Horror School –
Šialený profesor

Aj v tlačenej verzii.

Objednať si môžete na stránke

www.fragment.sk

Ďalšie e-knihy v edícii:

Horror School – Podivné sestry

Horror School – Zákerný šprt

Charles Gilman

Horror School – Šialený profesor – e-kniha

Copyright © Fragment 2014

Všetky práva sú vyhradené.

Nijaká časť tejto publikácie sa nesmie rozširovať

bez písomného súhlasu majiteľov práv.

KAPITOLA
PIATA

Keď prešiel úzkymi dvermi z jedného oddelenia knižnice do druhého, akoby zrazu prehodil rýchlosť – akoby vystúpil z pohyblivých schodov na pevnú zem. Takmer zakopol o vlastné nohy.

Pred sebou zbadal dlhé rozhegané schodisko. Vykročil naň, drevené schody mu pod nohami vŕzgali a stonali, zábradlie pokrývala vrstva jemného prachu. Na vrchole schodiska visel záves zošitý z mnohých farebných ústrižkov látky. Róbert ho odhrnul a ocitol sa na veľkom zaprášenom pôjde.

Z trámov krovu viseli vlnené deky a prikrývky, aby tu tak neťahalo, ale veľmi to nepomohlo, na pôjde bola aj tak hrozná zima. Boli tam ďalšie regály s knihami, len tak halabala rozmiestnené, každý vyzeral inak. Tieto knihy mali koženú väzbu a zažltnuté stránky. Regály boli z tmavého dreva a celý priestor bol zahalený prítmím.

Zvláštne, že nevidel nijaké okná, nijaký núdzový východ pre prípad požiaru a tiež nijaké digitálne vymoženosti, o ktoré sa v novej škole potkýnal na každom rohu. Pôjd akoby patril do dávnych čias.

Róbert podišiel k okrúhlemu stolu uprostred miestnosti. Ležala na ňom otvorená kniha – stranami nadol. Róbert sa zachvel. Chrbát knihy vyzeral ako skutočný chrbát či skôr chrbtica – tvorili ho zreteľne viditeľné biele stavce podobajúce sa na chrbticu nejakého hada alebo jašterice.

Na obale knihy nebolo nič napísané. Keď si v nej začal listovať, uvidel nič nehovoriace slová. Jedna kapitola sa volala Gnopf-Keh, ďalšia Gyaa-Yothn. V knihe bolo mnoho zvláštnych čiernobielych obrázkov neznámych zvierat, horiacich lebiek a sopečných scenérií.

„Čudné,“ zašepkal Róbert, rozopol zips na batohu a vložil si doň knihu.

„Ak hľadáš niečo normálne,“ ozval sa zrazu nejaký hlas, „tak si na nesprávnom mieste.“

Róbert sa rýchlo otočil a zbadal Karinu Ortizovú v bielom tričku a modrých džínsach sedieť opodiaľ na zemi.

„Čo to je?“

„Pôjd,“ povedala a pokrčila plecami. „Parádne miesto, nemyslíš?“

Róbert študoval plánik, čo dostal od pani Laviniovej. V plániku knižnice boli vyznačené len oddelenia BELETRIA, ODBORNÁ LITERATÚRA a MEDIÁLNA MIESTNOSŤ, ale o pôjde tam nebola ani zmienka.

„Róbert, ten plánik je nanič.“

„Preto som ťa volal. Chcel som, aby si mi pomohla. Stratil som sa.“

Usmiala sa a strojček v ústach sa jej zaleskol.

„Už si sa našiel. Teraz si so mnou. Viem presne, kde sme,“ poklepala rukou na podlahu vedľa seba. „Prisadni si na chvíľku.“

„Som na hodine angličtiny,“ pripomenul jej. „Mám za úlohu hľadať knihy.“

„Ešte stále ťa otravuje ten Glenn?“

Róbert zase očervenel od hanby. „Vieš, mrzí ma, že som na teba vtedy tak zrúkol, ale o Glennovi sa teraz naozaj nechcem rozprávať.“

„Musíš sa mu postaviť. Viem, že sa ho bojíš, ale to je najlepší spôsob, ako sa popasovať so svojím strachom.“

Pre Róberta to bola strašná rada. Vedel, že keď sa Glennovi postaví zoči-voči, skončí s hlavou v záchodovej mise.

„Prezraď mi,“ obrátil sa na ňu, „ty sa čoho bojíš?“

„Pavúkov.“

„Mal som na mysli, čoho sa bojíš najviac. Z čoho máš najväčší strach?“

„No, vážne z pavúkov,“ opakovala Karina. „Všetko ma na nich desí. Chlpaté nohy, to, ako rýchlo bežia, ako tým svojím zadočkom pradú pavučinu. Sú hnusné.“

Róbert sa rozhliadol: „Potom by si asi nemala chodiť na takéto miesto. Pôjdy bývajú plné pavúkov!“

Karina zavrtela hlavou: „Tu ma nik neotravuje. Ťažko by ma tu niekto našiel. Môžem tu byť, ako dlho chcem. A mám tu mnoho skvelých vecí.“

Áno, pôjd bol plný vzácnych pokladov, ktoré by ste v školskej knižnici nečakali: krajčírska bába, violončelo s roztrhanými strunami, obitý hliníkový čln s veslami. Najlákavejšie vyzerali veľké drevené dvere na protiľahlej strane. Boli zapreté tromi doskami, ale len tak ledabolo, akoby sa s tou prácou niekto veľmi ponáhľal.

„Čo je to?“ opýtal sa Róbert.

„Núdzový východ.“

Dvere sa nepodobali na núdzový východ, aký Róbert doteraz videl.

„Prečo sú naň pribité dosky?“

„Môžeš ho otvoriť len v prípade núdze.“

Róbert jej veľmi neveril, ale nemal čas sa vypytovať.

„Mal by som už ísť,“ povedal. „Nemôžeš mi nakresliť nejaký plánik cesty?“

Karina sa usmiala: „Neboj sa, ľahko sa odtiaľto dostaneš. Ver mi. Choď len po schodoch a cestu ďalej už nájdeš sám.“

Róbert jej vôbec neveril, nechcel sa však zdržiavať dohadovaním. Na tom pôjde bolo niečo čudné – pripadal mu ako nejaké zakázané miesto a Róbert sa bál, že by sa pán učiteľ hneval, keby ich tam pristihol.

Zatiahol zips na batohu a prehodil si ho na chrbát. Bol teraz oveľa ťažší, pretože v ňom mal tú knihu.

„Róbert?“ zavolala za ním ešte Karina.

Zastavil sa.

„Čo je?“

„Nikoho tu takmer nepoznám. Takže ak by si niekedy chcel, príď sem za mnou, dobre?“

Róbert zatiahol za sebou záves, zbehol po vŕzgajúcich schodoch a pretiahol sa úzkymi dvermi. Znovu cítil po celom tele zvláštne šteklenie – tentoraz však podlaha akoby mu ubiehala pod nohami a viezla ho.

KAPITOLA
ŠIESTA

Karina mala naozaj pravdu. Róbertovi netrvalo ani minútu, kým prešiel pomedzi regály, zabočil za roh a uvidel pána učiteľa Loomisa.

„Tu si!“ zvolal učiteľ. „Už štvrť hodiny ťa hľadám!“

„Nehnevajte sa. Zablúdil som.“

Učiteľ sa zasmial: „To poznám. V takej krásnej knižnici by som rád blúdil aj niekoľko dní!“

Róbert mal pána Loomisa rád. Nosil pletené vesty pastelových farieb, miloval knihy a nikdy na nich na hodine nekričal. A vôbec nechcel, aby mu hovorili pán profesor ako ten čudný vyučujúci biológie.

„Tak čo, našiel si niečo pekné na čítanie?“ opýtal sa pán Loomis.

Róbert si poklepal po batohu.

„Mám to tu.“

„Prv než odtiaľto odídeš, budeš si musieť knihy zaregistrovať,“ poučil ho pán Loomis. „Pri východe sú automaty. Vložíš do niektorého z nich svoju žiacku kartu a systém ťa už usmerní, ako ďalej postupovať. Poponáhľaj sa, Róbert, každú chvíľu môže zvoniť.“

Róbert prišiel k automatu, čo sa podobal na samoobslužné pokladnice v supermarketoch. Rozopol zips na batohu, siahol dnu po knihu, no vtom zacítil pálčivú bolesť.

Niečo ho pohrýzlo do ruky.

Pustil batoh a bolesť ustala. Pozrel sa na ruku. Na palci mal dve červené škvrnky. Nebola to hlboká rana, kožu mal neporušenú, ale skoro určite to boli odtlačky zubov.

Odtlačky zubov?

Rýchle sa rozhliadol po knižnici. Nikto sa naňho nepozeral. A pán učiteľ Loomis bol v mediálnom stredisku zabraný do rozhovoru s pani Laviniovou.

Róbert batoh zavrel, odišiel z knižnice a zamieril na najbližší chlapčenský záchod. Tam vložil batoh do umývadla. Sotva potiahol za zips, vystrčila sa hnedá chlpatá hlava.

Chlpatá hlava hnedej krysy.

Oči mala čierne. Pošklbávala fúzikmi a z boka na bok kývala hlavou. Na rozdiel od krýs z prvého školského dňa pôsobila priateľsky. Dokonca akoby sa chcela hrať.

Róbert o trocha viac rozopol batoh a vynorila sa druhá hlava. Tiež bola hnedá ako tá prvá, tiež mala čierne očká.

Dvojčatá, pomyslel si Róbert.

Ako tie dve ryšavé dievčatá na hodine biológie.

Krysy mu asi vliezli do batoha, keď sa rozprával s Karinou. Róbert úplne roztvoril batoh a chcel ich vysypať von, pustiť na slobodu, ale sotva to urobil, videl, že sa mýlil – nešlo o dvojčatá.

Bola to krysa s dvomi hlavami.

„Páni,“ vydýchol. „Kto ste?“

Obe hlavy sa zodvihli a zapišťali. Patrili jednému telu so štyrmi nožičkami a jedným chvostom. Jedna hlava sa Róbertovi pritlačila k ruke a začala sa o ňu obtierať. Chcela, aby ju pohladkal!

„No dobre,“ povedal a hladkal obe hlavy prstom vzadu po šiji. „Toto sa vám páči? Je to príjemné?“

Určite bolo. Hlavy zavreli oči a priadli od blaha ako mačky.

„Čo tak dať si vodu? Nie ste smädné?“

Otočil kohútikom a nabral do dlaní vodu. Dvojhlavá krysa zľahka skočila do umývadla a pila mu z dlaní. Dotýkala sa ich dvoma jazýčkami drsnými ako šmirgľový papier.

„Tak vidíš,“ zašepkal Róbert. „Pokojne sa napi. Šikovný chlapík – vlastne chlapíci.“

Vtom sa dvere prudko otvorili.

Krysa vyskočila z umývadla do batoha a Róbert rýchlo zatiahol zips.

Vo dverách stál Glenn Torkells a od ucha k uchu sa škeril na Róberta.

„Pokuta, Debko,“ povedal a natiahol k Róbertovi ruku. „Vieš, že v piatok nesmieš chodiť na záchod.“

Išlo o ďalší z Glennových hlúpych zákazov.

„Tak dobre,“ povedal Róbert. Odsunul batoh z Glennovho dosahu a potom mu podal dva doláre, ktoré vylovil z vrecka. „Tu máš. V poriadku? Prosím.“

Glenn si strčil peniaze do vrecka a pozorne sa na Róberta zahľadel.

A usmial sa.

„Prečo si taký nervózny?“

„Nie som nervózny,“ odpovedal Róbert, pozrel sa na batoh a uľavilo sa mu, že sa nehýbe. Krysa asi pochopila, že sa nemá ani pohnúť.

„Nie si vo svojej koži, Debko. Vidím to. Mám dobrú pamäť.“

„Zaplatil som ti tú tvoju hlúpu pokutu, nie? Tak mi daj pokoj.“

Róbert schytil batoh a chcel odísť, ale Glenn mu zahatal cestu.

„Čo máš v tom batohu?“

„Nič. Knižky.“

„Ukáž.“

Róbert sa snažil urobiť kľučku, ale nebol dosť rýchly – Glenn chňapol po batohu. Chytil popruh a prudko ním šklbol, Róberta strhol so sebou.

„Opatrne!“ vykríkol Róbert.

„Opatrne na čo?“ opýtal sa Glenn.

„Do toho ti nič nie je! Daj mi pokoj!“

V takých chvíľach Róbert myslel na hrdinov svojich obľúbených kníh – na pohľad normálne deti, ktoré mali nadprirodzené schopnosti. Róbert si želal mať tak laserové oči a spáliť nimi Glenna na oškvarok. Želal si, aby mohol privolať nejakú obriu príšeru, ktorá by Glenna odvliekla preč a ten by okolo seba len kopal a vrešťal.

Lenže toto nebol vymyslený príbeh. Bola to skutočnosť.

Glenn chytil Róberta za zápästie a vykrútil mu ruku za chrbát, potom mu prirazil tvár k stene.

„Urobíme to takto, Debko. Nepustím ti ruku, kým mi ten batoh nedáš. Rozumel si?“

„Tak dosť!“ zahrmel nejaký hlboký hlas.

Róbert sa obzrel k dverám a uvidel, ako sa k nim blíži pán Loomis.

Glenn uvoľnil zovretie.

„Do riaditeľne,“ prikázal mu stroho pán Loomis. „Ihneď.“

„To bola len taká hra…“

„Ihneď!“ zaburácal hlas pána Loomisa, až sa steny triasli. Na hodine angličtiny nikdy nekričal, ale tu na chlapčenských záchodoch bolo jasné, že nežartuje.

Glenn sa na Róberta nahnevane pozrel.

„Mám naozaj dobrú pamäť,“ varoval ho a potom vypochodoval z dverí.

Pán Loomis sa sklonil k Róbertovi.

„Si v poriadku?“

Róbert potriasol hlavou.

„Nič mi nie je.“

„Často ťa Glenn otravuje?“

„To nie.“

Pán Loomis sa zamračil: „Toto bolo po prvý raz?“

Róbert pokrčil plecami: „Áno.“

Zvonilo, bolo pol jednej. Normálne by to bola prestávka na obed, ale dnes zvonček ohlasoval koniec vyučovania. Chodba pred záchodmi bola plná hluku, školáci otvárali skrinky a hovorili o tom, čo budú robiť cez víkend.

„Už môžem ísť?“ opýtal sa Róbert.

Pán Loomis sa mu pozorne zahľadel do tváre, akoby z nej chcel vyčítať pravdu.

„Róbert, musíš sa učiť a nie báť sa nejakých bitkárov. Môžem ten problém vyriešiť, ale len s tvojou pomocou.“

Na takú príležitosť Róbert už dlho čakal. Stál pred ním učiteľ, ktorý bol ochotný vypočuť si ho a raz a navždy učiniť koniec Glennovým výčinom. Lenže Róbert sa hanbil povedať mu pravdu.

Každý chlapec sa predsa musí vedieť ubrániť. Keby Róbert pánu Loomisovi všetko vyrozprával, keby mu povedal o gumových červíkoch a o tých peniazoch a všetkých nadávkach, vyšiel by z toho ako nejaký úbožiačik. Bolo to hrozne ponižujúce.

Zacítil, že tvor v batohu sa nepokojne zavrtel.

„Nič sa nedeje,“ povedal. „Už môžem ísť?“

KAPITOLA
SIEDMA

Celou cestou domov uháňal, potom vyletel hore do svojej izby, odkopol tenisky, hodil sa na posteľ a zľahka rozopol zips na batohu.

Hlavy vykukli – najprv jedna, potom druhá – a zvedavo čuchali okolo.

„Tak vylezte, kamaráti moji,“ povedal Róbert. „Tu ste v bezpečí. Toto je moja izba. Nijakí darebáci sem nesmú.“

Krysa opatrne vykročila na prikrývku. Róbert pohladkal obe hlavy na krku a ony o chvíľku zase spokojne priadli, šťastne si hoveli v jeho posteli.

„Najprv to najdôležitejšie,“ povedal Róbert. „Musím vás nejako volať.“

Už cestou domov zvažoval rozličné možnosti. Napadlo mu, že by sa krysa mohla volať Dvojité nebezpečenstvo, to sa mu páčilo, ale potom sa rozhodol, že musí vymyslieť dve mená. Jedno pre ľavú hlavu a jedno pre pravú, sú to predsa len dve krysy, či nie? Hoci v jednom spoločnom tele.

Mario a Luigi?

Phineas a Ferb?

Star a Stripes?

Nič z toho mu nepripadalo dosť dobré. Potom zrazu prišla inšpirácia. Oslovil obe hnedé hlavy postupne, najprv ľavú, potom pravú.

„Ty sa budeš volať Pip a ty zase Kvik. Dohromady to bude Pipkvik!“

Zdalo sa mu, že krysám sa tie mená veľmi páčili. Kvik niekoľkokrát súhlasne zakvíkal, akoby sa snažil dať najavo, že Róbertovmu rozhodnutiu rozumie.

„Teraz tu počkajte,“ povedal Róbert, „prinesiem vám niečo pod zub.“

Bežal dole do kuchyne, mama stála pri sporáku a miešala v hrnci polievku.

„Tu si!“ zvolala. „Ako bolo v škole?“

„Dobre.“

„Čo to robíš?“

Róbert mal hlavu strčenú v chladničke, vzal si odtiaľ dve jablká, kúsok syra, za hrsť listov hlávkového šalátu a vrecko malých mrkvičiek.

„Len si beriem niečo na olovrant. Vďaka, mami. Keď bude večera hotová, zakrič, dobre?“

A už ho nebolo. Vo svojej izbe sa posadil na posteľ a rozdelil sa s Pipom a Kvikom o jedlo. Očividne boli hladní. Vrhli sa na jablko, zaťali doň pazúriky a obhrýzali ho až po jadrovník. Róbert ich zaujato pozoroval. Hlavy sa im pohybovali nezávisle od seba. Chvíľu jedol Pip a Kvik odpočíval a potom naopak.

O desať minút nebolo po jedle ani stopy. Pip a Kvik na Róberta prosebne hľadeli.

„Ďalší proviant prinesiem po večeri,“ ubezpečil ich. „Keby som tam šiel teraz, mame by to bolo podozrivé.“

Róbert vedel, že by nezniesla v dome krysu, aj keby išlo o dvojhlavého mutanta.

V skrini našiel starú škatuľu a zošit, listy natrhal na kúsky a vyrobil z nich malé hniezdo. Do jedného rohu škatule postavil malú misku s vodou.

„Tu budete v noci spať,“ vysvetlil tým dvom.

Pip a Kvik hneď pochopili. Vliezli do škatule, utiahli sa v kútiku, usmiali sa na Róberta a zacvakali zúbkami. Bol to zvláštny šuchotavý zvuk, ktorým zrejme dávali najavo, že sú šťastní.

„Budete to tu mať pekné a útulné,“ sľúbil im Róbert. „A je piatok, takže sa spolu môžeme celý víkend hrať. Zajtra možno pôjdeme do záhrady, chceli by ste?“

Vtom sa nečakane ozvalo klopanie na dvere.

„Róbert? Môžem ísť ďalej?“

Schmatol škatuľu a schoval ju pod posteľ.

„Je otvorené!“ zavolal.

Mama vošla do izby.

„S niekým si telefonoval?“ Róbert zavrtel hlavou.

„Mala som dojem, že sa s niekým rozprávaš.“

„To bolo asi rádio.“

Pani Arthurová jeho vysvetleniu očividne neverila. Posadila sa vedľa Róberta na posteľ a objala ho okolo pliec.

„Všetko je v poriadku?“

„Áno.“

„Páči sa ti v tej novej škole?“

„Áno.“

„Niečo ťa trápi?“

„Áno. Vlastne nie.“

Mama sa naňho pozrela: „Róbert, rozprávam sa s tebou. Chápeš? Ak ma nebudeš počúvať a nič mi nepovieš, tak to asi nebude medzi nami fungovať.“

„Prepáč,“ povedal Róbert.

A naozaj ho to mrzelo. Mama mala dosť svojich starostí, pracovala na plný úväzok v nemocnici, doma ju potom čakalo varenie, upratovanie a pranie. Nikdy jej nezostal čas na to, aby sa mohla niekam vybrať a zabaviť. Róbert by ju mohol aspoň trochu rozveseliť.

„Škola je úplne fantastická,“ povedal jej. „Dnes sme boli v knižnici! Po prvý raz! A predstav si, mami, že je taká veľká, že som v nej zablúdil.“

Usmiala sa: „Nehovor.“

„Áno! A ten náš učiteľ angličtiny, pán Loomis, je veľmi fajn pán. Vysvetlil mi, ako si mám požičiavať knihy. Áno, a tiež som si dnes našiel nového kamaráta.“

„Naozaj? No to je fajn!“

„Vlastne hneď dvoch,“ opravil sa Róbert a usmial sa pri pomyslení na Pipa a Kvika pod posteľou. Ich fúzaté nosy boli len kúsok od mamičkiných útlych členkov.

KAPITOLA
ÔSMA

Róbert sa skoro celý víkend hral sa svojimi novými kamarátmi. Cez deň ich vzal do neďalekého parku. V noci boli dlho hore a spolu maškrtili nejaké dobroty schovaní s baterkou pod perinou. Pipovi chutili čokoládové košíčky s bielou náplňou. Kvik mal radšej arašidové sušienky. Obaja si obľúbili tvrdé praclíky a Róbert mal posteľ plnú omrviniek.

Boli mimoriadne inteligentné. Za pár hodín ich Róbert naučil poslúchať jednoduché povely, ako ‚sadni‘, ‚zostaň‘ či ‚prevaľ sa‘. V nedeľu večer už zvládali zložitejšie úlohy.

„Podajte mi komiks,“ povedal Róbert. Pip a Kvik poslušne podišli k poličke s knihami, vybrali komiks, vzali ho do pyskov a priniesli svojmu pánovi.

Za odmenu dostali praclíky.

„Dve hlavy sú určite lepšie ako jedna,“ chválil ich Róbert a zľahka hladkal po krku a chrbte. „Ste dvakrát bystrejší než normálna krysa. Možno ešte viac.“

Pozrel sa na internet, čo sa tam píše o dvojhlavých krysách. Zistil, že sú bežnejšie, ako si doteraz myslel. Našiel tam aj fotografie dvojhlavých kráv, dvojhlavých prasiat, dokonca aj dvojhlavého krokodíla. Taký jav sa vedecky nazýval polycefalia. Róbert o ňom našiel niekoľko odborných článkov v lekárskych časopisoch, ale boli také zložité, že im sotva rozumel. Napriek tomu ho jeden z nich zaujal, pretože jeho autor, nejaký Crawford Tillinghast, žil tu, v Dunwichi v štáte Massachusetts, necelé dva kilometre od ich domu.

Róbert zišiel dolu do obývačky, kde mama na gauči skladala vypranú bielizeň.

„Mami, počula si niekedy niečo o Crawfordovi Tillinghastovi?“

„Samozrejme,“ odpovedala. „Pamätáš sa na ten veľký starobylý zámoček na Gaštanovej ulici? Ten, ktorý vlani zbúrali? Tak tam ten pán býval. Bol to nejaký vedec.“

„A býva tu ešte?“

„Kdeže. Zomrel asi pred tridsiatimi rokmi. Myslím, že pri požiari toho domu. Prečo sa pýtaš?“

Róbert pokrčil plecami: „Len tak.“

Mama sa zasmiala: „Keď som bola malá, s mojimi kamarátmi sme si mysleli, že v tom dome straší. Večer tam v oknách svietilo také zvláštne svetlo. A my sme vždy jeden druhého hecovali, aby ktorýsi z nás vybehol po schodoch a zazvonil pri dverách. Chudák starý pán!“

Hore niečo hlasno buchlo. Zdalo sa, že Pip a Kvik si našli cestu do Róbertovej skrine.

„Čo to bolo?“ opýtala sa mama.

„Nič,“ upokojoval ju. „Asi spadli nejaké knihy, čo som mal na posteli. Hneď ich pozbieram.“

Keď sa Róbert vrátil do izby, Pip a Kvik boli schovaní v škatuli, hlavy zavŕtané pod útržkami papiera.

„Musíte tu byť potichu, keď som preč,“ varoval ich. „Rozumiete mi, čo hovorím? Ak vás mama nájde, zblázni sa od ľaku!“

Pip zapišťal a Kvik pokýval hlavou, Róbert im teda zaželal dobrú noc a zasunul škatuľu pod posteľ.

Keď sa ráno prebudil, škatuľa bola prázdna.

Vyletel z postele. Hľadal pod posteľou, v skrini, dokonca i v zásuvkách písacieho stola. Mama už odišla do práce, takže mohol behať po dome a nahlas tých dvoch volať.

„Pip! Kvik! Pip a Kvik!“

Nebolo po nich ani chýru, ani slychu.

Spomenul si, čo ich učil profesor Goyle: Krysy majú také silné čeľuste, že dokážu prehrýzť tehlu, betón alebo železnú rúrku. Krysa sa pretiahne aj centimetrovým otvorom. Pre Pipa a Kvika by nebolo veľmi ťažké utiecť z domu. Možno ich Róbert nejako urazil, keď ich večer káral. Možno sa rozhodli, že sa ubytujú niekde inde.

Osamelo sa naraňajkoval pri stole v kuchyni, vyčistil si zuby, potom vzal školský batoh a chystal sa odísť z domu. Vtom zacítil, že sa v batohu niečo prevalilo. Bol o niečo ťažší než zvyčajne. Rozopol zips a videl, ako sa naňho zvnútra tí dvaja uškŕňajú – Pip a Kvik.

„Chcete ísť so mnou?“ opýtal sa. „Naspäť do školy?“

Pip prikývol. Kvik zacvakal zúbkami.

Róbertovi sa ten nápad nepáčil. Celý víkend si na Glenna Torkellsa ani nespomenul – jeho noví maznáčikovia boli príjemným rozptýlením, vedel však, že sa mu ten hlupák bude chcieť pomstiť.

„Musíte mi však sľúbiť, že ani nepípnete,“ povedal im. „Ak si niekto všimne niečo čudné, nebudem vás môcť ochrániť.“

Pip a Kvik boli zrejme s takou dohodou spokojní. Róbert teda zapol batoh a vykročil k dverám.

Lovecraftova základná škola bola asi osem ulíc od jeho domu. Keď vošiel do školského areálu, ihneď zbadal, že sa tam niečo deje. Na parkovisku stálo päť policajných áut a dve dodávky, v ktorých dorazili novinári. Pri stojane na bicykle práve hovoril nejaký televízny reportér do kamery o ‚hroznej tragédii, ktorá otriasla týmto malým mestečkom‘.

Róbert sa ponáhľal k hlavnému vchodu. Na veľkej digitálnej obrazovke vedľa dverí bola nová správa:

NEZVESTNÁ ŽIAČKA

Sylvia Priceová, žiačka siedmej triedy, zmizla.
Ak máte nejaké informácie, oznámte ich, prosím, ktorémukoľvek učiteľovi našej školy alebo volajte na číslo 911.

Vedľa textu bola fotografia dievčiny s dlhými ryšavými vlasmi. Róbert spoznal jedno z dvojčiat, s ktorými sedel na hodine profesora Goyla.

Po zvyšok dňa sa Róbert len ťažko dokázal sústrediť na niečo iné. Medzi žiakmi sa to hemžilo rozličnými dohadmi. Sylvia utiekla do New Yorku. Sylviu uniesli, keď stopovala. Sylviu naposledy videli, ako ide do lesa za Lovecraftovou základnou školou. Každá z tých fám bola zaručene pravdivá.

Väčšinu učiteľov správa o zmiznutí dievčaťa veľmi znepokojila a pán Loomis sa naozaj hneval.

„Deti, musíte sa správať rozumne!“ povedal a prechádzal sa po triede vo svojej limetkovozelenej veste. „Nepúšťajte sa do reči s cudzími ľuďmi! Večer nikam samy nechoďte! Na miestach, ktoré nepoznáte, sa správajte opatrne a dávajte si pozor na neznámych ľudí!“

Róbert to všetko vedel. Učitelia ho varovali pred cudzími ľuďmi už od jeho piatich rokov. Napriek tomu si všetci žiaci tie slová znovu bez reptania vypočuli. Chápali, že pána Loomisa táto udalosť znepokojila, že sa snaží zabrániť tomu, aby sa podobná vec zopakovala.

Počas obednej prestávky šiel Róbert na štadión a podelil sa s Pipom a Kvikom o sendvič so šunkou. Obaja kamaráti mali radosť, že môžu vyliezť z batoha a behali po tribúne hore a dole, stále dokola. Róbert dával pozor, aby ich nijaký učiteľ alebo niektorý žiak nezazrel.

„Boli ste celý deň naozaj dobrí,“ chválil Róbert svojich maznáčikov. „Len takí zostaňte aj naďalej a bude to fajn.“

Keď Róbert prišiel na hodinu prírodných vied, miesta po jeho ľavici i pravici boli prázdne. Spolužiaci mu vysvetlili, že Sarah Priceová dnes zostala doma s rodičmi a pomáhajú polícii pri vyšetrovaní Sylviinho zmiznutia. Na hodine panovalo nezvyčajné ticho. Aj zvieratká vzadu v akváriách sa správali tichšie než zvyčajne.

Profesor Goyle dorazil, akoby sa nechumelilo, hodil aktovku na katedru a otočil sa k tabuli.

„Budeme pokračovať tam, kde sme v piatok prestali,“ oznámil a načrtol kriedou obrázok ľudskej lebky. „Lebka pozostáva z ôsmich kostí a ten, kto nechce prepadnúť, si ich všetky zapamätá.“

Zrazu sa otočil a pokrčil nos.

„Čo to tu tak hrozne zapácha?“

Róbert a jeho spolužiaci sa na seba pozreli. O čom to hovorí? V triede nebolo cítiť nijaký zvláštny zápach, vzduch tam bol taký istý ako inokedy.

Lynn Scottová, jedno z dievčat, čo sedeli v prvej lavici, sa prihlásila: „Pán profesor? Poviete nám, čo viete nové o Sylvii Priceovej?“

Nadvihol naježené obočie: „O akej Sylvii?“

Lynn ukázala na prázdnu stoličku: „O tom dievčati, čo je od včerajšieho večera nezvestné.“

„Aha, áno. To jednovaječné dvojča.“

Profesor Goyle sa posadil na katedru a zložil si ruky do lona, akoby chcel triede rozprávať nejakú rozprávku na dobrú noc.

„Chápem, že to mnohých rozrušilo. Je to nešťastie, keď sa stratí nejaké dieťa, ale musíme mať na pamäti, študenti, že všetko sa deje z nejakého dôvodu. Na tomto svete existujú sily, ktoré nedokážeme pochopiť. Velikáni starých čias mali inteligenciu ako desaťtisíc ľudí dohromady. Nemali by sme ich činy spochybňovať. Ale kde sa tu pre všetko na svete berie ten hrozný zápach?“

Profesor Goyle vykročil medzi lavice a krčil nos ako stopársky pes, ktorý zavetril stopu.

„Je hrozne odporný !“ zvolal. „Nechápem, ako sa môžete sústrediť, keď to tu tak príšerne páchne !“ Zastavil sa pri Róbertovej lavici, potom si čupol, pritlačil tvár k jeho batohu a zhlboka sa nadýchol. „Čo je v tom batohu, pán Arthur?“

„Ň-ň-nič ,“ vykoktal Róbert. „Len môj športový dres.“

„O tom úprimne pochybujem ,“ povedal profesor Goyle. Rozopol zips, siahol do batoha a za kožu na zátylku vytiahol Pipa a Kvika. Obe hlavičky bezmocne pišťali, nôžkami trepali vo vzduchu. Ostatné deti v triede od úžasu zatajili dych.

„Polycefálny hlodavec? Kde ste našli túto hroznú dvojhlavú mutáciu?“

Róbertovi spolužiaci naťahovali krk, aby lepšie videli, a Róbert si zahundral popod nos: „Ehm, v knižnici.“

„Kde v knižnici?“

„Na pôjde. Nad knižnicou.“

„Na pôjde nad knižnicou?“ Goyle vyvalil oči, akoby existencia pôjda bola preňho veľkým objavom. „To je veľmi zaujímavé, pán Arthur. Lovecraftova základná škola má veľmi prísne pravidlá, čo sa týka domácich miláčikov. Keby ste si dôkladne prečítali školský poriadok, vedeli by ste to!“

„Prepáčte,“ povedal Róbert. „Prosím, pán profesor, sľubujem, že ich odnesiem domov a už ich viac do školy nevezmem.“

Goyle zavrtel hlavou.

„To by bolo nebezpečné. Už sme predsa hovorili o tom, aké nebezpečenstvo krysy predstavujú. Vari sa nepamätáte na môj výklad o čiernej smrti? Nedávali ste pozor?“

„Pip a Kvik sú iní. Sú to moji kamaráti.“

„Šíria choroby! Sú nečistí! A dvojhlavá mutácia by mohla byť dvojnásobne nebezpečná. Nemôžem vám dovoliť, aby ste si túto príšernosť odniesli domov.“ Goyle prešiel dozadu, Pipa a Kvika držal ďaleko od tela, akoby akýkoľvek fyzický kontakt s nimi znamenal veľké zdravotné riziko.

Róbertovi spolužiaci fascinovane hľadeli, ako Goyle vhodil Pipa a Kvika do malého akvária vystlaného pilinami a priklopil ich kovovým vekom.

„Tu budú v bezpečí, kým ich budem mať čas odstrániť.“

Všetci žiaci zajasali, akoby Goyle vykonal nejaký hrdinský čin, akoby práve premohol nejakú ohyzdnú príšeru. Goyle potom pokračoval vo vyučovaní, ale Róbert sa nemohol sústrediť. Zvyšok hodiny prežil ako v hmle.

Keď zvonec ohlásil koniec vyučovania, pomaly sa vliekol k svojej skrinke. Neponáhľal sa domov. Vlastne neponáhľal sa nikam. Myslel len na Pipa a Kvika – uväznených v akváriu v učebni profesora Goyla.

Ako ich chce profesor ‚odstrániť‘?

Znamenalo to to, čo si Róbert myslel?

Uvažoval o tom, že poprosí mamu o pomoc, alebo dokonca pána Loomisa, ale vedel, že by sa nestretol s porozumením. Pravidlá sú pravidlá. Do školy sa nesmeli nosiť nijaké zvieratá a dvojhlavá krysa nebudila dôveru. Keby mama Pipa a Kvika zbadala, nepribehla by im na pomoc, jačala by.

Róbert zavrel skrinku a vtom si všimol, že vedľa neho stojí Karina so žuvačkou v ústach, v ruke so skejtbordom.

„To je naozaj nepríjemné s tým tvojím zvieratkom,“ povedala. „Goyle je poriadny hlupák.“

„Ako to vieš?“ čudoval sa.

„Novinky sa šíria rýchlo.“

„Sú to mierumilovné zvieratká, prisahám,“ vysvetlil Róbert. „Hral som sa s nimi celý víkend. Spali v škatuli pod mojou posteľou. Pip a Kvik by nikomu neublížili, poznám ich.“ Hlas sa mu chvel. Bol taký rozčúlený, až sa bál, že sa rozplače, rovno tu na chodbe a ešte k tomu pred babou.

„Verím ti, Róbert.“

„Goyle povedal, že ich odstráni. Čo myslíš, že to znamená? Odstrániť ich ?“

Karina sa usmiala: „Myslím, že to znamená jediné: musíme mu ich ukradnúť.“

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .