerajú sa aj na mňa? Koho asi budem mať ako spolubývajúcu vo väzení? Predstavila som si sklamaný výraz na otcovej tvári a slzy mi začali tiecť prúdom.

O šiestej večer som sa schúlila do klbka na gauči v obývačke. Musela som Calebovi uznať, že ma donútil spraviť niečo nepredstaviteľné: pozerať sa s mamou na správy. Nespúšťala som oči z televízora a čakala som, až z obrazovky zaznie slovo vražda.

„Zlatko, nie je ti nič? Dnes sa správaš nejako čudne.“

„Nič mi nie je,“ zamumlala som spod deky.

Keď ma mama pohladila po hlave, zachvela som sa. „Čo sa deje, moja? Je ti zle?“

„Nie. Len som unavená.“

„Tak si bež ľahnúť,“ nakázala mi, keď vtom zazvonil zvonček. Zostala som zachumlaná pod prikrývkou a čakala som, že sa odo dverí ozve paľba otázok, ktorými moja mama víta každého návštevníka. „Kto ste? Čo tu chcete? Máte záznam v registri trestov?“ A tak ďalej.

Namiesto toho však jej dotazník sprevádzalo chichotanie.

Začula som blížiace sa kroky a vytiahla som hlavu z úkrytu. Netuším, ako som dokázala prebehnúť cez obývačku tak rýchlo, ale zrazu som stála na opačnom konci miestnosti a držala som v ruke železný kutáč.

„Samara, ako sa to správaš k hosťom? Tento mladík bol taký láskavý, že ti priniesol tvoju peňaženku. Tak ho nedes.“ Mama sa natiahla a pohladila Caleba po hlave.

Držala som kutáč, akoby to bol mýtický Excalibur. „Mami, choď do kuchyne a zavolaj políciu.“

„Samara, čo je to s tebou?“

„Myslím to vážne, mami. Ustúp. Pomaly.“

Mama prevrátila oči a obrátila sa ku Calebovi. „Idem si spraviť zelený čaj. Dáš si tiež, chlapče?“

„Veľmi rád, ďakujem.“ Calebove oči zaleteli ku mne a zračila sa v nich žeravá naliehavosť. „Nebude vám prekážať, keď sa so Sam porozprávam osamote?“

„Vôbec nie, môžeš sa na chvíľu pokojne zdržať.“ Mama sa ďalej pohrávala s jeho vlasmi, natáčala si ich na prst a prechádzala mu rukou po šiji.

„Mami, mohla by si ho, prosím ťa, prestať hladkať a zavolala by si políciu?“

„Prečo, zlatko? Caleb nič zlé nespravil. Tak sa tu obaja pekne posaďte a donesiem ten čaj.“ Mama sa zdráhavo vydala do kuchyne.

Caleb na mňa zízal prázdnym pohľadom. Krok za krokom sa ku mne približoval a ja som krok za krokom ustupovala.

„Ani sa neopováž začať s tým, že sa musíme porozprávať,“ osopila som sa naňho skôr, než sa stihol nadýchnuť. „Daj mi tú peňaženku a vypadni.“

„To nemôžem.“

„Prečo nie? Prišiel si sem dosť suverénne.“ Takže svätená voda mi bola nanič. Nabudúce si pozvem rovno exorcistu.

„Musíme to nejako vyriešiť,“ vyhlásil Caleb.

„Ak spravíš niečo mojej mame, tak prisahám, že –“

„Kvôli tvojej mame tu nie som.“

To ma popudilo ešte viac. Z celého jeho postoja a tónu hlasu kričal – dravec.

Sťažka som preglgla. „Mohli by sme jednoducho na včerajšok úplne zabudnúť a ísť si každý svojou cestou?“ spýtala som sa.

„Nie.“

„Prečo nie?“

„Ty vieš prečo. A vážne si musíme pohovoriť, takže si láskavo sprav pohodlie.“ Caleb sa posadil na gauč a na konferenčný stolík položil moju peňaženku. „Neprišiel som ti ublížiť. To som naozaj nikdy nemal v úmysle. Kebyže áno, tak som to mohol spraviť hneď v ten deň, keď si začala pracovať v Buncha Books.“

Jeho výrok ma teda rozhodne ani trochu neupokojil. Stála som si za svojím.

„Je mi jasné, že máš veľa otázok. Čo o mne chceš vedieť?“

„Len to, ako ťa mám dostať preč z nášho domu.“

„Musíš ma vypočuť. Nič viac.“ Caleb poklepal rukou na vankúš vedľa seba.

Ja som však prebehla ku kreslu v rohu miestnosti. „Tu mi bude dobre.“

„Fajn. Pozri, mrzí ma, že si na to musela prísť práve takto. Čakal som na správnu chvíľu, aby som ti to povedal, ale –“

„Tu to máš, miláčik.“ Do obývačky vplávala mama ako tá najlepšie naladená gazdinka. Chýbala jej len prachovka a perlový náhrdelník okolo krku.

Caleb odložil šálku čaju na stolík a usmial sa. „Ďakujem. Mohol by som dostať aj cukor?“

Sledovala som ich rozhovor s otvorenými ústami. „Čo si s ňou spravil?“ spýtala som sa, keď mama odišla.

„To, čo so všetkými ženami. Nič.“

„A to teda nie. Niečo si musel spraviť. Moja mama je kráľovná všetkých feministiek. Ako si sa dostal dnu bez toho, aby ťa ugrilovala otázkami, je fakt záhada.“

„Veď vieš, ako na mňa ženy reagujú. To ťa tak prekvapuje, že sa tvoja mama správa rovnako?“

„No prečo? Prečo tak na teba reagujú?“

„Je to tým, aký som. Čo nosím v sebe.“

„A čo v sebe nosíš?“

Caleb sa odmlčal a nasypal si do čaju päť lyžíc cukru. Potom si pofúkal horúci nápoj a pohľad mu zaletel k dverám. Zdalo sa, že sme vážne sami. „Čo vieš o dušiach?“

„Že ich potrebuješ do pneumatík,“ odsekla som.

„Myslím dušu ako vedomie, ľudskú dušu.“

„Prepáč, dnes som už bola v kostole.“

„To, čo ti poviem, najskôr v kostole nezačuješ. Duše sú všade okolo nás a tým nemyslím duchov mŕtvych ľudí.“ Caleb odložil hrnček s čajom a pretiahol si paže. „Vysvetlím ti to.“

„No prosím.“

Oprel sa lakťami o kolená a preplietol si prsty. „Som svojím spôsobom posadnutý.“

„Ako vo Vyháňačovi diabla?“

„Nie až tak veľmi. Jednoducho v mojom tele je viac ako jedno vedomie.“

„Takže máš spolubývajúceho,“ posmievala som sa. „Ako sa volá?“

„Nemá meno.“ Caleb mi venoval pohľad, po ktorom ma všetok humor prešiel. „Sam, potrebujem, aby si ma pozorne počúvala. Toto nie je vtip. Všade okolo nás sú rôzne duše, prízraky. Niektoré sú dobré, iné zlé a ďalšie priam diabolské.“

Prekrížila som si ruky cez prsia, ale kutáč som stále pevne držala. „A tá tvoja je aká?“

„Zlá,“ odpovedal duto. „Duša v mojom tele je len malou časťou oveľa väčšej entity, bytosti staršej ako ľudstvo samo. Aj keď už má za sebou stovky rokov súžitia s ľuďmi, stále si so sebou nesie črty svojej pôvodnej podoby. Je stále medzi nami. V ľudovej slovesnosti sa jej vraví inkubus.“

„Aký bus?“

„In-ku-bus,“ slabikoval Caleb pomaly.

Zdvihla som obočie. „Nevolá sa tak jedna skupina?“

„Možno. Toto je však démon, ktorý zvádza ženy a vysáva z nich život.“

Nedokázala som sa pohnúť, prehovoriť, nič. Akoby ma niekto tresol do hlavy. A Caleb tu sedel, ani keby sme si vymieňali poznámky z chémie, a nie historky z hororu.

Natiahol ku mne ruku. „Viem, že to asi znie ako pritiahnuté za vlasy, ale –“

„Vážne?“ skočila som mu do reči. Jemu sa možno zdá normálne, že má v tele nejakého démona, ale ja som potrebovala aspoň chvíľku na to, aby som túto informáciu spracovala.

„Ak máš lepšie vysvetlenie toho, čo sa stalo včera, rád si to vypočujem.“ Caleb uprel na mňa pohľad a pohodlne sa oprel. A vyčkával.

Akoby som ešte nebola dosť vystrašená, v jeho očiach sa zrazu niečo zaligotalo. Začala z nich vychádzať fialová žiara, ani čo by mali vlastný zdroj energie, ktorý sa obnovoval každým mrknutím. Niečo také by nedokázali ani najlepšie kontaktné šošovky alebo očné operácie. Človek by sledovaním toho meniaceho sa svetla mohol stráviť celé hodiny. Nebol to optický trik. Iné vysvetlenie mi nenapadalo, nemala som šancu pochybovať alebo to popierať. Práve som bola oficiálne predstavená neznámemu prízraku. A ten z ničoho nič zmizol a Caleb sa natiahol za svojím čajom.

Vedela som, že medzi nebom a zemou sú veci, ktoré nemôžeme chápať. Nikdy som sa však nebála nadprirodzených javov. Mama ma zamestnávala strašením o oveľa skutočnejších monštrách až-až. Človek dokázal napáchať oveľa horšie veci než akékoľvek prízraky. No z toho všetkého, čo som videla, mi bolo stopercentne jasné, že to, čo sedelo oproti mne a usrkovalo z presladeného čaju, nebolo normálne.

Caleb sa zarazil s nedopitou šálkou v ruke. „Nechcem ťa desiť,“ povedal. „Len ti chcem vysvetliť, odkiaľ sa môj duch vzal, aká je jeho podstata. Pozri, všetko na svete má tri časti: schránku, dušu a životnú energiu. Stromy, vtáky, ľudia a ver tomu alebo nie, dokonca aj démoni majú do určitej miery všetky tri zložky. To, čo v sebe nosím, nemá životaschopné telo ani energiu, je to len duša, ktorá ma využíva ako schránku a živí sa energiou, ktorú jej poskytnem. Je to ako s elektródami. Iskry a neuróny a vlnové dĺžky, celé tvoje telo je ako jeden veľký rozvádzač života. A presne to si videla vychádzať z Garrettových úst.“

„Ty si mu vysal život?“ Keď prikývol, pokračovala som. „Ako?“

„Prosto som ho vytiahol z jeho tela ústami. Bozk života… a smrti,“ deklamoval.

„Ako dementor.“

Zatváril sa zmätene. „Čože?“

„Človeče, ty už dva roky pracuješ v kníhkupectve, a nečítal si Harryho Pottera?“

„Nie,“ odpovedal, aj keď v jeho tvári bolo jasne napísané: Prečo by som mal?

Vzdychla som si: „Môžeš si odo mňa požičať celú sériu. A prečo ten tvoj démon priťahuje len baby?“

„Pretože je mužského pohlavia. Je to jeho zbraň. Vydáva signály, ktoré priťahujú len ženy, niečo ako feromóny. Ťahá ich to ku mne tak silno, že úplne stratia sebakontrolu. A keď ma pobozkajú, môj duch z nich vyťahuje energiu. Tá príťažlivosť pôsobí na najzraniteľnejšie ženy. Nešťastné a láskou sklamané ženy to ku mne ťahá absolútne najviac. Čím zúfalejšie túžia po láske, tým je tá príťažlivosť silnejšia.“

„A čo moja mama?“

„Keby si tu nebola ty, najskôr by sa už na mňa vrhla.“

„Fuj, to je na vracanie,“ poznamenala som skôr sama pre seba než na adresu svojich čudných spoločníkov. Skutočne mi nebolo po chuti, aby si moja mama čokoľvek začala s Calebom. „Takže čo to znamená? Čo s tým akože robíš?“

„Väčšinou sa snažím tie ženské ignorovať. No občas to nezvládnem a niečo sa stane, ako som ti vravel. Napríklad tá baba z kníhkupectva. Jednoducho na mňa skočila a –“

„A tvoj milý spolubývajúci si myslel, že je to večera,“ doplnila som ho.

„Tak nejako.“

„Už sa ti to stalo aj niekedy predtým? Nedá sa tomu nejako zabrániť?“

„Dá aj nedá. Je to, akoby som doma choval tigra. Je to divá šelma, ale má vedomie. Po určitom čase začne rozpoznávať ľudí. Mám sestry a sesternice a môj duch na ne nikdy nereagoval. Zo známych ľudí energiu nevyciciava.“

„Aha. No, spomeň si na Siegfrieda a Roya.“

Caleb nasadil znudený výraz a namieril na mňa prstom. „Fajn, pozri, ten tiger Roya nenapadol. Z publika sa k nemu priblížil nejaký rozčúlený divák a vyľakal ho. Tiger sa chcel brániť a odtiahol Roya od potenciálneho nebezpečenstva. Neuvedomil si, akú má silu. A presne to sa stalo všetkým tým babám v Buncha Books a v Europii –“

„Takže to si bol tiež ty! Za tie ich kolapsy si mohol ty,“ obvinila som ho.

Caleb mal aspoň toľko slušnosti, že sa zahanbil. „Môj duch útočí len vtedy, keď ho niekto napadne. Tie ženské na mňa skočili a takto to dopadlo. Keď niekoho nepozná, nemá nijaké vedomie. Jednoducho len vie, že potrebuje energiu, aby prežil. No a ak ju nedostane z niekoho iného, začne si ju brať od svojho hostiteľa.“

To ma zaujalo. „Čože?“

„Za tie roky som zistil, že ho môžem živiť endorfínmi, ktoré sa tvoria, keď mám radosť a keď jem hodne sladkého. Ako náhrada za životnú energiu to celkom stačí, ale musím si cukor stále dopĺňať.“

Jeho zvláštny náruživý vzťah k sladkému pečivu a čokoláde mi náhle začal dávať zmysel.

Počkať, vlastne nie. „Takže duch sa živí eufóriou?“ spýtala som sa.

„Eufóriou, strachom, hnevom, adrenalínom, vzrušením. Z toho všetkého sa v tele tvoria dopamíny, čo je určitá forma alebo stupeň energie. Vieš, čo je život? Nie je to krv a svaly či kosti. Je to niečo ako iskra, ako univerzálne jadro, ktoré z nás spraví to, čo sme, prvopočiatok všetkého. Nie je to ani telo, ani duša, ale ten most, čo ich spája, to, čo drží dušu v tele. A tým sa živí.“

Snažila som sa to pochopiť, vážne. „Dobre, ale prečo tie ženy neumreli? Len im zlyhalo srdce.“

„Pretože som sa vzoprel. Keby ma bozkávali o niečo dlhšie, môj duch by si z nich vzal viac a…“ Caleb si nervózne hrabol do vlasov. „Nechcem nikomu ublížiť.“

„A čo teda Garrett?“

Znovu si usrkol čaju a dumal nad mojou otázkou. „To bola moja vina, môj duch za to nemohol. Už sa to nikdy nesmie opakovať.“

Odtiahla som sa. „Tvoja vina?“

„Ako som vravel, jeho hlavnou korisťou sú ženy. Musím sa podriadiť jeho chutiam, ale môžem jeho hlad držať na uzde. Lenže keď som videl, že ti Garrett chce ublížiť, zareagoval som a veci sa mi trochu vymkli z rúk. Už som to nemohol zastaviť.“

„Ako to?“

„Garrett mal nezvyčajne veľa energie. Užíval niečo na povzbudenie, niečo neprirodzené.“

„Steroidy,“ poznamenala som.

Caleb prikývol. „Tie ho zabíjali ešte skôr, než som sa ho dotkol. Chcel som mu dať umelé dýchanie, ale potom som v ústach pocítil tú energiu a môj duch sa z toho takmer pomiatol. Nemohol som ho zaraziť, aj keby som chcel. Lenže ja som nechcel. Chcel som, aby Garrett zaplatil za to, že ublížil tebe a Alicii. A tá energia bola taká sakramentsky dobrá, taká nenormálne skvelá, že som sa z toho rozplakal.“

Narovnala som sa. „A ja som si myslela, že plačeš preto, lebo ti je to ľúto.“

„Viem len, čo som v tej chvíli cítil, a ľútosť to rozhodne nebola. Strašne ma to však vydesilo, Samara. Takto ďaleko som to nikdy predtým nenechal zájsť. Nikdy predtým som nikoho… nezabil.“

Črty tváre sa mu stiahli úzkosťou. Všimla som si, že je ešte bledší ako zvyčajne, zrejme celú noc nespal.

„Čo si spravil s Garrettovým telom?“ spýtala som sa.

„Išiel som do Robertovho domu zavolať políciu.“ Caleb sa zamračil a ešte viac sa ku mne naklonil. „Akože čo? Myslela si si, že som ho zahrabal niekde na dvore?“

Odovzdane som zdvihla ruky. „Pokoj. Vôbec neviem, ako tieto veci fungujú.“

Caleb na mňa zízal, sklamaný a urazený. „Sam, nie som nijaké monštrum.“

„A čo teda si?“ naliehala som.

„Ako sa tu máte?“ zašvitorila mama odo dverí. Zamierila priamo ku Calebovi a tam pokračovala v afektovaní.

Caleb jej podal prázdnu šálku. „Skvelo. Mohol by som dostať ešte trochu čaju, prosím?“

„Iste. Pre teba čokoľvek,“ odpovedala tak zadýchane, až som sa striasla. Snažila som sa ignorovať, ako sa jej prsty jemne dotýkajú Calebových, keď si od neho brala šálku.

Keď mama odišla, Caleb sa otočil naspäť ku mne. „Nie som monštrum. Podľa pôvodu našich duchov sa nazývame kambioni. Som stopercentne z mäsa a kostí a smrteľný, len na to mám pár zvláštnych podmienok. Je to na celý život a dokážem to ovládať.“

„A čo keď sa ti minú šišky a tvoj maznáčik vyhladne?“

Calebovi sa na tvári usadil prísny, odhodlaný výraz. „Dávam si pozor, aby sa to nestalo.“

Matka znovu vykukla spoza dverí. „A nechceš do čaju citrón alebo mlieko? Zabudla som sa ťa spýtať.“

„Nie, ďakujem, stačí mi len čaj,“ zavolal Caleb.

Mama na neho mrkla a zmizla.

Znovu sa obrátil ku mne. „Dokážem to ovládať, Sam.“

Zavrtela som hlavou. „Ako ti mám dôverovať?“

Mamina hlava sa znovu objavila vo dverách. „Nechceš k tomu čaju nejaké sušienky?“

„Mami!“ zajačala som. Tá jej fixácia mi začínala liezť na nervy. A kde vôbec vyhrabala sušienky? Prehľadala som celý dom od pivnice až po povalu a nenašla som ani omrvinku sladkého. „Mohla by si nás ešte chvíľku nechať osamote?“

„Čo? Ach, prepáč, zlatko. Keby ste niečo potrebovali, budem v kuchyni,“ oznámila a skoro narazila do steny, keď sa chcela rýchlo vzdialiť.

„Poď radšej von,“ navrhla som Calebovi a zamierila som k dverám.

Vonku bola taká horúčava, že som sa cítila, akoby som mala k hlave prisatú hodne vtieravú, lepkavú chobotnicu, ktorá ma dusí. Ulicou sa šírila vôňa uhlia a grilovania a slnko sa pomaličky kotúľalo za obzor.

Oprela som sa o plot verandy a prekrížila si ruky cez prsia. „Fajn, takže si to zopakujeme od začiatku. Prvé dejstvo. Ako sa ti démon dostal do tela?“

Caleb prižmúril oči. „Slovo démon nemám rád.“

„A ja zasa nemám rada slovo permanentka, a ľudia ho napriek tomu používajú,“ odsekla som.

Caleb na mňa upieral netrpezlivý pohľad. „Nie je to démon. Ak chceš zabiehať do technických detailov, tak je to vnímajúca bytosť, schopná uvažovať a cítiť. Je to duša.“ Caleb si hrabol do vlasov a prešiel si rukou po tvári. „Naozajstní démoni majú ešte stále vlastnú telesnú schránku, okrem toho aj nevýslovnú silu a sú naozaj veľmi zlí. Nemajú morálne zásady ani svedomie, sú neľudskí. Medzi mojimi ľuďmi je slovo démon dosť citlivá záležitosť. Snažíme sa ho nepoužívať.“

„Dobre, zapíšem si to.“ Cítila som, ako mi behá mráz po chrbte. „A ak tá duša mala niekedy svoje telo, ako to, že je teraz v tvojom?“

„Neviem. Môj otec tvrdí, že som sa tak už narodil, ale jej prítomnosť som si uvedomil, až keď som mal dvanásť rokov.“

„Tak počkať, počkať. Ako to tvoj otec môže vedieť?“

„Tiež je kambion. To je ďalšia črta tejto bytosti, môžeme sa rozmnožovať a šíriť, ako gén alebo kliatba.“ Caleb sa útrpne zasmial.

Odtiahla som sa od neho. „Môžem to chytiť aj ja?“

„Nie, nie je to bacil. Neprenáša sa dotykom. Odovzdáva sa z rodičov na deti a je v našej rodine už stovky rokov. Moje deti to tiež neminie.“

„Budem hádať. Tvoj brat Haden je rovnaký ako ty?“

„Áno,“ pripustil Caleb, aj keď bolo vidieť, že nerád.

„Takže to myslel tým dedičstvom.“ Kývla som, ale na viac som sa už nezmohla. Ako keby mi vypol mozog, zrazu som sa cítila unavená, vyčerpaná, a to som sa Caleba ani nedotkla. „Nadine vie, čo si zač?“

Venoval mi taký prísny, chladný pohľad, že som stuhla. „Sam, o tomto by sa vôbec nemalo hovoriť. Môžem ti veriť, že si to necháš pre seba? Nikomu to nevrav, ani Nadine, ani Mii.“

Robí si žarty? Ľudia by si mysleli, že som rovnako šialená ako on. „Hej, jasné. Nikomu to nepoviem.“

Caleb si vydýchol, ako keby mu môj sľub mlčania priniesol nezmernú úľavu. „Samara, fakt sa mi páčiš. Veľmi. Si asi jediná baba v tomto meste, ktorá nereaguje ako všetky ostatné. Nikdy by som neublížil ani tebe, ani tvojej rodine. Dokážem to ovládať, robím to už roky. Dokážem žiť normálnym životom. Vravel som ti, že môj duch dokáže rozoznávať ľudí. Čím viac času so mnou stráviš, tým menšie je riziko, že z teba bude chcieť vysávať energiu. Moji rodičia boli spolu vyše dvadsaťosem rokov a nikdy s tým nemali problém.“

Nadýchla som sa na odpoveď, ale z dverí vykukla moja mama. „Zlatko, volá Mia!“ zakričala. „Je dosť rozrušená.“

Vydýchla som a zvesila plecia. Mia sa už pravdepodobne dozvedela o Garrettovej smrti. Všetky udalosti posledných dvadsiatich hodín na mňa náhle padli ako lavína. Kývla som a mama sa vrátila dnu, ešte predtým však vyzliekla Caleba očami.

„Pozri, musím ísť. Vďaka, že si mi priniesol peňaženku.“ Otočila som sa k dverám, ale zastavil ma Calebov dotyk.

S utrápeným výrazom v očiach sa ma spýtal: „Takže je to v poriadku?“

Vytrhla som sa mu. „Nie, Caleb, nie je to v poriadku. Včera mi umrel kamarát a z toho sa len tak rýchlo nespamätám.“

Pohľad mu stvrdol. „Ako môžeš hovoriť, že je to tvoj kamarát, po tom, čo sa včera stalo?“

„Ľahko. Viem, že je to hlúpa výhovorka, ale Garrett bol opitý a najskôr aj sfetovaný. Zaslúžil si dostať nakladačku, možno zavrieť na chvíľu do chládku a zakúsiť, ako by mu chutilo znásilňovanie od spoluväzňov. No rozhodne nie smrť. Smrť je na mňa tak trochu veľmi nezvratná a bola by som radšej, keby sa ako trest udeľovala len výnimočne. Práve si ma zavalil hromadou informácií a potrebujem si ich trochu utriediť. Nemám ti to za zlé, som rada, že si mi včera pomohol. No rozhodne nič z toho nie je v poriadku, Caleb. Takže ma ospravedlň, musím ísť utešiť svoju kamarátku a nájsť si nejaké čierne šaty.“ Vrátila som sa do domu a zabuchla Calebovi dvere pred nosom.

11

Garrettov pohreb sa konal nasledujúcu stredu.

Bola tam celá škola, Garrettova rozvetvená rodina a vari polovica Spoločenstva národov. Tí, čo už nemali miesto na sedenie, stáli vzadu. V mori čiernej bolo možné vidieť uslzené tváre detí, priateľov a spoluhráčov a všetci čakali odpoveď na základnú otázku: Prečo?

Pitva potvrdila Calebovo tvrdenie, že Garrett užíval steroidy. Kde prišiel k pomliaždeninám a škrabancom, polícia nevedela, ale domnievala sa, že sú dôsledkom nejakej šarvátky počas párty. Vyhľadávať súboje bol jeho obľúbený koníček. Patológ prišiel k záveru, že príčinou náhleho zlyhania srdca boli zakázané steroidy, ktoré Garrettovi kolovali v krvi. To, že nezomrel priamo počas tréningu, bol skoro zázrak.

V treťom rade sedeli obávané Courtney. Áno, v našej škole bola enkláva dievčat s rovnakým krstným menom. Vravelo sa, že okrem mena mali spoločného aj Garretta. Hovorilo sa im Drakulove nevesty, pretože každý týždeň na Garrettovi visela iná. Striedali sa rovnako pravidelne ako stráž pred Buckinghamským palácom. Teraz sa chúlili k sebe, sušili si oči vreckovkami a neustále si kontrolovali mejkap.

Sadla som si do predposledného radu. Nemala som nijaké vhodné čierne šaty, tak mi mama požičala jedny svoje, s rolákom a vypchávkami na pleciach. Mia nevyzerala oveľa lepšie. Mala na sebe šaty podobné tým, ktoré mala oblečené Audrey Hepburn v úvodnej scéne Raňajok u Tiffanyho . Opierala sa o Dougieho, ktorý ešte stále vyzeral ako vystrihnutý zo záverečnej scény Klubu bitkárov . Dougie a Garrett rozhodne neboli kamoši na život a na smrť, ale Dougie mu chcel vzdať úctu. Tisol si k sebe Miu tak pevne, akoby sa bál, že ju Garrett začne zvádzať zo záhrobia.

Po krátkej kázni a spoločnej modlitbe sa k mikrofónu začali trúsiť rôzni ľudia a delili sa s nami o svoje milé spomienky na zosnulého a zábavné anekdoty o ňom.

V duchu som sa pýtala, prečo ľudia o ostatných hovoria pekne len po ich smrti. Vari je smrť nejaká zásluha? Otec mi raz povedal, že z toho, koľko ľudí príde na pohreb, vidno, ako zosnulý žil. Zo všetkých tých vážnych tvárí okolo mi bolo jasné, že Garrett bude chýbať mnohým ľuďom.

Pohreb bol krátky, dôstojný a bez zvláštnych udalostí. Všetci trúchliaci v pokoji odchádzali. Predtým som bola len na jednom pohrebe a ten bol úplne iný. Keď umrel dedo Watkins, babina sa úplne zosypala. Dostala záchvat priamo v kostole, s krikom sa vrhla na truhlu a chcela z nej vytiahnuť dedovo telo. Mojej sesternici Tameke odtiekla plodová voda a jej piate dieťa sa takmer narodilo priamo tam. A na strýka Rudyho bol vydaný zatykač, takže policajti ho zobrali priamo pri dedovom hrobe.

To bola iná zábava.

Zato tu to bola stelesnená melanchólia a neprekonateľný zármutok. Ani zakašľanie, ani zašeptanie, ani jedno plačúce dieťa. Ticho sa ako ten najväčší hluk rozlievalo do všetkých kútov budovy.

Na Davenportovcov som sa neodvážila ani pozrieť. Garrett bol ich jediný syn a niesol na pleciach náklad všetkých ich snov a nádejí. Sedeli v prvom rade a tvárili sa statočne. Nemohla som si pomôcť, predstavovala som si, čo by asi robili moji rodičia.

Pochovať vlastné dieťa je tak trochu perverzné. Vo vzduchu viselo veľa otázok. Načo bolo tých uplynulých osemnásť rokov, ak sa nemal dožiť viac? Načo boli tie očakávania a priania? A budú jeho rodičia vôbec schopní žiť ďalej?

Len čo Garretta uložili na večný odpočinok, objala som sa s priateľmi a odišla som. Nemala som náladu klebetiť, chcelo sa mi trúchliť osamote. Cestou domov som zašla autom ku krajnici a rozplakala sa. Prišlo to z ničoho nič, bol to jeden z tých škaredých usoplených vzlykov typu dúfam, že ma nikto nevidí . Bola to dosť oneskorená reakcia.

Keď som sa upokojila, zastavila som sa v obchode po ľadovú triešť, pretože nosiť v júli rolák nie je práve najlepší nápad. Ani som nemala silu usmiať sa, keď som zbadala kapitána Johna Smitha a Pocahontas, ako si za svoje výplaty kupujú stieracie výherné žreby. Nad mojou hlavou visel mrak depresie a nechcel zmiznúť.

A potom tu bol aj Caleb. Čo som s ním, dočerta, mala robiť? Musela som si to rozmyslieť fakt rýchlo, pretože stál pred naším domom. Vôbec som netušila, čo spraviť.

Posledné tri dni som sa mu vyhýbala. Našťastie mi to celkom uľahčil. V práci sa na mňa ani nepozrel, čo mi prekážalo viac, ako som si bola ochotná pripustiť. Ešte stále som spracovávala všetko, čo mi povedal, snažila som sa to nejako analyzovať, nejako sa v tom vyznať – čo vo mne prebúdzalo akurát ďalšie otázky. Na internete som našla len odkazy na hebrejské spisy a pár stránok s dosť zábavnou fanúšikovskou fikciou, inak mi s týmto konkrétnym problémom veľmi nepomohol, a tak som sa rozhodla zájsť priamo za zdrojom. Ten sa dnes zjavne rozhodol vziať veci do vlastných rúk a prísť na návštevu. Opieral sa o svoj džíp a tváril sa, akoby som meškala.

Napriek všetkému sa mi Caleb páčil.

Tak a je to vonku. Caleb sa mi páči.

Často som dumala nad tým, prečo dievčatá priťahujú nebezpeční a tajuplní chlapi. Odpoveď bola jednoduchá. Je to vzrušujúce a provokatívne. Žijete na hrane, nikdy sa nenudíte a nebezpečenstvo je sexi. Caleb vo svojich obnosených džínsoch, v priliehavom čiernom tričku a so slnečnými aviatorkami bol prototypom neposlušného chalana.

Vystúpila som z auta a kráčala som po príjazdovej ceste. „Čo tu robíš?“

„Čakám na teba.“ Šuchol si okuliare dolu po nose a ponad rám prešiel kritickým pohľadom môj outfit. „Dofrasa, čo si vyliezla z osemdesiatych rokov?“

Takmer som sa usmiala. Takmer. „Len závidíš, pretože sám by si tak dobre vyzerať nezvládol.“

„Tak to máš recht,“ prikývol. „Aký bol pohreb?“

Sklopila som oči k zemi. „Smutný.“

„Sam, vážne ma to mrzí.“ Jeho slová zneli naliehavo, skoro zúfalo.

„Viem. Takto sa to nemalo stať. Nečakám, že to pochopíš, ale Garrett bol môj kamarát. Poznala som ho od –“

„Siedmej triedy, viem. No toto už nebol ten chalan, ktorého si poznala. To svinstvo, čo bral, ho zmenilo. A nie k dobrému.“

„Fajn, tak ma nechaj trúchliť za chalanom, ktorého som poznala.“ Dupala som po trávniku, ale potom som sa zastavila. „Tak moment! Odkiaľ vieš, ako dlho som sa s ním poznala?“

„Viem o ňom teraz veľa vecí.“ V jeho tóne znel náznak niečoho nevysloveného.

„Ako napríklad čo?“

„Alicia nebola prvá, ktorú napadol. Bolo ich viac.“

Toto ma nemohlo neupútať. „Kto ešte?“

Caleb prešliapol z nohy na nohu a strčil si ruky do vreciek. „Nejaká Courtney.“

„Ktorá?“

„Nie som si istý.“

Pristúpila som k nemu bližšie. „Ako to všetko vieš?“

„Neodčerpal som z neho len životnú energiu. Boli tam aj jeho spomienky, útržky minulosti. Viem o Garrettovi všetko.“

„Ako čo?“

„Bol alergický na kešu oriešky. Miloval filmy o kung-fu. Nejaký čas nemal rád svoje telo, preto začal brať steroidy. Keď mal štrnásť, bol do teba zamilovaný, ale nebol si istý, ako by na teba zareagovali jeho rodičia.“

„Akože ako zareagovali ?“

„No povedzme, že pár ľudí z jeho rodiny nemalo taký tolerantný postoj ako iní.“ Caleb zišiel pohľadom na moju hruď. „Vážne ti v prvom ročníku zaplatil desať dolárov za to, aby si mohol siahnuť na tvoje prsia?“

Prešla som si rukou po líci. „Na to som už úplne zabudla.“

„No Garrett nie. Mám pokračovať?“

Zachvela som sa z náhleho závratu. „Nie. Áno. Teda nie. Čo si to vravel o Courtney?“

„Neprekvapilo by ma, keby tie dievčatá neboli až tak úplne nešťastné z jeho smrti.“ Z výrazu na jeho tvári bolo badať, že sa nechce púšťať do detailov.

Zavrtela som hlavou. „Musím ísť domov. Úplne sa v tých šatách škvarím a som unavená.“ Vydala som sa k domu.

„Kedy ťa zas uvidím?“ zavolal za mnou.

„V práci, ako vždy.“

„Myslel som mimo kníhkupectva.“

Otočila som sa na päte. „Čo odo mňa chceš, Caleb?“

Odrazil sa od svojho auta a išiel mi naproti. „Chcem, aby si so mnou trávila čas. Potrebujem ťa mať nablízku, aby –“

„Aby čo? Aby som sa lepšie spoznala s tvojím spolubývajúcim? Myslím si, že to nie je dobrý nápad.“

„Prečo nie?“

„Pretože je to čudné, pretože je to nebezpečné a preto, lebo mám vo svojom voľnom čase na práci lepšie veci.“ A išla som preč.

„Prosím!“ To slovo bolo síce sotva počuť, ale jeho význam bol úplne jasný.

To jedno jediné slovo ma zarazilo a podlomilo moju sebadôveru. „A čo z toho budeš mať?“

„Spoločnosť.“

Sledovala som, ako sa ku mne približuje. „To si vážne taký osamelý?“

Caleb si dal dolu slnečné okuliare, aby mi jeho slová boli úplne zrozumiteľné. Až keď si bol istý, že má celú moju pozornosť, pokračoval. „Sam, ženské po mne šalejú, chcú ma, ale ani jednej sa nepáčim len tak. Moja rodina žije po celom svete a ľudia v tomto meste sú všetci na hlavu. Ty si jediná, s kým sa môžem normálne rozprávať. S tebou mám pokoj. Páčim sa ti, nie?“

Po očku som sa na neho pozrela. „No, nevyzeráš najhoršie.“

„Sam.“

„A čo chceš počuť? Začali sme sa baviť,“ pozrela som sa na svoje neviditeľné hodinky, „sotva pred pár týždňami, takže sa ešte stále zoznamujeme. Pre mňa je toto všetko úplne nové. Nikdy som s nikým nechodila a to nehovorím o tom, že sa ešte nejako musím vyrovnať s tým, kto v skutočnosti si a že si omylom zabil môjho spolužiaka. K tomu si pridaj, že mám na sebe v tridsaťstupňovej horúčave šaty z polyesteru. Tak čo odo mňa chceš?“

Caleb sa pokojne a zhlboka nadýchol, ako keby sa snažil pričarovať si odniekiaľ viac trpezlivosti. „Fajn. Tak sa choď prezliecť a vyrazíme.“

Premerala som si ho od hlavy po päty. „Kam?“

„Najesť sa. Mám chuť na vafle.“

Znechutene som odstúpila. „Vaf… Ty si sa zbláznil?“

„Nie. Som hladný a aspoň by sme sa mohli porozprávať, určite máš ešte ďalšiu kopu otázok. Tak sa bež prezliecť, máš pätnásť minút.“

„Mám toľko času, koľko mi zaberie sprchovanie a obliekanie. Netlač na mňa.“ Keď som prišla na verandu, otočila som sa späť k nemu. „Mama príde z práce až o siedmej. Poď dnu, môžeš na mňa počkať dolu.“

Caleb pristúpil bližšie. „Si si istá? Nebojíš sa, že sa na teba vrhnem alebo niečo také?“

„Len to skús. My Marshallovci sa nedáme len tak ľahko zabiť a rozhodne nie bez strieľania. A vôbec, skôr by si sa mal báť sám o seba. Vôbec nevieš, čo všetko ťa u nás doma môže stretnúť.“

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .