Horror School –
Podivné sestry

Aj v tlačenej verzii.

Objednať si môžete na stránke

www.fragment.sk

Ďalšie e-knihy v edícii:

Horror School – Šialený profesor

Horror School – Zákerný šprt

Charles Gilman

Horror School – Podivné sestry – e-kniha

Copyright © Fragment 2014

Všetky práva sú vyhradené.

Nijaká časť tejto publikácie sa nesmie rozširovať

bez písomného súhlasu majiteľov práv.

KAPITOLA
PIATA

„Ty si sa zbláznil!“ vykríkol Glenn. „Chceš ich prenasledovať?“

„Chcem to vyskúšať,“ povedal Róbert. „Kým sa brána nezavrie.“

„Veď ani nevieš plávať!“ zvolal Glenn.

To nebola celkom pravda. Róbert plávať vedel, ale nikdy sa nenaučil plávať poriadne, takže sa vždy rýchlo unavil. Čo dnes nehralo úlohu. „Veď je tu trojmetrová hĺbka,“ povedal. „V trojmetrovej hĺbke sa môže utopiť ktokoľvek.“

„A čo plavky?“

„Niet času na prezliekanie.“

Róbert si schoval batoh za sedadlá na tribúne. Pip a Kvik sa prebúdzali, prikázal im preto, aby sa ani nepohli. „Najeme sa, keď sa vrátim,“ vysvetlil im.

Potom skočil do bazéna, tak ako bol, v džínsoch a mikine. Oblečenie mu hneď nasiaklo vodou, zrazu mal pocit, že pribral desať kilogramov.

Glenn si skopol topánky a hodil ich pod lavičku. „Aj tak som sa chystal prať,“ povedal. „Karina, aj ty ideš?“

„Jasné,“ mykla plecami. „Bezo mňa by ste na tej druhej strane neprežili ani päť minút.“

Glenn žuchol do vody ako delová guľa, cez okraj bazéna sa preliali mocné vlny. Zato Karina vošla do vody bez toho, aby vyšplechla čo i len jediná kvapka a hladina sa vôbec nezavlnila. Bola to jedna z najčudnejších vecí, aké Róbert kedy videl: namiesto toho, aby plávala vo vode, plávala akosi medzi ňou. A keď sa zas vynorila nad hladinu, mala vlasy i tvár úplne suché.

„Ste pripravení?“ opýtal sa Róbert.

„Poďme,“ zavelil Glenn.

Karina prikývla. „Kto bude pri bráne posledný, je z kola von!“

Znovu sa ponorila pod vodu a viedla ich dole a stále hlbšie, až ku dnu bazéna. Glenn hneď za ňou, potom Róbert. Napité oblečenie ich rýchlo stiahlo pod vodu.

Róbert klesal hlavou napred, pátral na dne bazéna po bráne. Na súši sa dala rozoznať ľahko – točiaci sa vír, ktorý sa vznášal vo vzduchu. Ukázalo sa, že nájsť bránu pod vodou nie je také ľahké. Pod vodou vírilo všetko.

Rýchlo zistil, že má väčší problém. Bazén mal mať najväčšiu hĺbku tri metre. Všetci traja sa teda mali dostať ku dnu za niekoľko sekúnd, ale to bolo stále od končekov ich prstov vzdialené niekoľko centimetrov. Zdalo sa, že klesajú čoraz hlbšie a pritom sa nemôžu nikam dostať.

Keď sa Róbert nakoniec pozrel hore, uvedomil si, že zostúpili do akéhosi kaňonu. Slnkom ožiarenú hladinu bazéna teraz mali pätnásť metrov nad sebou – a potápali sa čoraz hlbšie. Voda bola stále tmavšia.

Róbert chcel na kamarátov zavolať a zastaviť ich v ďalšom klesaní. Zdalo sa mu, že pokračovať ešte hlbšie je šialenstvo. Čo keď bazén nemá dno? Čo keď sa donekonečna prehlbuje?

Návrat hore bol nemožný. Róbert to vyskúšal a zistil, že má veľmi ťažké oblečenie a ruky a nohy slabé. Darilo sa mu len šliapať vodu – a zabrániť tak ďalšiemu klesaniu. Hrabal rukami a nohami, nosom vypúšťal bubliny a pripravoval sa tak o cennú energiu a vzduch. Svaly mu ochabovali. Pľúca mal takmer prázdne.

„Hej!“ zakričal na svojich kamarátov. Vo vode to však znelo len ako tlmené bublanie. Glenn s Karinou sa neobzreli a Róbert si uvedomil, že urobil neuveriteľnú hlúposť. Ten tichý výkrik znamenal stratu zvyšku vzduchu a začalo sa mu zahmlievať pred očami. Od utopenia ho delili už len sekundy.

Zamieril smerom ku kamarátom, želal si, aby sa otočili, želal si, aby videli, že potrebuje pomoc.

A potom Karina zmizla v temnote.

Nie – Róbert stále videl tú stenu za jej chrbtom. Nejako prešla cez stenu.

Našla bránu!

A potom zmizol i Glenn.

Róbert zmobilizoval zvyšok energie a prinútil vyčerpané svaly, aby trochu viac zabrali. Tlak v bráne ho vtiahol do ďalšej dimenzie. Čierna voda sa okamžite zmenila na presvetlenú zelenkavú a vtom si Róbert uvedomil, že stojí na nohách.

Hlava sa mu vynorila nad hladinu a prerývane zalapal po prvom dúšku vzduchu. Otvoril oči, ale nič nevidel, tvár mal pokrytú niečím hnusným. Mával okolo seba rukami vo vode, kašľal a sŕkal, až ho Glenn chytil za podpazušie a podoprel ho.

„Nezmätkuj,“ povedal mu. „Jednoducho dýchaj.“

Róbert si opláchol oči a tvár. Stáli s Glennom až po krk vo vode malého rybníka. Glenn mal vlasy, tvár a plecia postriekané slizom. Hladinu rybníka pokrýval chlpatý koberec svetlozelených rias. Róbert ich cítil vo vlasoch, v ušiach, na perách. Niekoľkokrát vypľul do vody. „Fuj, to je hnus!“

„Ja za to nemôžem,“ bránil sa Glenn. „Bol to tvoj nápad.“

Bok po boku sa brodili k brehu rybníka. Pred nimi stál trojposchodový dom. Róbert v ňom spoznával Tillinghastov zámok, ako ho videl na fotografiách v novinách. I keď sa dostali do inej dimenzie, do obdobia asi spred tridsiatich rokov, denný čas zostal rovnaký. Slnko im stálo priamo nad hlavami. Bolo zrejme niekoľko hodín poobede.

Karina už bola z rybníka vonku, krčila sa za nejakou húštinou. Bola suchá – preplávala vodou a vôbec sa nenamočila. „Poďte sem,“ vyzvala ich. „Kým vás niekto nezbadá.“ Róbert sa vyškriabal na trávnatý breh celý obalený zeleným slizom. Karina pokrčila nos. „Hrozne smrdíš.“

„A tiež si tak hrozne pripadám,“ dodal.

„Chvíľku si odpočinieme,“ povedal Glenn, „aby si znova chytil dych. Potom sa vrátime.“

„Vrátime?“

„Zase cez tú vodu.“

Róbert zavrtel hlavou. Plávať až ku dnu bazéna bolo dosť ťažké. A vyplávať naspäť hore? „Nemôžem. Musíme nájsť inú bránu.“

Glenn sa rozosmial. „Ako to chceš urobiť? Chceš zaklopať u Tillinghasta na dvere a požiadať ho o pomoc?“

Róbert si pozorne prezeral zámok, pátral v oknách po nejakých známkach života: nič. Nezazrel jedinú tvár za sklom. Na príjazdovej ceste neparkovalo nijaké auto. A po Silvii a Sarah tu dozaista nebolo ani stopy. Dom vyzeral opustene.

„Možno tu nik nie je,“ zašepkal Róbert.

„Vždy tu niekto je,“ povedala Karina.

„Určite tu niekto je,“ ozval sa Glenn. „Keď sa na ten dom pozriem, cítim, že sa na mňa tiež pozerá.“

Strávili pár minút úvahami, čo podniknú. Glenn trval na tom, aby sa cez vodu vrátili naspäť. Povedal, že je len otázkou času, kým ich niekto – alebo niečo zo zámku zazrie. „Spomínate si na tú obrovskú pavúčicu?“ pripomenul im.

„Áno,“ prisvedčil Róbert. Keď sa naposledy tajne dostali do Tillinghastovho zámku, skoro ich zožrala obrovská hladná pavúčica s niekoľkotisícovým húfom pavúčat.

I keď sa Róbert toho obrovského hmyzu štítil, ešte viac sa bál návratu do vody. Nechýbalo veľa a bol by sa utopil a ešte stále z neho kvapkala voda, čo bol taký premočený. Radšej by volil ústupovú cestu cez zámok.

„Aspoň nazrime dnu cez okno,“ navrhol. „Možno uvidíme nejakú bránu.“

„To je dosť nepravdepodobné,“ zapochyboval Glenn a obrátil sa ku Karine. „Že mám pravdu?“

Obaja sa na ňu pozerali, čo povie. Často sa stávalo, že jej hlas rozhodol, keď sa nemohli dohodnúť. Karina vstala a vykročila k dverám do zámku. „Keď už sme až tu, tak sa môžeme pozrieť.“

„Počkaj na mňa,“ povedal Róbert.

„Dobre,“ zabručal Glenn a potácal sa za nimi. „Ak zbadáme jedinú pavučinu, okamžite skáčem do vody a nechám vás tu.“

KAPITOLA
ŠIESTA

Keď sa vydali po príjazdovej ceste ku vchodu do zámku, Róbert si uvedomil, že všade okolo panuje úplné ticho. Z okolitých ulíc nebolo počuť nijaké zvuky prechádzajúcich áut, kosačku na trávu alebo fukár na lístie. Dokonca aj vietor stíchol.

Na celom pozemku vládlo mŕtvolné ticho.

Vedľa vstupných dverí boli dve veľké okná, ale zarastali vysokým tŕnistým krovím. Róbert sa pokúsil jeden šľahúň odhrnúť, ale iba si popichal prsty. Pozorne si prezeral jedno okno. Závesy síce boli rozhrnuté, ale silná vrstva špiny na skle sťažovala zazrieť čokoľvek vnútri. Napriek tomu rozoznal známy tvar.

„Pozri sa!“ povedal Glennovi a ukazoval do okna.

Tam, vnútri domu, bol otáčajúci sa čierny vír.

„Nemôžem tomu uveriť!“ vykríkol Glenn. „Mal si pravdu!“

Keď Róbert s Glennom odstúpili, nazrela dnu i Karina a zamračila sa. „Chlapci, moment. To nie je to, čo si myslíte…“

Bolo však neskoro. Róbert s Glennom už otvárali masívne vstupné dvere a vkročili do haly.

Bola to typická miestnosť starých sídel: s veľkým kamenným kozubom, nádherným krištáľovým lustrom a majestátnym schodiskom, ktoré viedlo na prvé poschodie.

Najsilnejší dojem na nich zanechali prekrásne gobelíny. Bolo ich spolu šesť, šesť obrovských tkaných obrazov siahajúcich od stropu až po podlahu. Na jednom z nich sa týčila vysoká pyramída a nad ňou sa vznášala očná buľva, pyramída ako na rube jednodolárovky, až na to, že túto obklopovali muži a ženy v červených tunikách, aké nosili Rimania v staroveku.

Druhý gobelín znázorňoval veľký čierny vír na vrchole nejakej hory a po úbočí sa k nemu šplhalo mnoho detí. Róbert si so zvieravým pocitom uvedomil, že to je tá brána, ktorú videl cez okno – vôbec teda nešlo o skutočnú bránu. „Je to len obrázok,“ poznamenal.

Karina sa zamračila. „Keby ste ma počúvali, už by ste to dávno vedeli. Vari ste zabudli, že som bola v tomto dome tridsať rokov uväznená? Poznám to tu.“

„No, prevedieš nás po dome niekedy inokedy,“ vyhlásil Glenn. „Ja sa vraciam do vody.“

Ešte to ani nedopovedal a za chrbtom mu zavŕzgali pánty. Drevené dvere sa tak hlučne zabuchli, až sa luster rozhojdal a celý dom sa otriasol. Glenn sa k nim rozbehol a chcel ich otvoriť, ale zistil, že nemajú kľučku ani guľu alebo závoru. Nič. Stál proti veľkej a úplne hladkej doske z mahagónového dreva.

„Čo to znamená?“ vyhŕkol udivene. „Ako ich majú ľudia otvoriť?“

„Nemajú,“ povedala Karina. „O to práve ide. Dostať sa do domu je ľahké. Dostať sa von, to už je o inom.“

Nad ich hlavami sa ozvali kroky a Karina sa pozrela k stropu. „A už prichádzajú naši hostitelia.“

Róbert sa poobzeral po hale. Vedľa kozuba síce stálo niekoľko stoličiek a stôl, ale inak tu nebolo kam sa schovať a hlavne nič, čo by sa dalo použiť ako zbraň.

„Rozbijem okno,“ napadlo Glennovi.

Zúfalým pohybom schmatol stoličku a chystal sa ju hodiť do sklenenej tabule.

Potom stuhol.

Hore na schodoch stáli Sarah so Silviou. Mali na sebe červené splývavé šaty. Rovnaké ako tuniky, ktoré na sebe mali tí muži a ženy na gobelíne.

Róbert zaujal obranný postoj a pripravil sa na najhoršie.

Čakal, že im na hlave vyrazia rohy alebo krídla na chrbte, alebo obrovské jazyky z úst.

Čakal, že sa dievčatá vrhnú zo schodov a s natiahnutými pazúrmi budú vrešťať a revať.

Určite nečakal, že sa usmejú.

„Karina!“ zvolali obe súčasne.

„Pán bude mať takú radosť, keď sa dozvie, že si sa vrátila domov!“ povedala Sarah. „A že si priviedla chlapcov!“

„Potrebujeme viac chlapcov!“ povedala Silvia. „Prišli odovzdať svoje cievy?“

Karina zamrkala: „Áno. Správne.“

„Skvelé!“ povedala Sarah a zatlieskala.

„Pán sa bude veľmi radovať!“ prízvukovala Silvia.

Sestry sa nadšene rozbehli po schodoch privítať hostí.

Glenn sa vystrašene obzeral. „Čo myslí tým ‚odovzdať svoje cievy‘?“ zašepkal. „O čom to hovorí?“

„Pssst,“ napomenula ho potichu Karina. „Rob akoby nič.“

Sarah chytila Róberta za ruku a viedla ho do haly. „Chudáčik, si premočený až na kožu.“ Vtom už mala v ruke uterák a opatrne Róbertovi stierala sliz z tváre a vlasov. „Dáte si trochu čaju? Niečo na zahriatie? Práve sme sa chystali obedovať.“

„Posadíme sa k ohňu,“ súhlasila Silvia. Točila sa okolo Glenna a vyberala mu z vlasov riasy. Hádzala ich ponad plece za seba. „O chvíľku vám bude teplučko.“

Róbert a Glenn váhali. Sestry Priceové sa správali tak priateľsky, že takmer zabudli na ich dlhočizné rozoklané jazyky schované za ich úsmevmi.

„Výborný nápad,“ povedala Karina. „Poďte, chlapci.“

Sestry rozprestreli na pohovku pokrývky a vyzvali chlapcov, aby sa posadili k ohňu. Karina sa vtisla medzi nich. Najväčší gobelín v hale visel priamo nad kozubom. Znázorňoval obrovskú ľudskú pažu vyrastajúcu z pustej krajiny, mohutné prsty sa snažili dosiahnuť na ohnivo červenú oblohu.

Sestry sa posadili do kresiel po oboch stranách pohovky.

Sarah sa usmiala. „Chlapci, vy sa určite tak tešíte!“

Róbert s Glennom na ňu vyvaľovali oči. Čo na to majú povedať?

„Áno,“ odpovedala za nich Karina. „Veľmi sa tešia.“

„To je normálne, že ste nervózni,“ pokračovala Sarah, „ale ubezpečujem vás, že to odovzdanie vôbec nebolí.“

„Po prvej dekáde,“ dodala rýchlo Silvia.

„To je pravda,“ povedala Sarah. „Niektorí sa pár rokov sťažujú, ale nakoniec prestanú a nastupuje pokojná plavba, ktorá trvá celé stáročia. A taká príležitosť! Slúžiť týmto spôsobom Prastarým – to je fakt veľká česť.“

Glenn sa rozhliadol, tváril sa úplne zmätene: „Čo tým myslíš, ‚slúžiť Prastarým‘?“

„To, že sa vzdáte svojich tiel! Tých zbytočných plátov kože, vlasov a chlpov! Tie nám umožňujú chodiť medzi vašimi vrstovníkmi tak, aby si nás nevšimli.“

„Čo sa to s nami deje?“ opýtal sa Róbert.

„Nebojte sa,“ povedala Sarah. „Máme pre vás dole veľmi peknú miestnosť.“

„Je to skôr urna,“ opravila ju Silvia.

„Malá miestnosť v tvare urny,“ povedala Sarah. „Bude sa vám tak páčiť, že nebudete chcieť odtiaľ odísť.“

„I keby ste mohli,“ povedala Silvia.

„Musíte byť takí pyšní!“

Róbert sa snažil dať si všetko dohromady. „Chcete naše telá použiť ako prestrojenie? A my zatiaľ budeme žiť v nejakých nádobách?“

„Ste priekopníci!“ zvolala Sarah. „Nakoniec sa zmocníme všetkých vašich spolužiakov. Vy, chlapci, ste medzi prvými. Pán na vašu vernosť nezabudne, až bude po Veľkej vojne.“

„Poďte,“ radovala sa Silvia, „dáme si trochu čaju.“

Siahla po zvončeku na okraji stola a štyrikrát ním zvučne zacinkala. Róbert sa rýchlo rozhliadol po hale, zúfalo pátral po nejakej únikovej ceste z tejto nepríjemnej situácie. Vstupné dvere sa nedali otvoriť. Z každej strany sedela jedna zo sestier Priceových. I keby im utiekli, netušil, kadiaľ by sa pustili…

Otvorili sa iné dvere a do haly vošla zhrbená staršia žena. Niesla starodávny prútený podnos s keramickou kanvicou a štyrmi malými šálkami. Rozostavila ich na stôl a Róbert v nej spoznal pani Laviniovú – tú knihovníčku, ktorá naňho vždy pôsobila podozrivým dojmom, keď sa prechádzala po školskej knižnici so škrípajúcim dreveným vozíkom. Nedala vôbec najavo, že si Róberta s Glennom pamätá.

„Vďaka, Claudine,“ povedala Sarah. „Obslúžte, prosím, najprv mladých pánov.“

„Ako si želáte,“ zašepkala knihovníčka.

Obišla stôl s kanvicou a naplnila šálky olejovitou čiernou brečkou. Tekutina páchla ako zmes nafty a bahnitej vody, ktorou pred chvíľou preplávali.

„Aký je to čaj?“ opýtal sa Glenn.

„Larválny,“ odpovedala Silvia. „Varíme ho v skleníku.“

Róbert nazrel do svojej šálky. Na hladine plávala baňatá hlava, jej oči uprene hľadeli na Róberta. Tvor mal dlhý tenký chvost. Nejaká obrovská žubrienka.

Silvia siahla do svojej šálky, vytiahla žubrienku za chvost a hodila si ju do úst ako lahodnú čerešničku. Pomaly prežúvala, vychutnávala chuť a Róbert počul, ako ju chrúme. „Mmmm,“ pochválila a zodvihla šálku. „Ešte, Claudine.“

Keď sa pani Laviniová naklonila, aby jej pridala, zatriasla sa jej ruka a kvapka čaju skončila na Sarahiných šatách. Tá zajačala a vyskočila. „Hlúpy cicavec!“

„Odpusťte!“ vykríkla pani Laviniová, zamrmlala niečo smerom dozadu a pustila celý podnos. Ten spadol i s kanvicou rovno do ohňa, plamene vyšľahli až nad kozubovú rímsu a okraj gobelínu sa vznietil. Sarah schmatla utierku a chcela horiaci obraz zachrániť, ale pani Laviniová, ktorá za seba nevidela, jej stála v ceste, ospravedlňovala sa a prosila o odpustenie.

„Uhni, ty nemotorné vrece kostí!“ jačala Sarah, „kým nezhorí celý dom!“

Róberta niekto potiahol za ruku a uvidel, že Glenn s Karinou sú už tiež na nohách. Tackajúc sa vyrazil za nimi.

„Kadiaľ?“ pýtal sa.

„To je jedno,“ zhúkla Karina. „Bež!“

Glenn rozrazil najbližšie dvere a ocitli sa v krátkej chodbe s ďalšou štvoricou dverí. Glenn sa vrhol k tým najbližším a tentoraz za nimi bola veľká kuchyňa s množstvom príborníkov a skriniek. Róbert sa hnal k dverám, ale tie opäť nemali kľučku ani zámku, nedali sa nijako otvoriť.

„Schováme sa do nejakej skrinky,“ vyhŕkol Glenn.

„Ani nápad,“ nesúhlasil Róbert. „Boli by sme v pasci.“

„Máme asi päť sekúnd, aby sme sa stihli schovať,“ volala Karina. „O chvíľu sa za nami poženú.“

Na pracovnom pulte uprostred kuchyne bol vysoký železný hrniec s pokrievkou zaťaženou škvárobetónovou tvárnicou. Róbert nechápal, prečo má niekto práve v kuchyni tvárnicu – až potom počul škrabkanie.

V tom hrnci niečo bolo. A škrabalo to na steny.

Róbert sa natiahol po tvárnici.

„Čo robíš?“ skríkol naňho Glenn. „Nemáme čas!“

„Je tam niečo uväznené,“ namietol Róbert. „Nemôžeme to tu nechať…“

Sotva nadvihol tvárnicu, pokrievka už zarinčala o podlahu a z hrnca vyrazila premočená mačka, preletela kuchyňou a zmizla na chodbe. Zanechávala za sebou mokrú stopu nejakého hnusného slizu. Odporne páchnuceho.

„To je marináda,“ vysvetlila Karina. „Neviem, ako to vôbec môžu jesť.“

Dvere kuchyne sa rozleteli a dnu vbehla pani Laviniová, tvár mala rozpálenú a šaty od sadzí.

„Vy hlúpe, nerozumné deti,“ volala udychčane. „Musíte zmiznúť. Okamžite!“

Siahla po dvierkach najbližšieho kredenca – ukázalo sa, že to nie je nijaký kredenc. Bolo to okno do vysokej šachty – akejsi úzkej výťahovej šachty, ktorá viedla stredom budovy dole.

„Vlezte tam!“ prikázala im.

„Veď spadneme!“ protestoval Róbert.

„O to sa nestarajte. Bežte!“

Karina šla prvá a Róbert ju váhavo nasledoval. Sadol si na okraj šachty a cítil, ako sa mu nohy hojdajú v prázdnote. Pani Laviniová ho súrila.

„Jednoducho sa spusti,“ naliehala. „Padaj.“

Róbert namiesto toho roztiahol ruky a dlaňami sa zaprel o steny, myslel si, že takto sa pomaly spustí dole. Potom zemská príťažlivosť zvíťazila a on i tak padal.

Steny šachty okolo neho leteli ako rozmazaná škvrna. Róbert sa pripravoval na dopad, čakal prudký úder do chodidiel a bolesť v členkoch a kolenách.

Namiesto toho však steny zmizli v temnote a jemu sa zdalo, že padá čoraz pomalšie – akoby sa nad ním otvoril nejaký čarovný padák. Telo sa mu nakláňalo dopredu, rozpažil ruky, aby zabránil pádu priamo na hlavu.

Dopadol a gúľal sa po chladnej vydláždenej podlahe. Zostal ležať na chrbte a uvedomil si, že sa nachádza niekde na toaletách. Karina stála pri umývadle, vedľa držiaka na papierové utierky.

„Si v poriadku?“ opýtala sa.

„Kde to sme?“

„Pozor na bránu,“ povedala a ukázala na strop.

Róbert sa odplazil práve včas. Zo stropu spadol Glenn a pristál na tom istom mieste ako pred chvíľou Róbert.

„Sme vonku? Je toto Tillinghastov dom? Alebo Lovecraftka?“ Glenn vyskočil na nohy a prechádzal po miestnosti, aby to zistil.

„Je to Lovecraftka,“ odpovedala Karina.

„Myslím, že nie,“ pochyboval Glenn. „Tam som už videl všetky záchody, ale tieto nikdy.“

Róbert súhlasil s tým, že tieto toalety sú akési čudné. Mal pocit, že na nich nemá čo hľadať. Nikde nevidel mušle – len kóje s dvermi. A obkladačky mali odtieň ružovej a bielej. Na stene visela malá skrinka s otvorom na mince, nejaký predajný automat.

„Vy ste smiešni,“ povedala Karina. „Vari naozaj neviete, kde ste?“

Vtom sa otvorili dvere a dnu vošla Tracy Adamsová, dvanásťročná spolužiačka, s ktorou chodili na hodiny biológie. Keď uvidela chlapcov, stuhla. V tej chvíli si Róbert uvedomil, kde to pristáli: na dievčenských záchodoch.

A to už s Glennom vyskočili na nohy a dali sa na útek.

KAPITOLA
SIEDMA

V ten večer šiel Glenn na večeru k Róbertovi. Chodieval k nim dosť často, ale pani Arthurovej to neprekážalo. Hovorila, že je rada, keď má o jedného pomocníka s riadom viac. Keď si chlapci urobili úlohy a pomohli jej v kuchyni, väčšinou im ešte zostal čas na to, aby si spolu pozreli film alebo sa zahrali nejakú videohru.

„Pridaj si ešte ravioly,“ posmeľovala teraz Glenna a podala mu tanier s cestovinami. „Niekto to musí dojesť.“

„Pani Arthurová, som plný,“ priznal.

„Naozaj? Tak aspoň ešte trochu šalátu?“

Glenn sa poklepal po bruchu. „Už nemôžem. Prasknem.“

Pani Arthurová vstala od stola. „Dnes máte službu v kuchyni. Musím ešte zájsť do supermarketu. Mám na starosti prípravu občerstvenia na tanečnom večierku počas Halloweenu. Mimochodom, už ste si kúpili vstupenky?“

Róbert si s Glennom vymenil skeptický pohľad.

„Vari nepôjdete?“ opýtala sa pani Arthurová.

„Tanec je otrava,“ zabručal Róbert.

„Ale choď,“ povedala. „Určite vieš o nejakej pekne babe, s ktorou by si tam chcel ísť. Možno s tou Karinou, čo o nej stále hovoríš?“

Róbert očervenel. „Myslím, že Karina nevie tancovať.“

„Všetky dievčatá to vedia,“ ubezpečila ho.

„To by si nepochopila.“

„Tak mi to nevysvetľuj,“ ukončila debatu a obliekala si kabát. „A skrátka si kúpte lístky. Už som vo výbore sľúbila, že budem robiť garde, tak vás tam chcem oboch vidieť.“

Sotva odišla, prihnali sa dole Pip s Kvikom. Vyskočili na stôl, vrhli sa na misu so šalátom a už si pochutnávali na zelenom liste a plátkoch paradajok.

„Opatrne,“ napomenul ich Róbert. „Nezašpiňte obrus dresingom.“

Pip a Kvik bývali v škatuli od topánok pod Róbertovou posteľou už niekoľko týždňov, ale Róbert o tom mame zatiaľ nepovedal. Bála sa obyčajnej myši, čo by asi robila, keby uvidela dvojhlavú krysu! Róbert tak svojich kamarátov kŕmil dosť neskoro, až keď šla mama spať alebo keď niekam večer odišla, čo bývalo málokedy.

Glenn odkladal zo stola taniere a Róbert zatiaľ záhradnou hadicou napúšťal do drezu vodu. Pokazil sa im totiž vodovodný kohútik, tak pani Arthurová pretiahla oknom hadicu zo záhrady. Malo to byť len dočasné riešenie, kým si nenašetria na inštalatéra, ale tento problém už trval skoro rok.

„Tak, čo budeme robiť?“ opýtal sa Glenn.

Nemusel to vysvetľovať, Róbert vedel, že Glenn má na mysli sestry Priceové. Od chvíle, čo ušli z Tillinghastovho zámku, o ničom inom nehovorili.

„Musíme si dávať pozor,“ povedal Róbert. „Keď sme ich teraz tak naštvali, pôjdu po nás.“

„Myslíš, že sú to démoni? Ako profesor Goyle?“

„Mohli by byť ešte horšie. Sú predsa dve.“

Len pred mesiacom odhalili, že ich učiteľ biológie, profesor Goyle, je v skutočnosti obrovský okrídlený démon Azaroth. Karina im vysvetlila, že Tillinghastov zámok skrýva vnútri všetky možné druhy príšer – obrovský hmyz, slizké netvory, zúrivé beštie, jednoducho tvory, ktoré si človek ani nevie predstaviť. Nedokázali povedať, čím sestry Priceové naozaj sú – len vedeli, že sú silné, zlé a veľmi nebezpečné.

„Možno by som dnes mal prespať u vás,“ napadlo Glennovi. „Asi je to tu pre mňa bezpečnejšie.“

Vtom sa ozvalo hlasné zaklopanie na dvere.

Obidvaja od ľaku stuhli.

„Alebo aj nie,“ poznamenal Róbert.

Utrel si ruky do utierky a šiel do obývačky. Odhrnul záves na okne a opatrne vykukol.

„Kto to je?“ opýtal sa Glenn.

Róbert šiel otvoriť. Za dvermi stála pani Laviniová, v náručí držala papierovú nákupnú tašku.

„Môžem ísť ďalej?“ opýtala sa.

„Mama sa hneď vráti.“

„Nemôžem sa dlho zdržať.“

Pani Laviniová sa usadila na gauči. Róbert s Glennom zostali stáť ako obarení. Boli takí nervózni, že neobsedeli.

„Vykonali ste dnes veľmi veľkú hlúposť, páni,“ spustila pani Laviniová.

„Ja viem…“ začal Róbert.

„Neskáčte mi do reči, pán Arthur. Chcem, aby ste videli, čo sa stane ľuďom, ktorí prejdú do Tillinghastovho zámku.“ Siahla do papierovej tašky a vybrala keramickú nádobu, veľkú ako plechovka od farby. Otvorila veko a nechala chlapcov nazrieť dnu. „Sem Tillinghast odloží vašu dušu a navždy ju uväzní na polici vo svojom laboratóriu. A vaše telo sa zatiaľ stane ‚nádobou‘ pre niektorého z jeho zvrhlých prisluhovačov. Naozaj si, mládenci, želáte stráviť ďalších tisíc rokov života v štvorlitrovej urne?“

„Nie,“ priznal Róbert. Glenn zavrtel hlavou.

„V tom prípade vám zakazujem, aby ste ešte niekedy prešli na druhú stranu,“ povedala prísne pani Laviniová. Je to veľmi nebezpečné. Keby som tam nebola…“

„Ako to, že ste tam boli?“ zaujímal sa Róbert.

„Upratujem dom. Pripravujem jedlo. Varím ten hnusný larválny čaj. Môj brat ma drží v otroctve. Keď odmietnem splniť jeho úlohy, premení ma na jednu zo svojich príšer.“

„Váš brat?“ vyhŕkli obaja chlapci súčasne.

„Áno. Crawford Tillinghast,“ spresnila pani Laviniová. „Sme dvojčatá.“

KAPITOLA
ÔSMA

Pani Laviniová im vysvetlila, že dvanásteho apríla 1945 o desiatej hodine a dvadsiatej piatej minúte doobeda sa narodila ako Claudine Tillinghastová a jej brat Crawford sa narodil o sedem minút skôr.

Obe deti vyrastali v  Tillinghastovom zámku. Mnoho rokov boli aj tými najlepšími kamarátmi. „Vtedy to bol báječný dom,“ rozprávala. „Útulný, veselý, plný svetla. Veľa sme s bratom čítali, hrali sa na schovávačku, ale všetko sa zmenilo, keď potom Crawford odišiel na vysokú školu a  pustil sa do svojho ‚výskumu‘.“

Ako mladý študent fyziky sa stal priekopníkom jedinečnej teórie o alternatívnych dimenziách. Crawford veril, že vnútri nášho sveta existujú ďalšie – ‚neviditeľné krajiny‘, ako ich nazýval, obývané pradávnymi a mocnými zvieratami. Spolužiaci ho považovali za blázna. I jeho profesori sa tým jeho šialeným nápadom posmievali. Crawforda to nakoniec tak otrávilo, že prestal študovať.

Claudine bola jediná, kto mu nikdy neprestal dôverovať. Keď sa Crawford vrátil do rodného domu, minul všetky svoje peniaze na vybudovanie laboratória v  pivnici. „A ja som sa stala jeho asistentkou,“ pokračovala pani Laviniová, „pretože som bola jediná, kto mu veril.“

Celé roky spolupracovali v laboratóriu a pátrali po neviditeľných krajinách, ale neúspešne. Pracovali denne dlhé hodiny. Vstávali na svitaní a výskumu venovali dvanásť i viac hodín. Crawford zostrojil desiatky neskutočných strojov a  Claudine mu oddane pomáhala pri ich testovaní a robila si o tom podrobné poznámky. Nebol čas na odpočinok, dovolenku, na nič, čo by ich rozptyľovalo pri práci. Crawford venoval všetok čas výskumu. Bol úplne posadnutý.

„A potom sa jedno ráno stalo niečo neuveriteľné,“ rozprávala ďalej pani Laviniová. „Crawford ma poslal na pláž, aby som pozbierala nejaké živočíchy, ktoré vyplaví odliv. Morské hviezdice, sasanky, lepasy – vždy sme na nich robili pokusy. V to ráno bol na pláži ešte nejaký muž. Najkrajší, akého som kedy videla. Musíte mi odpustiť to klišé, ale bola to láska na prvý pohľad.“

Claudine začala tráviť všetok svoj čas s Warrenom Laviniom, morským biológom, ktorý pracoval v  Dunwichskom námornom múzeu a na majáku. Trávili spolu mnohé nádherné hodiny vo vysokej veži s vyhliadkou na skalnaté pobrežie – bolo to také slnečné a veselé miesto v porovnaní s Tillinghastovým vlhkým a studeným podzemným laboratóriom!

Keď sa Crawford dozvedel, že si jeho sestra bude brať Warrena – a odíde z laboratória – hrozne zúril. Odmietol ísť na svadbu a potom Claudine nahradil celým tímom vedcov a ich rodinami.

„Považoval môj sobáš za zradu. Vyjadril sa, že jeho práca je oveľa dôležitejšia než nejaký milostný románik. Snažila som sa to nejako napraviť, ale nikdy mi neodpustil.“

Potom vypukol ten neslávny požiar, pri ktorom Tillinghast a sedemnásť ďalších ľudí zhorelo – aspoň si to tak všetci mysleli. „Žila som tridsať rokov v šťastnom manželstve a  Crawford bol uväznený v alternatívnom svete, ale teraz, keď sú brány otvorené, sa mi môj brat mstí. Som jeho otrokyňa. Upratujem mu izby, pripravujem jedlo, slúžim tým jeho odporným beštiám, ako by to bola nejaká kráľovská rodina. V noci spím na studenej kamennej podlahe,“ odmlčala sa a pozrela sa na hodinky. „A keď opustím Tillinghast alebo školu na dlhšie než na hodinu, pošle na môjho manžela tie svoje príšery a  zabije ho.“

„To nie je fér,“ povedal Róbert.

„Môžeme ho zastaviť?“ opýtal sa Glenn.

„Úprimne si myslím, že to nie je možné,“ povedala pani Laviniová. „Keď sú brány otvorené, má prístup do nášho sveta, kedy sa mu zachce. Môže zajať žiakov našej školy jedného po druhom a nahradiť ich príšerami. Zhromažďuje armádu, akú svet ľudí nikdy nevidel. I so všetkými našimi zbraňami a počítačmi sa jej podľa môjho názoru nemôžeme vyrovnať. Jedinou našou nádejou je spomaliť jeho postup. Získať čas. Dnes som tu preto, aby som vás požiadala o pomoc.“

„ Samozrejme, pomôžeme,“ prisľúbil Róbert.

„Jasné,“ pridal sa Glenn. „Nechceme zvyšok života prežiť v nejakých urnách. Urobíme čokoľvek.“

„Výborne,“ povedala pani Laviniová. „Potrebujeme, aby Róbert kandidoval na predsedu študentskej rady. A  musí zvíťaziť. Voľby sú v piatok, takže si budete musieť pohnúť.“

Presne v tom okamihu vyrazil z kuchyne Pip s  Kvikom a nechávali za sebou na linoleu stopy šalátového dresingu. Róbert vzal rolku papierových kuchynských utierok a bežal za nimi utrieť podlahu. Keď skončil, krysy vyskočili na gauč a túlili sa pyskami k bruchu pani Laviniovej. Róbert čakal, že ju to vydesí, ale tá namiesto toho len poškrabkala jeho maznáčikov za ušami, akoby to boli mačiatka.

„Ste takí fešáci,“ povedala im pošepky.

„Môžeme sa vrátiť k tomu, čo ste predtým hovorili?“ opýtal sa Róbert. „K tej študentskej rade?“

Pani Laviniová prikývla. „Keď tieto voľby vyhrá Sarah, bude viesť študentskú radu. A ak bude viesť študentskú radu, je len otázkou času, kedy bude doslova viesť telá žiakov. Chápeš?“

„A prečo ja?“ opýtal sa Róbert. „Nemôžeme namiesto toho radšej pomôcť Howardovi Merglerovi k víťazstvu?“

Pani Laviniová zavrtela hlavou. „To striedanie študentských rád sledujem tridsať rokov. Mergler má dobré nápady a jeho úmysly sú poctivé, ale nemá šancu Sarah Priceovú poraziť.“

„A čo napríklad Glenn?“

„Obávam sa, že Glenn Torkells na túto funkciu nie je dosť kvalifikovaný. Priveľa morálnych prehreškov.“ Šlo o zdvorilú formuláciu toho, že Glenn má za sebou mnoho priestupkov. Na predchádzajúcej škole bol rekordérom v poškoláctve.

„Veľmi rád by som pomohol,“ povedal Róbert, „ale nemám ani poňatia, ako sa kandiduje na predsedu.“

„Je to veľmi jednoduché,“ ubezpečila ho pani Laviniová. „ Zajtra ráno pôjdeš za pánom Loomisom. Je školským poradcom študentskej rady. Požiadaš ho, aby ťa zapísal na kandidátku a ja sa o zvyšok postarám.“

„Určite nemôžem vyhrať,“ trval na svojom Róbert, „ nie som vedúci typ.“

Pani Laviniová pokrčila plecami: „Tak sa ním, jednoducho, musíš stať.“

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .