DESIVÉ SPLYNUTIE –
OČAMI VRAHA

Aj v tlačenej verzii.

Objednať si môžete na stránke
www.fragment.sk

Ďalšie e-knihy v edícii:

Desivé splynutie – Votrelec v mojej mysli

Jill Hathaway

Desivé splynutie – Očami vraha – e-kniha

Copyright © Fragment, 2013

Všetky práva sú vyhradené.

Nijaká časť tejto publikácie sa nesmie rozširovať

bez písomného súhlasu majiteľov práv.

SIEDMA KAPITOLA

Žiarovka v kúpeľni je svedkom môjho zločinu. Odsuniem zrkadlo doľava, natiahnem sa cez napoly prázdnu fľašku provigilu a uchopím malú plastovú fľaštičku. Otec v nej schováva ambien vzadu v skrinke, pre prípad, že by mal hlavu plnú chorých bábätiek a nemohol by zaspať. A ja ho chápem. Keby som mala stáť medzi šesťdňovým dieťaťom a smrťou, nezvládla by som ten tlak zo stresu.

Vytrasiem si do dlane dve biele pilulky, pekných malých záchrancov, a potom ich schovávam do vrecka, naplním pohár vodou a zamierim do sestrinej izby.

Jediné, čo z nej vidím, sú tmavoružové nechty na nohách. Krčí sa v posteli pod horou prikrývok.

„Mattie?“

Viem, že je hore, pretože sa zavrtí. Spod deky sa ozve tlmené: „Hm?“

„Niečo som ti priniesla.“

Odtiahne perinu a nechápavo sa na mňa pozrie. Nikdy som ju takúto nevidela. Z nás dvoch to bola vždy ona, ktorej záležalo na tom, aby mala učesané vlasy a aby jej topánky ladili s kabelkou. Teraz má na hlave chumáče a stále si nezotrela z tváre zoschnutú maskaru.

Posadím sa vedľa nej na posteľ a natiahnem k nej ruku s pilulkami. Bez slova si ich vezme, dá si ich do úst a zapije vodou, ktorú jej ponúknem. Pozrie sa na mňa a oči má mŕtve.

„Nebude v pondelok v škole.“ Akoby jej to práve doplo.

„Nie.“

„Mali sme prezentovať na španielčine svoje projekty.“

Mattina tvár sa pokrčí a začnú jej tiecť slzy. Nakloní sa ku mne a schová si tvár na mojom pleci. Slzami mi zmáča tričko. Pohladkám ju po chrbte a cítim sa rozpačito. Neviem, čo by som mala povedať, ale dúfam, že moja prítomnosť postačí.

Prechádzajú minúty, možno hodiny.

Napokon Mattie prehovorí: „Je to moja chyba.“

„Nie. Nie je.“ Nemôžem jej vysvetliť, ako to viem, ale nemôžem ju ani nechať niesť kríž, ktorý nie je jej. Aj keď v živote urobila kopec hlúpostí, za toto nemôže, toto sa nás netýka.

„Niečo sme jej urobili,“ zašepká tak ticho, že ju takmer nepočujem.

„Čo?“ nakloním sa bližšie.

„S Amber. Urobili sme niečo veľmi zlé.“

Spomeniem si, ako Sophina mama povedala, že skutočná kamarátka by nikdy neurobila to, čo ony.

„Čo, Mattie?“ spýtam sa jemne.

Mattie preglgne: „Vlani sme s Amber prespali u Sophi doma. Urobili sme si zmrzlinové poháre a vyvolali bitku s jedlom. Boli sme ako šľahnuté. Amber poliala Sophi vlasy čokoládovým sirupom.“

„No?“ nalieham. Toto neznie tak strašne.

„Zatiaľ čo sa Sophi sprchovala, vkradla sa Amber do kúpeľne a odfotila ju mobilom. Povedala som jej, aby to zmazala. Myslela som, že to urobila. Lenže včera Amber vymyslela plán, ako sa Sophi pomstiť za to, že sa vyspala s Whiskym. A ja… som jej v tom nezabránila.“

V krku mi od hrôzy rastie poriadna hrča. Nechcem, aby pokračovala, ale musím si vypočuť i koniec. Musím poznať pravdu.

„Čo ste urobili?“

Zaváha s odpoveďou.

„Amber tie fotky poslala futbalovému tímu.“

Zakryjem si oči. Tak na toto sa Whisky s kamarátom pozerali na tribúnach – na fotku Sophinho nahého tela. Dokelu. Nedokážem si predstaviť, že by niekto mohol spraviť niečo horšie dievčaťu, ktoré má komplexy zo svojho tela.

„Pokúsila som sa ju zastaviť, ale poznáš Amber.“

Ach, Sophi. Úbohá Sophi.

Tak teda toto bol ich veľký plán, ktorý Amber vymyslela v šatni a ktorý mal Sophi uzemniť. Scéna zo Sophinej izby – jej nárek, mama, ktorá sa ju zúfalo snažila utešiť – náhle dávali srdcervúci zmysel. Ale aj tak, Sophi sa sama nezabila. Niekto ju zavraždil.

„Myslíš… Myslíš, že preto…“ Mattie sa zlomí hlas.

Pritiahnem si sestru bližšie: „To nemá s jej smrťou nič spoločné.“

„Ale,“ hlesne Mattie tichučko. „Počula som, že nechala odkaz. Napísala: Toto si nezaslúžim. Čo iné tým mohla mať na mysli?“

Spomienka na ten list sa mi náhle vracia. Prečo nechal vrah takýto odkaz? Aby vari domnelá samovražda vyzerala presvedčivejšie? Čo ho – alebo ju – primalo k tomu, aby zvolil práve tieto slová?

„Neviem,“ poviem a pokúsim sa vymyslieť vierohodné vysvetlenie, ktoré by som Mattie ponúkla. Také, v ktorom sa nebudem musieť zmieniť o tom, že jej najlepšiu kamarátku zabil nejaký šialenec. „Možno mala na mysli jednoducho svoj život.“

Chcela by som jej povedať, že Sophina smrť nebola následkom hlúpeho žartu. Ale to by som jej musela vysvetliť, ako to viem a myslím, že Mattie by mi to neuverila dokonca ani v stave, v akom sa práve nachádza.

Mattie sa uloží na vankúš a prehodí si ružový paplón cez hlavu. Svetlo pouličnej lampy presvitá cez drevené rolety. Vstanem a zatiahnem ich pevnejšie. Cestou z jej izby spozorujem nočnú lampu v tvare ovečky, ktorú má odmalička. Zapnem ju a nechám dvere pootvorené.

* * *

Spláchnem štyri kofeínové tablety dúškom limonády, aj keď sa mi ruky trasú a v zornom poli sa mi objavujú bodky. Je to jediný spôsob, ako zostať ostražitou, ako sa vyhnúť zraniteľnosti, ktorá prichádza s ospalosťou.

Na mojej posteli je otvorená učebnica psychológie, ale nie som schopná sústrediť sa na rôzne teórie motivácie. Sophin sklený pohľad sa mi stále vracia a prenasleduje ma. Každých niekoľko minút znovu prežívam hrôzu minulej noci.

Tú hrôzu pri pohľade na mŕtvu Sophi Jacobsovú.

Počujem vonku niečo prasknúť a krv mi zamrzne v žilách. Môže to byť vrah? Uvedomil si, že som bola svedkom jeho ohavného činu a prišiel sa ma zbaviť? Pregúľam sa z postele a blížim sa k oknu. Zmobilizujem každý gram svojej odvahy a vykuknem na tmavý dvor. Nie je tam nič než zvyčajné tiene tancujúce tmou.

Vydýchnem si, zatiahnem rolety a vrátim sa do postele.

Poklepávam zvýrazňovačom o učebnicu a uvedomím si, že budem musieť byť aktívnejšia. Ak nepoviem polícii, čo som videla, potom musím sama prísť na to, kto zabil Sophi Jacobsovú – a prečo. Namáham si mozog a pripomínam si všetky záhadné vraždy, ktoré som videla v telke.

Čo hrdina zvyčajne robí?

Zdá sa, že jediný spôsob, ako začať, je spísať si zoznam hlavných podozrivých. Vezmem zošit a nalistujem novú stránku. Tak, kde začať?

Takže by sme tu mali Amber. Údajne jedna z najlepších kamarátok Sophi, ktorá za posledné dva dni dokázala, že jej chýba akákoľvek lojalita. A bolo vážne čudné, ako poobede ušla z nášho domu bez toho, aby povedala jediné slovo. Napíšem do zošitu jej meno. Som si celkom istá, že na Sophi žiarlila – pokiaľ nie na to, aká blízka bola mojej sestre, potom rozhodne na pozornosť Whiskyho, jedného z najpopulárnejších chalanov v škole.

Hm, Whisky. Napíšem jeho meno a dvakrát ho podčiarknem. Skoronásilník a totálny kretén. Ale prečo by Sophi zabíjal? Aký by mal motív?

Dieliky skladačky sa mi premiešali v hlave a trápia ma. Niektoré majú zárezy, iné sú hladké. Zdá sa, že by do seba mali zapadať, ale jeden kúsok mi chýba – ten najdôležitejší.

Vybavím si minulú noc, ako som sa skláňala k teleskopu a hľadela cez šošovku na dokonalé hviezdy na jasnej nočnej oblohe. Niečo ma pichlo do stehna, niečo ostré, čo som mala vo vrecku.

Stránka kalendára, ktorú som držala v ruke, keď som splynula.

Ježiškove husličky!

Vrah bol v ten deň pri našom dome.

Vrah…

Počkať. Ten kus papiera je najdôležitejšia stopa, ktorú mám. Musím ho nájsť.

Odhodím zošit, kľaknem si na zem a horúčkovito hľadám tú stránku z kalendára. Pri teleskope nič nie je. Možno som ju v tom zmätku kopla pod posteľ. Ľahnem si na koberec a nakuknem tam. Nič, dokonca ani chuchvalce prachu. Vanessa je taký pedant, že bežne odsúva naše postele a vysáva pod nimi.

Vanessa!

Mohla tú stránku zodvihnúť a vyhodiť?

Pozriem sa do svojho koša. Nič okrem výstelky z igelitky z Tesca.

Bežím dolu. Vanessa občas vysype menšie koše do väčšieho v kuchyni. Otváram skrinku pod kuchynským dresom, nakloním odpadkový kôš, aby som sa doň mohla pozrieť. Nič okrem banánovej šupy. Chystám sa ísť von a prehľadať kôš s recyklovaným odpadom, keď ucítim, že niečo horí.

Nie. Prosím, nie.

Stačí, aby som vošla na zadný dvor a moje nádeje sa dokonale rozplývajú. Otec stojí pred hučiacimi plameňmi na našom ohnisku. Pozrie sa na mňa a ja sa k nemu skleslo pripojím.

„Myslel som, že je vhodná noc na oheň,“ vyhlási. Plamene sa mu odrážajú od tváre a vrhajú okolo neho temné tiene.

ÔSMA KAPITOLA

V pondelok sa mi na hodine biológie počas filmu o kardiovaskulárnom systéme začnú zatvárať oči. Už sú to hodiny, čo som si naposledy vzala kofeínovú tabletku. Na obrazovke tancujú krvné bunky s veľkými očami a usmievavými ksichtíkmi a vysvetľujú, aké je ich poslanie. Srdce sa zväčšuje, napĺňa sa rubínovočervenou tekutinou, potom sa zmrští a uvoľní krv do artérií.

Zavriem oči a všetko sa mi vybaví.

Jej otvorené pery, akoby chcela niečo povedať, lenže ona už nikdy neprehovorí. Čierne vlasy odrážajúce sa od bielej pleti. Krv presakujúca do prikrývky a vytvárajúca červený obrys.

Premýšľam, aké boli jej posledné myšlienky. Rada by som vedela, čiu tvár videla naposledy. Tú, za ktorou som sa skrývala ja. Nemôžem sa nadýchnuť. Snažím sa o to opakovane – hlboké, pálivé nádychy, ale nestačí to.

„Silvia!“ Hlas pani Williamsovej sa nesie odkiaľsi zďaleka. Cítim, ako ma jej ruky uchopia ako zveráky a trasú mnou. Z ničoho nič sa objaví papierové vrecko a ja si ho držím pri ústach v snahe ovládnuť paniku.

Ihneď sa moja hruď schladí a ja odtiahnem vrecko. Rozhliadnem sa naokolo a vidím milión očí a otvorených úst.

„Si v poriadku?“ pýta sa pani Williamsová a nakláňa sa nado mnou.

„Hej, ja len… minulú noc som moc dobre nespala.“

Rollins na druhej strane miestnosti zachytí môj pohľad a potom sa rýchlo zadívam inam. Nehovorili sme spolu od piatkovej noci, keď som mala príležitosť otvoriť sa mu, ale namiesto toho som ho odstrčila. Celý víkend som dúfala, že mi zavolá, zvlášť po tom, čo sa dopočul o Sophi. Ale nezavolal. To ma odnaučí, aby som niekomu dôverovala. Práve keď ľudí najviac potrebujem, zmiznú. Presne ako moja mama. Presne ako môj otec.

Náhle pocítim potrebu utiecť a byť sama.

„Donesiem ti pohár vody?“ Viem, že mi pani Williamsová ponúka príležitosť dať sa dokopy, aby som nevyzerala ako úplný cvok. Prijmem ju.

„Áno, vďaka.“

Keď vstávam od stola, aby som unikla pohľadom, položí mi ruku na plece.

„Všetci sme rozrušení,“ prehovorí potichu.

Prikývnem a odtrhnem sa od nej. Cítim, ako ma každý sleduje, keď utekám z miestnosti. Teraz už nie som len narkoleptická šialenka, som dievča, ktoré hyperventilovalo na biológii. Ale viem, že na obede ma dnes nebudú riešiť. Nie, keď môžu riešiť samovraždu.

Na chodbe sa rozhliadnem na obe strany. Nikto. Záchody sú hneď naproti, ale chôdza ma aj tak vyčerpá. Uistím sa, či je miestnosť prázdna a zamknem sa v kabínke najďalej od dverí. Tu bola v piatok ráno Sophi.

V hlave mi búši. Masírujem si spánky a lúštim nápis na dverách kabínky. RIP Sophi. Natiahnem ruku, dotknem sa tých slov a pocítim chladný kov. V piatok tu bola Sophi osobne a teraz po nej zostali len slová vyryté do červeného náteru.

Rest in peace. Odpočívaj v pokoji. Myšlienka je to pekná, ale náhle pred sebou opäť vidím Sophinu slonovinovobielu kožu rozrezanú ako papierová vreckovka. Otočím sa a vraciam do záchoda.

O niekoľko minút, keď si opláchnem tvár v umývadle, zašumí školský rozhlas. Slečna Lambová, školská sekretárka, uslzene oznamuje, že Sophi Jacobsová nám bude veľmi chýbať. Hovorí, že vyučovanie bude zajtra skrátené pre Sophin pohreb. Keby sa ktokoľvek z nás potreboval o jej smrti porozprávať, školská poradkyňa si na to vyhradila niekoľko hodín. Trpko ma to rozosmeje. Keby som jej chcela vysvetliť svoju situáciu, musela by som si na to vyhradiť aspoň rok.

* * *

Počas obeda sa vyhnem tribúnam. Nechcem hovoriť s Rollinsom a zo spomienky na Whiskyho a jeho kamaráta zízajúcich na Sophinu fotku sa mi dvíha žalúdok. Bezcieľne sa túlam po chodbách.

Prejdem okolo učebne pána Goldena a vidím, ako pri svojom stole je kúsok pizze. Jeho trieda vyzerá útulne a teplo v porovnaní so zvyškom školy. Pristihnem sa, ako sa zdržujem pri dverách a mám chuť zvinúť sa do klbka na jeho gauči a pospať si.

„Silvia? Si v pohode?“

Jeho hlas ma rozruší. Drží kúsok pizze, akoby si práve chcel odhryznúť.

„Och. Prepáčte. Ja len…“ rozhodím rukami a odchádzam.

„Nie, počkaj.“ Položí pizzu a urobí niekoľko krokov ku mne. „Poď ďalej. Prosím.“

Takmer nedýcham, keď vkĺznem do jeho miestnosti a padnem na jeden z gaučov. Neuvedomila som si, aká som unavená. Taká veľmi unavená. Prsty mi vkĺznu do vrecka, k fľaštičke provigilu plnej môjho posvätného kofeínu, ale potom si uvedomím, že keby ma pán Golden videl prežúvať kôpku piluliek, mohol by to nahlásiť. Rozhodnem sa ešte počkať.

Pán Golden zavrie dvere a usadí sa v kresle kúsok odo mňa. Sedíme v tichosti niekoľko minút. Toto práve teraz potrebujem. Čas na premýšľanie. Priestor na existenciu. Napätie v mojich ramenách mizne, keď splyniem so starým páchnucim gaučom, ďalším prírastkom v zbierke čudných vecí pána Goldena.

„Nemáte pocit, že život je priveľmi zmätený na to, aby sa to dalo len tak opísať slovami?“ spýtam sa nakoniec pána Goldena. Udalosti posledných dvoch dní mi pripadajú ako neskutočné, akoby to všetko bol len film. Taký, z ktorého nemôžem utiecť.

„Stále,“ hovorí a prikývne.

Pozriem sa na ošúpaný čierny lak na svojich nechtoch. „Len nechápem, ako môže jeden človek úplne zničiť druhého.“

Myslím na to, ako sa nôž mihol vo vrahových rukách, pokrytý Sophinou krvou, ako sa zdalo, že Sophi už ani nie je ľudská bytosť – ale len ďalší neživý objekt vo svojej izbe, okradnutý o svoju ľudskosť.

„Hovoríme o Sophi?“ Otázka pána Goldena je tichá a opatrná. Spýta sa spôsobom, ktorý je presným opakom toho, ako by sa pýtala školská poradkyňa. Jeho hlas nie je vedecký. Nemá žiadne postranné úmysly. Zdá sa byť len zvedavý.

„Hej,“ zhlboka si vzdychnem. Cítim, ako vo mne narastá tlak z toho všetkého, ako priehrada, ktorá sa vyhráža pretrhnutím. Možno existuje spôsob, ako hovoriť o tom, čo sa stalo. Nemusím ísť tak do detailov, len sa trochu zbaviť napätia. „Bola priateľkou mojej sestry.“

Nakloní sa ku mne: „To musí byť ťažké. Ako to Mattie zvláda?“

„Nie veľmi dobre. Myslí si, že… že možno môže za Sophinu smrť. Spravila jej niečo zlé v ten deň, čo zomrela.“

„To je drsné.“ Pán Golden si zamyslene prejde rukou po brade. „Ale nikto nedonútil Sophi, aby sa zabila. Rozhodnutie bolo jej. Je to hrozné, ale nikto nevložil Sophi do ruky nôž.“

Ruky mi prudko padnú do lona.

Ako vie o tom noži? Rozoberali vari učitelia všetky krvavé detaily na porade?

V tvári mu trochu šklbne: „Uvedomujem si, že pre teba to musí znieť kruto, Sisa, ale samovražda je sebecký čin. Pomysli na jej rodičov. Na jej priateľov, ktorým teraz nezostalo nič iné, len premýšľať, či mohli urobiť niečo, aby tomu zabránili. Nech tvoja sestra urobila čokoľvek, nedohnala Sophi k tomu, aby si siahla na vlastný život.“

„Ale Sophi sa ne…“ Odrazu sa zarazím a netrvám na tom, že sa Sophi nezabila sama. Ako by som to mohla vysvetliť bez prezradenia svojho tajomstva?

„Čo Sophi neurobila, Sisa?“ Pán Golden stuhne, jeho prsty sa skrútia na kaki nohaviciach.

Frustrovane zabubnujem dlaňou o nohu. Ako mu to mám vysvetliť?

„Ja len, že mám pocit, že Sophi by také niečo v živote neurobila.“ Spomeniem si na slová Sophinej mamy. „Bola silná – viac, než si sama myslela.“

Výraz pána Goldena zmäkne: „To je veľmi pekné, že to hovoríš, Sisa, ale nemôžeš vedieť, ako sa cítila vnútri. Depresia je veľmi zákerná. Požiera ťa zvnútra. Nie, myslím, že Sophi cítila ohromnú bolesť.“

Zaborím si prsty do spánkov a masírujem ich v malých kruhoch. Nič, čo poviem, názor pána Goldena nezmení. Možno len keby som sa priznala, že som bola svedkom vraždy. Za pár sekúnd sa pán Golden zmenil na autoritatívnu postavu a chrlí sprostosti o veciach, o ktorých nemôže nič vedieť. Fakt som si myslela, že je iný.

Rozhorčene vstanem.

„Na Sophinej smrti niečo je. A ja zistím, čo.“

Obrátim sa na odchod, než stihne odpovedať, ale výraz v jeho tvári je uspokojivý – obočie má nadvihnuté, čeľusť poklesnutú. Dúfam, že jedného dňa vyjde pravda najavo a on si spomenie na všetky psychobláboly, ktorými sa ma snažil nakŕmiť.

Keď sa otvoria dvere, stojím zoči-voči Samanthe Phillipsovej, ktorá zíza do zrkadla na dverách svojej skrinky a nanáša si púder na svoj afektovaný noštek. Skĺzne pohľadom zo mňa na matne osvetlenú miestnosť, odkiaľ som práve vyšla. Jej oči škodoradostne vzplanú, pravdepodobne premýšľa o klebetách, ktoré môže začať šíriť. Na konci dňa si budú všetci šuškať o mojej škandalóznej afére s pánom Goldenom.

„Zháňaš extrakredity?“ spýta sa a hlúpo sa uškŕňa.

Škaredo na ňu zagánim a idem preč. Zvuk jej hlasu mi pripomenie šatne a tmavofialové šaty a ruky na miestach, kde nemali byť.

„Radšej si dávaj pozor,“ kričí za mnou. „Sophi Jacobsová sa priatelila s pánom G a pozri, ako dopadla.“

Zastavím sa a obrátim sa, aby som jej čelila. „O čom to hovoríš?“

Zavrie skrinku: „Videla som ju s ním. V jeho aute. Len hovorím, aby si si dávala pozor. Má rád mladé dievčatá.“ Otočí sa na opätku a vyrazí opačným smerom. Celú cestu sa pochechtáva.

A potom mi to dopne. Ja som ich tiež videla spolu. To Sophi sa triasla a nariekala na gauči v miestnosti pána Goldena. Niekoľko hodín pred vraždou.

DEVIATA KAPITOLA

Na psychológiu meškám, no pán Golden mi nedá poznámku za neskorý príchod. V skutočnosti mi nepovie vôbec nič, dokonca sa na mňa ani nepozrie, len hovorí o vnútornej a vonkajšej motivácii.

Preletím očami po triede a zistím, že voľné miesta sú len dve: vedľa Rollinsa a vedľa Zana. Rovnako ako na biológii sa na mňa Rollins pozrie a potom odvráti zrak.

Sklopím pohľad, klesnem na prázdne miesto vedľa Zana a vytiahnem zošit. Pán Golden sa počas výkladu prechádza, prípadne pichá prstom do vzduchu a ťahá sa za bradu. Jeho hlas je vyšší než normálne a zdá sa, že dnes vypil aspoň dvadsať šálok kávy, pretože jeho vety nedávajú zmysel. Sú len zmesou slov.

Čo presne sa vtedy v piatok odohralo?

Prečo by Sophi plakala pred pánom Goldenom?

Je to dobrý učiteľ a dokážem si predstaviť, že sa mu niekto môže chcieť zveriť. Možno Sophi, keď zistila, že Amber rozposlala jej nahú fotku, prišla rovno sem. Možno mala problém s Whiskym a šla za pánom Goldenom po radu.

Alebo má možno raz v živote pravdu Samantha.

Mali Sophi a pán Golden naozaj vzťah?

Pán Golden vyzerá dobre, pripomína staršieho Johnnyho Deppa. Viem si predstaviť, že sa oňho baby trhajú. A ktorý chlap by nechcel niekoho ako Sophi? Bola senzačná.

Ale bola ešte dieťa.

Pri pomyslení na tých dvoch spraví môj žalúdok salto.

„Si v poriadku?“ Čiasi ruka ma potiahne za rukáv a privedie do reality z môjho zvráteného snívania. Zane sa nakláňa bližšie a ja zachytím korenistý závan jeho kolínskej.

Na kolenách má rozložený zošit, takže to vyzerá, že si robí poznámky, ale namiesto toho číta knihu. Nakloním hlavu, aby som videla názov – Nežná je noc. Zane postrehne, že sa pozerám a hodí na mňa previnilý krivý úsmev.

Usmejem sa na oplátku a po tvári sa mi rozleje teplo. Je príjemné cítiť niečo iné než strach. Je príjemné premýšľať, ako dobre Zane vyzerá s hrivou blond vlasov, ktorá mu padá do tváre, namiesto špekulovania o tom, kto zabil Sophi. Zane sa vráti ku svojej knižke a ja sa snažím sústrediť na výklad pána Goldena. Uvedomím si, že na mňa cez miestnosť niekto uprene hľadí. Je to Rollins a vôbec sa netvári nadšene.

* * *

Po hodine sa Rollins bez slova hrnie von z miestnosti, ale Zane čaká, zatiaľ čo si ukladám zošit do tašky.

„Fajn víkend?“

„No… nie tak celkom.“

Uhne pohľadom: „Je všetko okej?“

„No, okrem toho, že zomrela najlepšia kamoška mojej sestry, sa mám skvelo,“ poviem a potom si uvedomím, ako trpko to znie. „Prepáč. Len mám ťažký týždeň.“

Natiahne ruku, akoby mi ju chcel položiť na chrbát, no potom ju odtiahne, akoby si nebol istý, či sa ma môže dotknúť. „To ma mrzí.“

V snahe nebyť úplnou otravou sa pokúsim o spoločenskú konverzáciu. „Tak a aký víkend si mal ty?“

Pokrčí plecami: „Bol som na koncerte.“

„Hej? Na akom?“

„The Belly-Button Lint.“

„Nikdy som o nich nepočula.“

„Považuj sa za šťastlivku.“ Zazubí sa a strčí si román pod pazuchu.

„Dobrá kniha?“ vyzvedám.

Zane sa usmeje: „Mám na Fitzgeralda slabosť.“

„Hej? Čítala som Veľkého Gatsbyho minulý rok. Celkom mu fandím.“

Sme v učebni poslední a ja si uvedomujem, ako pán Golden upratuje papiere na katedre a snaží sa pôsobiť nezaujato.

„Nechaj ma hádať. Čítala si to v rámci povinného čítania. Musela si o tom napísať do čitateľského denníka. A nakoniec ste písali päťstránkovú prácu a museli ste analyzovať postavy, symboly a témy,“ Zane znechutene zavrtí hlavou.

„Niečo na ten štýl,“ prikývnem. Boli to len tri strany, ale aj tak.

„Bože, strašne ma štve, keď učitelia vysajú z literatúry všetok život. Urob pre mňa niečo. Prečítaj si Gatsbyho ešte raz, ale čítaj ho vonku, pod stromom, za súmraku. Bude to úplne iný zážitok. Prečítaj si len jednu kapitolu, ak chceš, ale daj mu šancu. Spravíš to pre mňa?“

Tvári sa smrteľne vážne. Nikdy predtým som nestretla nikoho s takým zanietením pre slová. Rollins miluje písanie, ale pripadá mi, akoby to robil preto, lebo chce poukázať na pokrytectvo okolo nás, nie z lásky k jazyku. Spôsob, akým Zane hovorí o Fitzgeraldovi, mi pripomína môj pocit s hviezdami. Sú väčšie než ja, väčšie než my všetci, a to ich robí takými nádhernými.

„Sľubujem,“ poviem a výraz na Zanovej tvári ma rozochveje.

* * *

Po škole sa hŕstka deciek zdržuje na parkovisku a zabíja čas pred futbalovým tréningom, divadelnou skúškou a tak. Skupinka chalanov sedí na korbe pickupu a dohaduje sa, kto kúpi na budúci víkend pivo. Dve druháčky sa k sebe nakláňajú, delia sa o slúchadlá a pokyvujú hlavami do rytmu, ktorý nepočujem.

Prejdem okolo stromu, pod ktorým Sophi zvyčajne parkovala svoj malý Neon. Dokážem si predstaviť jej ľahký úsmev a jamky na tvári. Jej doširoka otvorené oči. Tmavý rez naprieč oboma zápästiami. Kus bieleho papiera, ktorý sa mi vysmieva Sophinými falošnými poslednými slovami. Hodím batoh na zem, opriem sa o strom a priložím si dlane k očiam, aby som odohnala tú spomienku.

Keď si opäť odkryjem oči, vidím, že baby sa už nehojdajú, ale zízajú na mňa z diaľky; podľa všetkého sa snažia nenakaziť mojím šialenstvom. Pokúšam sa pôsobiť tak normálne, ako len narkoleptička s ružovými vlasmi pôsobiť môže.

Náhle ma zovrie čiasi ruka.

„Aáááááááááá!”

Spoza stromu sa vynorí Rollins s cigaretou visiacou z úst. Kožený kabát má rozopnutý, odhaľuje tričko so skupinou Decemberists.

„Hej, to som ja.“

Nadýchnem sa a nahnevane sa naňho zamračím. Ako ma môže celý víkend ignorovať, obzvlášť po smrti Sophi, a potom čakať, že sa budem tváriť, akoby bolo všetko v poriadku?

„Prečo si sa schovával za stromom?“ vypytujem sa. „Chceš, aby ma porazilo?“

Tie dve dievčatá na mňa stále čumia. Rollins spraví niekoľko krokov smerom k nim a zamáva rukami v tvare pazúrov. „Búúúú!“ Nervózne odídu.

Keď sa vráti, hodí po mne ospravedlňujúci pohľad. „Prepáč. Nechcel som ťa vystrašiť. Ohava mi povedal, že ma na mesiac vylúči, ak ma ešte raz uvidí fajčiť, tak som sa ho snažil nedráždiť.“

Čakám, že sa ospravedlní, že v piatok tak nečakane zmizol alebo že aspoň okomentuje Sophinu smrť, ale on len hľadí na svoje topánky a vrazí si ruky hlboko do vreciek.

„Čo sa to dnes stalo na biole? Chcel som sa ťa spýtať na psychológii, ale vyzerala si, že nemáš čas,“ povie a posledné slovo prakticky vypľuje.

Keby nebol v poslednom čase taký nepozorný, možno by som mu povedala pravdu: ako sa nemôžem zbaviť pocitu, že od Sophinej smrti je svet o pár odtieňov temnejší. Ako sa desím svojho vlastného tieňa. Keby to chcel naozaj vedieť, zavolal by mi. Prišiel by za mnou, keď som na biole stratila nervy. Zostal by blízko, aby si so mnou po psychológii pokecal namiesto toho, aby sa naštval, že som sa rozprávala s niekým, kto sa zrejme naozaj zaujíma o to, ako sa cítim.

Lož, teda nie celkom lož, ale ani úplná pravda, zo mňa nevyjde ľahko – rovnaká, akú som povedala pani Williamsovej. „O nič nešlo. Len som nespala dobre. Veľa stresu, vieš?“

Zažmurká na mňa a ja mám pocit, akoby prehliadol hrdinskú masku, ktorú nosím celý deň. „Jasne. Ako sa má Mattie?“

„Ako by si sa mal, keby tvoj najlepší kamoš zomrel?“ Hodím po ňom vražedný pohľad, ktorý by mohol súťažiť s pohľadom pani Wingerovej, a dúfam, že si uvedomí, aká hlúpa je tá otázka.

Vyrovnane môj pohľad opätuje. „Asi dosť nanič.“

„Hej. Cíti sa dosť nanič.“

Stojíme tam a pozeráme sa na seba. Jeho tvár je bez výrazu.

„Prečo si mi nezavolal?“ nalieham nakoniec. „Musel si predsa počuť o tom, čo sa v piatok v noci stalo.“

Odtrhne oči od mojej tváre. Zjavne som ho zastihla nepripraveného. Očividne sa navzájom vzďaľujeme, ale myslím, že v skutočnosti neobviňujem jeho. Zvyčajne nie som konfrontačný typ.

„Neviem,“ pripustí a prešliapne. „Mal som kopec práce. Navyše, keď si sa chcela porozprávať, mohla si predsa zavolať aj ty mne.“

Znovu sa mi zadíva do očí a tentoraz som to ja, kto odvráti zrak. Má pravdu. Mohla som zavolať, ale nezavolala som. Keby som sa mu tak mohla zveriť, požiadať ho o pomoc, povedať mu, čo sa so mnou deje. Ale vždy, keď si to predstavím, vidím otcovu tvár, keď som mu povedala o splývaní – bol taký vydesený, myslel si, že som sa zbláznila.

Už to nechcem znovu prežiť.

Po dlhom tichu zdvihne môj batoh zo zeme a podá mi ho.

„Ťažký.“

„Hej,“ zamrmlem a prehodím si ho cez plece. „Je fakt ťažký.“

Chcem, aby povedal ešte niečo, niečo ľahké a zábavné, čo by medzi nami všetko zase urovnalo. Ale on nepovie nič, len tam tak stojí. Prajem si, aby som vedela, ako nás dať opäť dokopy, ale niečo sa medzi nami zlomilo, a nech po tom akokoľvek túžim, nedokážem to opraviť.

DESIATA KAPITOLA

Kráčam domov a pod nohami mi šuchoce lístie. Na konároch zostalo len zopár posledných vytrvalcov a aj tí padnú na zem, keď sa do nich oprie vietor. Predo mnou tancuje žltý list, padajúc k zemi.

Zvláštne, aká môže byť smrť nádherná.

Pri tej myšlienke sa okamžite cítim previnilo. Sophi nevyzerala nádherne. Vyzerala vyčerpane a porazene, akoby ju život ubil na smrť. Snažím sa myslieť na niečo iné, ale ona stále okupuje moje podvedomie a čaká na mňa. A jej vrah (alebo vrahyňa) si práve teraz žije pokojne ďalej a dúfa, že mu to všetko prejde.

Priviniem si kabát pevnejšie k telu, vietor však prefukuje priamo skrz tenkú látku. Stromy a poštové stránky vrhajú dlhé tiene. Na trávniku zarastenom burinou leží zabudnutá trojkolka. Stará a hrdzavá. Stavím sa, že dieťa, ktoré na nej kedysi jazdilo, je už v polovici vysokej.

Som na našej ulici a pozerám na náš maslovožltý dom vo viktoriánskom štýle so zelenými žalúziami. Otec najíma mladého suseda, aby pohrabal lístie do plastových vriec popri obrubníku. Je jasné, že tu už dlho nebol, pretože lístie pokrylo väčšinu trávnika a zakrylo usínajúcu trávu.

Náš dom vyzerá zvonku celkom normálne. Keby ste boli cudzinci prechádzajúci okolo, mysleli by ste si, že vnútri žije normálna, milá rodina – matka s milujúcim otcom a dvoma milými slušnými tínedžerkami. Nikdy by ste neuhádli, že matka je dávno preč, otec žije v nepreniknuteľnej ulite alebo že jedno z dievčat sa s vami dokáže zžiť a vidieť všetko, čo skrývate pred ostatnými.

Vtom cítim, že ma niekto sleduje. Otočím sa, no nikto tam nie je. Je tam to isté ospalé mesto, ktoré poznám celý život. Prázdna ulica. Ľudia schovaní vo svojich domoch, pravdepodobne sledujú telku, surfujú na nete alebo varia večeru. Ten pocit pretrváva. Otrasiem sa, schúlim sa do kabáta a vystúpim po schodoch na prednú verandu.

* * *

Otec je vo svojej pracovni, sklonený nad počítačom. Má v ušiach biele slúchadlá, napriek tomu začujem pár unikajúcich tónov. Spoznávam Mozarta. Otec vyzerá ako presný opak mamy. Zatiaľ čo jej vlasy boli dlhé a blond, jeho sú čierne a kučeravé. Ona bola oblá, plných tvarov, on je vychudnutý, vyzerá až podvyživene. Zvyčajne je dokonale oholený, no dnes má strnisko.

Prsty mu rýchlo lietajú po klávesnici v divokom tanci. Ťuk-ťuk-ťuk, potom sa zastaví, aby sa napil ľadovej vody a ťuká ďalej.

„Oci?“

Je taký ponorený do svojho malého sveta, že pokračuje v ťukaní. Vytiahnem mu slúchadlo z ucha a poviem hlasnejšie: „Oci!“

Po tvári sa mu mihne závan podráždenia, ale hneď je preč. Nemá rád, keď ho niekto ruší pri počítači, čo je prakticky každú sekundu, čo nie je v nemocnici alebo nepripravuje v kuchyni nejaké veľdielo.

Spolupracuje s online fórom pre tých, čo stratili milované osoby pre rakovinu. Pripadá mi trochu ironické, že trávi všetok voľný čas pomáhaním cudzím ľuďom z netu, zatiaľ čo my s Mattie sme zalezené vo svojich izbách.

„Ahoj, oci. Kde je Mattie?“

„Vo svojej izbe, spí. Chcel som ťa poprosiť – nešla by si s ňou zajtra na ten pohreb?“

Prehodím si tašku z jedného pleca na druhé. Odrazu je jeho ťažoba neznesiteľná.

„Ty nejdeš?“

Zavrtí sa: „Urobil som pre nich quiche. Odniesol som im ho, keď ste boli v škole. Zajtra musím do práce.“

Začína ma bolieť žalúdok. Skutočne nechcem Sophi znovu vidieť, ale niekto s Mattie ísť musí. Niekto dospelý.

„Tak s ňou teda pôjdem. Som unavená, pôjdem si na chvíľu ľahnúť. Uvidíme sa pri večeri.“

Rozžiari sa: „Urobím dusené mäso.“

Z predstavy veľkého kusu mäsa som muy verde – ako by povedala seňora Gomezová, ale snažím sa byť slušná.

„Mňam.“

Zamierim do obývačky a hodím batoh na zem. Z rímsy nad kozubom vezmem svadobnú fotku svojich rodičov. Otec vyzerá silne a šťastne a mama jednoznačne žiari. Pozerám na ten výjav a vrhnem sa na gauč. Keby tu tak bola mama, vedela by, čo robiť. Šla by s Mattie na Sophin pohreb a držala by ju za ruku a robila by všetky tie veci, ktoré mamy robievajú.

Podľa všetkého som ospalejšia, než som si myslela, pretože s fotkou na hrudi zaspím.

Bežím po lese za naším domom, konáre mi škriabu tvár a nahé ruky. Ona tu niekde je. Nie som si istá, koho hľadám, ale potreba nájsť ju sa preháňa mojimi žilami ako oheň.

Musím ju zachrániť.

Niečo v mojom vnútri mi hovorí, aby som bežala k prameňu. Vidím ho pred sebou, voda sa leskne na niekoľkých miestach, kde presvitá slnko.

Keď podídem bližšie, vidím, že vo vode medzi kamienkami niečo je. Voda je tu plytká a ja spozorujem červeno-zlatú sukňu, ktorá medzi zelenou a hnedou vyzerá neprirodzene. Vidím opuchnutú bledú tvár, okolo ktorej sa vlnia dlhé pramene čiernych vlasov.

Je to Sophi.

Krv jej vyteká zo zápästí v dlhých tenkých pramienkoch.

Klesnem na kolená a môj plač sa rozlieha medzi nezabúdajúcimi stromami. Idem neskoro. Je navždy preč. Zakryjem si oči a plačem.

„Prečo plačeš?“ spýta sa ma niekto a ja si odkryjem tvár.

Telo vo vode sa posadí!

Driapem sa naspäť, pošmyknem sa však na koreni a skončím na zadku. Sophi mi ponúkne svoje ruky s prstami ako špáradlá.

Otvorím oči a kričím, no nič nepočujem.

Tá vec – Sophi – ma schmatne za plecia a nakloní sa bližšie. Cítim jej dych, pach po rozklade, akoby sa pokazilo čosi sladké.

„Sisa, čo sa deje? Cítiš sa previnilo?“

Jej zovretie zosilnie a ja mám pocit, akoby sa mi jej nechty mali zaryť do kože. Oči má čierne, bezduché, nie je to to sladké dievča, čo som poznala.

„Cítiš sa previnilo, pretože si nič neurobila, keď si mohla?“

V ústach má malé ostré zuby. Dosť ostré na to, aby mohli trhať mäso.

„Nechala si ich, aby mi ublížili, Sisa. Nič si nepovedala. Pravda?“

Revem a slzy mi stekajú po tvári: „Je mi to ľúto, Sophi. Chcela som ti pomôcť. Fakt. Len som nevedela, ako…“

„Kecy,“ zasyčí. „Nechala – si – ma – zomrieť.“

Ústa sa jej roztvoria, akoby nemala čeľusť, a ja vidím tie dokonalé zúbky, ktoré ma rozžujú na franforce. A viem, že si to zaslúžim.

JEDENÁSTA KAPITOLA

Zvonček pri dverách ma vytrhne z nočnej mory. Posadím sa, srdce mi búši, som si istá, že si Sophi prišla do nášho domu po mňa.

Cing-cing. Cing-cing. Cing-cing.

Nie. Je to len zvonček.

Sophi tu nie je. Sophi je mŕtva.

Neskoré popoludňajšie svetlo dopadá na doškriabanú drevenú podlahu. Vo vzduchu tancujú čiastočky prachu. Vstanem, potácam sa ku dverám a potom míňam otcovu pracovňu. Jeho hlava sa pohojdáva v rytme, ktorý nepočujem – hudba je očividne príliš hlasná, než aby počul zvonček.

Na prednej verande stojí vysoký muž s vážnymi očami. Má na sebe policajnú uniformu. Dokelu. Ako môžu policajti vedieť, že som bola pri tom, keď Sophi umrela? Snažím sa uvoľniť.

„Zdravím. Som dôstojník Teahen. Ste Mattie Bellová?“

„Nie, to je moja sestra. Spravila niečo?“

Prudko vydýchne a povie: „Och, nie, nie. Len jej potrebujem položiť niekoľko otázok. Kamarátila sa so Sophi Jacobsovou, správne?“

Než stihnem odpovedať, pocítim na pleci teplú ruku. „Môžem vám pomôcť?“ Otec vyjde na verandu a zablokuje predné dvere.

„Pán Bell,“ osloví ho strážnik zdvorilo. „Chcel by som si pohovoriť s vašou dcérou o Sophi Jacobsovej. Chcel by som zistiť, v akom psychickom stave bola v piatok pred… pred tým incidentom. Je tu Mattie?“

Svaly na otcovej ruke sa napnú, ale odpovie mu dokonale srdečne. „Je hore vo svojej izbe. Pôjdem sa pozrieť, či náhodou nespí.“ Ustúpi, ťahá ma za sebou a otvorí dvere dokorán, aby mohol policajt prejsť.

„Dáte si niečo na pitie, dôstojník…?“

„Teahen. Dôstojník Teahen,“ odpovie muž a vstúpi do predsiene. „Trochu vody.“

Otec ma pobúcha po chrbte a jemne ma nasmeruje do kuchyne, kam sa napokon poberiem. Som však priveľmi zvedavá, než aby som bola svojou úlohou otrávená, a tak rýchlo vezmem zo skrinky pohár so Scooby-Doom a nechám vodu odtiecť, aby bola studená.

Keď prídem do obývačky, Mattie sedí v kresle a otec s policajtom na gauči. Podám mu pohár vody a on dlho pije, kým ho položí na konferenčný stolík. Odkradnem sa dozadu a sadnem si na spodný schod, kde ma nikto nebude vidieť, ale kde budem všetko počuť.

Dôstojník Teahen si odkašle: „Takže, Mattie, mohla by si mi niečo povedať o svojom priateľstve so Sophi.“

Vo vzduchu visí napätie a ja presne viem, na čo Mattie myslí. Tie nahé fotky, ktoré Amber rozposlala členom futbalového tímu – vie o nich ten policajt? Robia si vari priatelia takéto veci?

Keď prehovorí, počujem v jej hlase nervozitu. „Boli sme kamarátky od ôsmej triedy. Obe sme boli roztlieskavačky. Ja – mala som ju rada.“ Mattine slová sa rozplynú v sériu zajakavého vzlykania.

Všetci chvíľu mlčia, kým Mattie neprestane plakať.

Potom sa znovu ozve dôstojník, tentoraz o trošku láskavejšie. „Je mi to veľmi ľúto, Mattie. Neboj sa. Chcem len vedieť, ako sa v ten deň cítila. Nezdala sa ti trochu iná? Kedy si s ňou naposledy hovorila?“

Mattie prehovorí o niečo sebavedomejšie: „V piatok ráno pri jej skrinke. Hovorila, že sa necíti veľmi dobre. Myslela si, že škoricové hniezdo, ktoré si kúpila v školskom bufete, jej zaškodilo.“

„Rozumiem. Pripadala ti deprimovaná?“

„Nie. Skôr, že jej bolo zle od žalúdka.“ Myslím na to, ako som Sophi videla vracať na záchode, predtým ako som splynula s Amber, čo spriadala úklady a vymýšľala, ako Sophi ukáže jej miesto.

„Dobre,“ povie strážnik Teahen. „Takže v piatok večer si ju vôbec nevidela?“

„Nie. Šli sme s Amber na tréning roztlieskavačiek. Sophi tam nebola, ale myslela som si, že preto, že jej bolo zle. Samantha nás priviezla domov a Amber tu prespala.“

„Zostali ste s Amber celú noc tu?“

Dlhá pauza. Pravdepodobne premýšľa, čo jej spôsobí väčšie problémy – klamať policajtovi alebo sa zoči-voči postaviť otcovmu hnevu.

„Nie,“ pripustí nakoniec Mattie previnilo. „Šli sme na párty.“

Plesknem rukou o drevený schod, potom ma strasie a dúfam, že ma nepočuli. Toto je pre mňa novinka. Mattie tvrdila, že idú do kina. Tá krpatá klamárka.

„Do internátu?“

Sestra mlčí.

„Už som hovoril s Amber,“ vysvetľuje policajt. „Chcem si len potvrdiť, či ste naozaj boli na párty. Nebudeš mať z toho problém, aspoň nie u mňa. Len mi povedz pravdu.“

Otec ich preruší: „Počujte, nemali by sme tu na toto mať svojho právnika?“

„Nie, nie. Ako hovorím, chcem mať len jasnú predstavu o tom, čo sa v tú noc stalo. Mattie, pokojne mi povedz, ako to bolo. Šli ste na tú párty? Čo bolo potom?“

Sestra pomaly prehovorila: „Potom sme sa šli k Martymu najesť.“

U Martyho je nonstop reštika, kam chodia decká z fakulty. Skoro ráno tam stretnete samé opité indivíduá dožadujúce sa kávy, koláčov alebo v prípade mojej sestry enormnej porcie palaciniek. S Rollinsom tam niekedy zájdeme po mimoriadne dlhom filmovom maratóne.

„Kedy to asi bolo?“

„Okolo jedenástej.“

„A kedy si dorazila domov?“

„Asi okolo polnoci?“

„Bola s tebou Amber?“

„Nie. Samantha a ja sme si šli dať niečo pod zub. Amber sa vyparila. Nevideli sme ju až do rána. Prikradla sa ku mne do postele s poriadnou opicou.“

„Ako sa dostala do domu, keď neprišla s tebou?“

„Nechala som odomknuté.“

Ticho. Predpokladám, že si policajt niečo zapisuje do poznámkového bloku.

Položím si hlavu na kolená a počítam. Amber bola nezvestná medzi jedenástou v piatok v noci až dovtedy, čo som ju na druhý deň ráno videla. Dosť času na – na čo? Prikradnúť sa do Sophinho domu? Podrezať jej zápästie? Naaranžovať list na rozlúčku? To je smiešne. Alebo nie? Amber možno na Sophi žiarlila, ale robiť z nej hneď vrahyňu?

„Takže si so Sophi v piatok v noci nehovorila?“

„Nie, pane,“ fňuká sestra.

„Tak prečo Sophiným rodičom volal niekto z tohto domu okolo polnoci a požiadal ich, aby ju šli skontrolovať?“

Bože. Nenapadlo mi, že policajti ten hovor vystopujú. Toto nie je dobré.

Mattie si odkašle: „Ja – ja neviem, o čom to hovoríte.“

Vstanem. „Dôstojník Teahen, to som bola ja.“

Tvári sa prekvapene, akoby úplne zabudol na dievča s ružovými vlasmi, ktoré mu otváralo dvere. Vojdem do obývačky. Je čas vymyslieť nejakú dobrú lož. Rýchlo.

„Mattie ešte nebola doma,“ vysvetľujem. „Nevedela som, kde je. Hľadala som ju. Napadlo mi, že by mohla byť u Sophi doma. Preto som prosila jej rodičov, aby sa šli pozrieť.“

Otcova tvár sa uvoľní, ale strážnik ma pozoruje. Nakoniec si spraví poznámku a vráti sa pohľadom k mojej sestre.

„Dobre. Ešte jedna otázka, Mattie. Vedela si, že je Sophi tehotná?“

Zalapám po dychu a pozriem sa na Mattie. S otvorenými ústami vyvaľuje oči na strážnika. Je celkom jasné, že o žiadnom tehotenstve nevedela.

„Rozumiem,“ strážnik prikývne a postaví sa. „Ďakujem pekne. Oceňujem tvoju pomoc.“ Potrasie otcovou rukou a zamieri ku dverám.

Otec čaká tridsať sekúnd, než začne kričať. „Párty? V intráku? Čo ti to napadlo? Nemôžem tomu uveriť, Mattie. Čo mi k tomu povieš?“

Sestrina tvár sa pri otcovom pohľade zmrští. „Je mi to ľúto,“ plače. „Je mi to ľúto. Je mi to ľúto. Je mi to ľúto. Je mi to ľúto.“

Zakryje si tvár rukami a vybehne po schodoch hore, pričom ma odstrčí z cesty. Otec si vzdychne a ide za ňou. Z jeho postoja je jasné, že by robil čokoľvek, než upokojoval hysterickú tínedžerku.

V šoku klesnem na gauč. Sophi bola tehotná? V piatok ráno, keď vracala na veckách – to musela byť ranná nevoľnosť. A Whisky na tribúnach spomenul, že s ňou spal. Musela byť tehotná s ním.

Možno Whisky nie je otcom. Čo ak má Samantha pravdu a Sophi spala s pánom Goldenom? Keby bol otcom on, mohol by toho stratiť dosť – pre začiatok prácu. Je pre neho učiteľské miesto až také dôležité, že by zabíjal, aby si ho udržal?

Vo vrecku mi zazvoní mobil a preruší moje myšlienky. Bezmyšlienkovito ho zdvihnem.

„Ahoj, Sisa. Ako to ide?“ Rollinsov hlas znie zastreto.

„Práve niečo riešim. Potrebuješ niečo?“ mykne mnou, keď tie slová vyslovím. Znejú strašne.

„Pozri. Snažím sa, aby sme boli v pohode.“

Zhlboka sa nadýchnem. „Viem. Prepáč. Všetko je teraz veľmi stresujúce. Bol tu policajt a vypočúval moju sestru.“

„Fakt?“

„Hej. Bolo to šialené.“

Chvíľu obaja mlčíme.

„Prepáč, že som bol v poslednom čase taký hlupák,“ povie napokon Rollins. „Sám tak trochu riešim pár dosť vážnych vecí.“

Napadne mi, že ma nikdy nevzal k sebe domov. Čo sa u nich asi deje?

„Chceš o tom hovoriť?“

„Nie. Je to osobné.“ Jeho hlas je tlmený, akoby mi túžil povedať, čo ho trápi, no nedokáže si vyliať srdce. Poznám ten pocit. Nadovšetko si želám, aby sa mi dokázal zveriť so svojimi problémami, ale ako naňho môžem naliehať, keď mám svoje vlastné tajomstvá?

„Dobre. Keby si sa chcel porozprávať, vieš, kde ma nájdeš.“

„Viem,“ potvrdí. „Sisa, sme v pohode?“

„Hej, sme v pohode,“ odpoviem. „Nechceš ísť so mnou zajtra na pohreb?“

DVANÁSTA KAPITOLA

Mattie potichu sedí na zadnom sedadle Rollinsovho auta. Krúžime po parkovisku a hľadáme voľné miesto, ale nikde žiadne nie je. Dokonca aj miesta pre hendikepovaných sú plné. Musíme zaparkovať vo vedľajšej ulici, kus od cintorína a zvyšok cesty zvládnuť peši.

Vietor sa hrá s mojimi vlasmi a chladí mi kožu. Normálne by som dvakrát nerozmýšľala a pritisla by som sa k Rollinsovi, aby som sa zahriala, no náš vzťah je teraz dosť krehký, ako kosť, ktorá sa zlomila a ešte nie je celkom zrastená. Pripadá mi bezpečnejšie držať si odstup.

Sme sprievodom v čiernom. Rollins má na sebe džínsy, čiernu košeľu a úzku čiernu kravatu. Ja som si zvolila jednoduché čierne nohavice a čierne tričko s tmavofialovou stuhou. Moja sestra si obliekla priliehavé čierne šaty, ktoré si chcela vziať na školský ples. Nemala som to srdce jej povedať, že sa to nehodí. Naozaj nemala žiadne iné čierne veci.

Napriek chladnému vzduchu vonku je vnútri budovy ako v peci. Miestnosť je plná ľudí, ktorí prechádzajú od jednej Sophinej fotografie k druhej, akoby boli v múzeu.

Na jednej fotke Sophi vyzerá ako šesťročná, bucľaté dievčatko v modrej baletnej sukienke s myším nosíkom a fúzikmi a uškami. Na ďalšej objíma Mattie a Amber okolo pliec, všetky tri oblečené v uniforme roztlieskavačiek. Na ďalšej fotke ide čas dozadu a bábätko Sophi sa hrá vo vaničke v tvare kačičky.

Pribehne Sophina mama, vlasy má rozcuchané a objíme Mattie. Slzy jej vytrysknú z očí, modrá maskara steká po vráskach na jej tvári. Vyzerá strhane.

„Som taká rada, že si prišla,“ povie a Mattie ju objíme.

„Je mi to ľúto,“ zašepká Mattie. Tie slová nestačia, nikdy nebudú stačiť. Sophina mama pritisne Mattie naposledy k sebe a odíde za ostatnými.

Prejdeme do vedľajšej miestnosti, kde sú pripravené skladacie stoličky. Väčšina už je obsadených Sophinou širokou rodinou, učiteľmi a ako sa zdá, tiež všetkými deckami zo školy. Máme šťastie, vzadu nájdeme ešte tri voľné miesta.

Sedím medzi Mattie a Rollinsom, naťahujem krk a skúmam všetky tváre, ale nevidím nikoho z tých, ktorých hľadám. Žiadna Amber. Žiadny Whisky. Žiaden pán Golden.

Asi pätnásť minút trvá, kým sa všetci usadia. Mnoho ľudí musí stáť v zadnej časti tej strašnej sauny. Ovievajú sa programom so Sophinou školskou fotkou na prednej strane.

Rakva stojí vpredu, lemujú ju dlhé biele sviece a veľké kytice ľalií. Vďakabohu, že je zavretá. Neviem, či by som sa na Sophi dokázala ešte raz pozrieť. Moja sestra vedľa mňa potichu vzlyká. Chytím ju za ruku.

Štíhly muž v bielom obleku si razí cestu dopredu a postaví sa pred rakvu. Jeho ruky sa vznášajú priamo nad bielym drevom, ale nedotknú sa ho. Chvíľu tam zasnene stojí a všetci sa snažia necivieť. Ktosi za mnou zašepká, že to je Sophin otec. Obráti sa tvárou k nám, horná pera sa mu trasie, ale pozbiera sa na dosť dlho, aby prečítal báseň, ktorú napísal.

Takmer všetci majú sklonené hlavy a doprajú tomu mužovi čas na trúchlenie. Rozhliadam sa po miestnosti a hľadám svojich podozrivých, aby som videla, ako na toto všetko zareagujú.

Keď muž dorecitoval, stará pani v rohu zahrala na klavíri. Zamrmlem niečo o tom, že musím na záchod a podarí sa mi prejsť naším radom a zástupom stojacich bez toho, aby som niekomu vrazila svoj zadok do tváre alebo do niekoho strčila.

Vybehnem zadnými dverami, ktoré vedú do menšej miestnosti s modrým gaučom a stolíkom so škatuľkou papierových vreckoviek. Je tu automat na nápoje a v rohu fontánka na vodu. Dvere na oboch stranách miestnosti vedú na toalety. Prídem ku dverám označeným dámy a priložím ucho ku dverám. Počujem čudný zvuk – takmer ako trúbenie.

Potlačím kľučku a otvorím dvere len na škárku, aby som mohla nakuknúť dnu a zistila som, kto vydáva ten hrozný zvuk. Na zemi sedí s chumáčom toaletného papiera omotaného okolo prstov nervovo zrútená Amber Prescottová.

Vojdem do miestnosti a zavriem za sebou dvere. Potom klesnem na zem a posadím sa s prekríženými nohami naproti Amber. Nehovorím nič, dokonca sa na ňu ani nepozerám. Len sedím a dýcham. A čakám.

Amber prestane plakať a po dosť dlhom čase jej dopne, kto je s ňou v miestnosti, ale potom pokračuje, hlasnejšie než predtým. Na jej mieste by som na každého votrelca zajačala, aby sa čím skôr podel kadeľahšie. Nerobím nič, nechávam, aby ma zaliali jej surové emócie. Aj keď vyzerá naozaj zdrvene, nemôžem si pomôcť a premýšľam, či plače hlavne preto, že cíti vinu. Vinu za to, že svojej najlepšej kamarátke zničila život.

Práve keď si hovorím, či by som jej nemala priniesť pohár vody, prestane plakať. Papierom si zotrie maskaru, ktorá sa jej roztiekla po celej tvári. Vstanem, pustím vodu a potom ustúpim, aby si mohla umyť tvár.

Nepovie nič, len na mňa vďačne žmurkne, potom otvorí dvere a zmizne. Keď odíde, pozriem sa do zrkadla na dievča s ružovými vrkočmi stiahnutými čiernymi stuhami a cítim len hanbu. Amber možno zničila Sophi, ale ja som jej v tom nezabránila. Vedela som, že Amber s Mattie plánujú niečo zlé, no nepohla som ani prstom, aby som ich zastavila.

Keď otvorím dvere, všimnem si, že sa na zemi leskne niečo strieborné. Skloním sa a uvedomím si, že je to drobná diamantová náušnica – také stále nosí Amber. Zdvihnem ju a ponáhľam sa z toalety, aby som ju dobehla, no nikde ju nevidím. Strčím si teda náušnicu do vrecka.

Pohreb sa skončil a ľudia vytvorili malé skupinky vo vestibule.

Spozorujem Mattie v skupinke roztlieskavačiek, ako sa navzájom objímajú, no Rollinsa nikde nevidím, a tak vyjdem von. Presne ako som tušila, Rollins stojí niekoľko metrov od domu smútku s cigaretou diskrétne ukrytou za chrbtom.

„Všetci hovoria, že Sophi bola tehotná,“ oznámi mi, rýchlo si potiahne a zase cigaretu schová.

Vzdychnem si: „Hej. Ten policajt to včera spomenul.“

„Netušíš, kto by mohol byť otcom?“ Rollins vypustí obláčik dymu.

„Mám niekoľko teórií. Favoritom je Whisky Becker.“

Rollins odhodí cigaretu a zašliapne ju do betónu podpätkom svojej topánky. „Grc.“

„A ešte aký.“

Ruka na mojich pleciach ma vydesí. Obrátim sa a vidím Mattinu uplakanú tvár.

„Môžeme ísť?“ spýtam sa. Mattie najskôr plakala, že nechce ísť na pohreb. Nechcela vidieť, ako Sophinu rakvu spúšťajú do zeme. Nemôžem povedať, že by som jej to mala za zlé.

„Vlastne,“ povie odrazu, „myslím, že zostanem. Sam ma môže odviesť domov.“ Pozrie sa za seba a ja sledujem jej pohľad až k Samanthe Phillipsovej, ktorá pchá kľúčiky do auta. Keď zaregistruje, že sa na ňu pozerám, pretiahne svoj ksicht a otočí sa inam.

„Si si istá?“ uisťujem sa.

Prikývne.

„Fajn, uvidíme sa doma.“

Sledujem sestru, ako sa vracia ku skupinke roztlieskavačiek. Zdá sa mi to zvláštne – zo všetkých tých ľudí, čo sa dnes prišli so Sophi rozlúčiť, som jediná, kto vie, ako z tohto sveta naozaj odišla. To zistenie sa mi usadí v žalúdku a ťaží ma ako cement.

Rollins mi zovrie rameno. „Poďme.“

TRINÁSTA KAPITOLA

Ešte dlho po tom, čo ma Rollins vysadil doma z auta, sedím na hojdačke na prednej verande. Nechce sa mi dnu. Dom je prázdny a tichý. Nechcem byť sama so spomienkou na Sophinu smrť. Nechcem riskovať, že zaspím a budem musieť znovu čeliť jej obvineniam. Vonku mi nedovolí zaspať vietor. Vietor a kofeínové tabletky.

Vysypem si do dlane ďalšie, hodím si ich do úst a rozžujem ich.

Vánok rozochvieva konáre veľkého duba a donúti padnúť ešte viac listov. Na ulici postrehnem nejaký pohyb. Vysoký chalan s blond vlasmi oblečený v kobaltovomodrej mikine si na skejte razí cestu priamu ku mne. Keď podíde bližšie, vidím, že je to Zane Huxley. A pozerá sa mojím smerom. Môj žalúdok spraví malý premet.

Zabrzdí pred naším domov, zoskočí zo skejtu a urobí niekoľko krokov smerom k verande. „Ahoj,“ pozdraví a na tvári sa mu objaví nezameniteľný výraz radosti.

Kývnem mu na pozdrav a prehltnem kofeínový prášok, aby som mohla hovoriť. „Ahoj. Užívaš si voľné popoludnie?“

„Hej. Bola si na tom pohrebe?“

„Bolo to… hrozné,“ poviem, pretože nedokážem nájsť slovo, ktoré by bolo výstižnejšie pre pohreb tínedžerky. „Čo tu robíš?“

Cítim sa hlúpo a chcela by som tú otázku vziať späť. Vyzerá to, akoby som ho tu nechcela, a to nie je pravda. Túžim po niekom, s kým by som sa mohla porozprávať. Po niekom, kto nepoznal Sophi, kto nepozná mňa a nevie o mojej narkolepsii a o tom, aké je všetko zložité.

Zane sa našťastie len zasmeje: „Tiež ťa rád vidím. Bývame na Arbor Lane, na konci ulice.“

„V tom modrom dome s dreveným plotom? Bol na predaj celú večnosť.“

Medzi nami zavládne trápne ticho. Snažím sa prísť na niečo vtipné alebo múdre, čo by som mohla povedať. Nechcem už byť sama so svojimi myšlienkami.

Ďalší poryv vetra sa preženie dvorom a privanie chlad. Zachvejem sa.

„Počuj, nechceš ísť dnu? Urobím ti kávu alebo čaj.“

„Jasne. Vonku je trochu chladno.“

Vstanem a otvorím dvere, Zane oprie skejt o plot a nasleduje ma do domu. V kuchyni si sadne na stoličku a oprie si lakte o pult. Vytiahnem dve kávové šálky – jedna je z Iowskej univerzity, na druhej je nápis „Najlepšiemu otcovi na svete“ a položím ich medzi nás. Varím kávu a on mlčí, čo mi pripomenie, ako som sedela na toaletách v cintoríne a čakala, kým sa Amber spamätá.

Naplním obe šálky horúcou čiernou tekutinou. V chladničke nájdem škatuľu nízkotučného mlieka. Nalejem si trochu do svojej šálky a potom do nej nasypem cukor. Zamiešam a napijem sa.

Cez okraj šálky sledujem, ako si Zane mieša mlieko vo svojej káve. Nemôžem uveriť, že je v našej kuchyni. Skoro sa mi darí zabudnúť na vraždu, na Sophine pootvorené ústa a vytekajúci pramienok krvi. Skoro.

Zane na mňa žmurkne: „Vrkoče ti seknú.“

„Ďakujem,“ odpoviem a pokúsim sa o úsmev.

Jeho oči sú také hlboké a modré, že sa v nich takmer strácam.

* * *

O hodinu neskôr sa rozvaľujem na gauči, zvieram svoju kávu a Zane lenivo popíja zo svojho nápoja len pár centimetrov odo mňa. Vidím jeho koleno cez veľkú dieru v džínsoch. Má jemné svetlé chĺpky, rovnaké ako vlasy na hlave. Bojujem s túžbou natiahnuť sa k nemu a pohladiť mu ich.

„Takže ty si žil kedysi v Iowe?“ snažím sa o zvodný a hrdelný hlas, ale v skutočnosti skôr trochu pištím.

„Hej. Narodil som sa tu. Keď som bol malý, presťahovali sme sa do Chicaga. Mama sa chcela vrátiť naspäť. Bez urážky, ale nie som veľkým fanúšikom Iowy.“ Ospravedlňujúco sa usmeje. Má také biele zuby! Hranatú čeľusť pokrýva jemné blond strnisko. Chcela by som ho cítiť na svojej tvári, na svojich perách. Vnímam len Zana a jeho tvár.

„Takých je len málo,“ odpoviem.

Zane zdvihne fotku – som na nej ja, Mattie a ocko.

„Čo robí tvoj otec?“ Ukáže na fotku.

„Je detským chirurgom,“ odpoviem. „Dnes operuje nejaké dieťa, ktoré sa narodilo s vyvrhnutými črevami.“

Zane potrasie hlavou: „To je celkom zaujímavé. Myslím, práca tvojho otca, nie dieťa s tými vnútornosťami.“

„Viem,“ poviem s náznakom trpkosti.

„A čo tvoja mama?“ obaja sa pozrieme na obrázok v jeho rukách, na miesto, kde by mala byť mama, ale nie je.

Som trochu prekvapená, že sa spýtal tak otvorene, keď je zjavné, že mama je mŕtva alebo žije niekde inde život, ktorý sa ma netýka, ale spomeniem si na jeho prvý deň v škole, keď mi povedal, že jeho otec je mŕtvy. Je to prirodzený vývoj našej konverzácie.

„Rakovina pankreasu. Zomrela, keď som mala jedenásť.“

Prikývne, akoby som potvrdila to, čo tušil. „To musí byť pre dieťa ťažké.“

Pozriem sa do svojej šálky: „Bolo. A stále je. A horšie je aj to, že otec je stále preč. Vlastne som sa stala rodičom svojej sestry. Nepomohol mi s Mattie, ani keď sme sa dozvedeli o Sophinej smrti.“

Zane vydá súcitný zvuk: „To poznám. Aj moja mama sa veľmi zmenila. Odvtedy, čo otec umrel, žije vo svojom vlastnom malom svete.“

„Koľko si mal, keď odišiel?“

„Zabil sa, keď som mal tri roky.“ Jeho suché konštatovanie ma uvrhne do totálneho šoku.

„To je v pohode,“ prehodí Zane, akoby ma chcel uistiť, že na túto správu neexistuje správna reakcia. „Ja si ho vlastne ani nepamätám. Bol som veľmi malý. Mám však otcovu fotku, kde sme spolu – on a ja. Hojdá ma na hojdačke. Usmieva sa od ucha k uchu, ale na očiach mu vidno, že nie je šťastný. Stalo sa to asi mesiac po tom, čo sme sa fotili.“

Ach, bože. Prajem si, aby som mohla túto konverzáciu zmazať a vrátiť sa do toho snového jemného obláčika, na ktorom som sa vznášala pred chvíľou.

Odhalenia uplynulých minút zahnali moju ostýchavosť. Natiahnem sa, chytím ho za ruku a prepletiem si jeho prsty pomedzi svoje. Stisne mi dlaň.

Položí šálku a obráti tvár smerom ku mne. Jeho dych je sladký napriek káve, ale cítiť z neho niečo iné – niečo ako smútok. Pritisne svoje pery k mojim ústam.

Na tom bozku niečo je. Je plný všetkého, po čom som tak dlho túžila. Spojenia. Pochopenia. Tepla. A preženie sa mnou tak rýchlo, že mám pocit, akoby som sa topila. Nemôžem dýchať. Bez rozmyslu ho odstrčím. Oči sa mu naplnia bolesťou.

Okamžite to ľutujem. Otvorím ústa, aby som sa ospravedlnila, ale on už stojí pri dverách.

„Musím už ísť.“

Je preč, kým stihnem namietať. Prepadnem sa do gauča, lapám po dychu a uvedomím si, že som nikdy po ničom toľko netúžila, ako vrátiť čas a opätovať jeho bozk. A to ma vydesí. Skutočnosť, že mám na dosah niečo také nádherné a jemné, ma desí, pretože viem, že raz o to jednoducho prídem.

* * *

O niekoľko hodín neskôr prepínam televízne programy a snažím sa nájsť niečo zaujímavé, aby som počkala Mattie, kým sa vráti domov. Mala by som ísť hore po kofeínové tablety, no cítim sa ako zaseknutá, akoby som bola prilepená o gauč. Vyjsť po schodoch by ma stálo priveľa energie. Nie, proste tu budem sedieť, sledovať telku a čakať.

Kosti? Nie.

Plný dom? Nie.

Hotel Paradise? Nie.

Zakotvím pri Discovery. Beží tam nejaká relácia o zániku sveta, a to ma celkom poteší, pretože potom ma aspoň nerozreže na kúsky Sophin vrah. Rozprávač má taký upokojujúci hlas. Cítim, ako podlieham spánku, ktorému som tak dlho odolávala. Nakoniec to jednoducho vzdám.

A okamžite splývam.

* * *

Čierna koža. Vibrácie hukotu motora mi cez nohy stúpajú po chrbtici. Rozoznám nezameniteľnú zmes benzínu a pomarančového šampónu.

Whisky.

Ale nemyslím, že by som bola vo Whiskym. Nie. Nech už som sa stala kýmkoľvek, sedí na sedadle spolujazdca a masíruje si ušnicu palcom a ukazovákom. Keď si uvedomím, že to dievča nemá náušnicu, dám si dve a dve dohromady. Amber. Tá hlúpa náušnica, ktorú som zodvihla na toaletách, mi musela prepichnúť džínsy a dotknúť sa môjho stehna.

Keď Amber otočí hlavu, vidím, ako Whisky zíza cez predné sklo do prázdna. Výhľad sa ťahá na kilometre ďaleko. Lomené strechy a opadané stromy a žiariace pouličné svetlá. Strážny vrch. Už som tu bola. S Rollinsom, jedinýkrát v živote, keď som fajčila trávu. Zosobňovali sme dokonalé klišé: ležali sme na kapote jeho auta, pozorovali hviezdy a premýšľali, či je tam vonku, na veľkej hviezdnej oblohe, nejaký ďalší život.

„Nesmieš to nikomu povedať,“ počujem Whiskyho.

Zdá sa, že som prišla uprostred rozhovoru.

„Bolo to len raz. Použili sme ochranu.“ Zúfalstvo zafarbí Whiskyho hlas a ja viem iste, že hovorí o Sophinom tehotenstve. „To dieťa určite nebolo moje. Samantha hovorila, že videla Sophi po škole jazdiť po meste s pánom Goldenom. Ktovie, s koľkými chalanmi spala?“

Amber napokon prehovorí: „Kedy si sa dozvedel, že je tehotná?“

„Minulý týždeň. Pred tým, ako…“ nedokončí vetu, len si odpije z fľašky, ktorú zviera medzi kolenami.

Amber stekajú po tvári slzy. Premýšľam, ako sa dostala do Whiskyho auta zaparkovaného na Strážnom vrchu. Stretla ho na pohrebe? Spýtal sa jej, či nechce odviezť? Tipujem, že boli ako dve kométy letiace vysokou rýchlosťou, keď do seba narazili – Whisky opitý a Amber, ktorá nechcela byť sama.

„Myslíš, že bola taká?“ spýta sa Amber.

Whisky bubnuje rukou o volant: „Neviem. Najskôr povedala, že s tým niekam pôjde, ale potom si nebola istá, či by to dokázala spraviť. Mala sa toho jednoducho zbaviť.“

Chcela by som vliezť do jeho hlavy a rozobrať jeho myšlienky. Spanikáril, keď sa dozvedel o Sophinom tehotenstve? Trval na tom, aby šla na potrat? Odmietla?

Aj keď si viem predstaviť splynutie s Whiskym, nevedela by som čítať jeho myšlienky. Takto to nefunguje. Len by som videla svet z jeho pohľadu, a to pre mňa nie je veľmi príťažlivá predstava.

Amber si prekríži ruky na bruchu a kýva sa dopredu a dozadu.

„Zničilo by to moje plány. Zničilo by mi to život.“

Whisky sa znovu napije z fľaše a potom zavrtí hlavou, akoby ho alkohol pálil v krku. Nakloní sa k Amber a začne ju bozkávať na krk. Vydá zvláštny zvuk – niečo medzi vzdychom a stonom. Keď mu ruka vkĺzne do jej lona, uvedomím si, kam to smeruje. Spomienky sa mi vracajú a namiesto toho, aby som sedela vnútri tesného Mustanga, ležím na lavičke v chalanských šatniach. Keď sa Whisky dotýka Amber, je mi zle, akoby som bola svedkom toho, čo urobil onej noci mne. Toto je šialené.

Amberino telo odpovedá na Whiskyho maznanie. Nakloní sa k nemu. Už sa nebojím o jej bezpečnosť. Bojím sa o svoje duševné zdravie. Ak budem svedkom toho, čo budú robiť, určite sa zbláznim. Pomaly cítim, ako miznem.

* * *

Uľaví sa mi, keď si uvedomím, že som naspäť v našej obývačke. Srdce mi tlčie ako opreteky a v mozgu sa mi preháňajú spomienky na minuloročný školský ples. Namiesto dokumentu o blížiacej sa apokalypse beží v telke program o rituáloch páriacich sa paviánov. Schmatnem diaľkové ovládanie a roztrasene telku vypnem.

Beriem schody po dvoch a snažím sa čo najrýchlejšie vybehnúť do svojej izby. Nemôžem sa dosť rýchlo dostať k svojim tabletkám. Schmatnem batoh a vrazím doň ruku, hľadám známu fľaštičku. Rýchlo ju otvorím a o chvíľu mám tie biele „oválky“ na dlani a potom v ústach. Prehltnem ich bez vody a bez váhania.

Srdce sa mi spomalí na normálny rytmus, až keď cítim, ako mi kĺžu dolu krkom. Prisahám si, že nedovolím, aby moja ostražitosť niekedy opäť poľavila. V spánku som zraniteľná. Radšej nebudem spať vôbec, než aby som sa ocitla v prítomnosti násilníkov. Alebo vrahov.

Celú noc ležím na posteli a pozerám Buffy, premožiteľku upírov na Netflixe. Predstavujem si sama seba s kolom v ruke, ako naháňam temnú postavu v maske s nožom poznačeným Sophinou krvou. Zrazím ju k zemi a strhnem látku zahaľujúcu jej tvár. Je to Whisky. Zdvihnem kôl nad hlavu a zabodnem ho hlboko do hrudi. Rozpadne sa na prach a zem ho pohltí.

ŠTRNÁSTA KAPITOLA

J e ráno. Dám si konečne riadnu sprchu a snažím sa zmyť zvyšky Whiskyho pachu vanilkovým sprchovacím gélom. Stála by som tu pravdepodobne po celý deň a nechala si po tele stekať horúcu vodu, keby na mňa sestra nenakričala, že si mám pohnúť. Zabalím sa do rozstrapkanej hnedej osušky a otvorím dvere.

„Najvyšší čas, dokelu,“ zvolá Mattie. Ignorujem ju a idem do svojej izby. Zo skrine vytiahnem vyblednuté džínsy a tričko s myškou Minnie a snažím sa skrotiť hrebeňom ten ružový mop na svojej hlave, zatiaľ čo polohlasne vulgárne nadávam. Zo zrkadla na mňa zíza dievča s kruhmi pod očami.

V kuchyni nájdem odkaz od ocka: Ranná schôdza. Uvidíme sa večer . Musím priznať, že sa mi uľavilo, že som ho minula. Všimol by si tie kruhy a chcel by vedieť, či beriem provigil ako poslušný narkoleptik a ja som si nie istá, či by som mala silu klamať mu.

Schmatnem škoricový koláč a pchám si ho do batoha, keď cez kuchynské okno uvidím, ako pri dome parkuje Samantha. Pribehne Mattie, zhrabne škvrnitý banán, vystrelí von a kričí niečo o tom, že už mešká na tréning. Pneumatiky kvília, keď sa Samantha odpichne od obrubníka.

Ak pôjdem pešo, mala by som si pohnúť. Schytím z vešiaka v hale purpurový kabát a vychádzajúc z dverí si ho obliekam.

Na príjazdovej ceste sa o veľký Grand Am opiera Zane. Vlasy mu vejú všetkými smermi a vyzerá, akoby vôbec nespal.

„Ahoj,“ pozdravím a odrazu si uvedomím, ako vyzerám. Ľutujem, že som si ráno nenašla čas na mejkap. Aspoň som mohla krycím krémom zamaskovať tú temnotu pod svojimi očami.

„Ahoj. Napadlo mi, či nechceš hodiť do školy. Ty nemáš auto, pravda?“ prejde pohľadom po našej príjazdovej ceste.

„Nie.“ Pomaly sa vlečiem smerom k nemu. „Chcem povedať, že nemám auto. Takže odvoz by bodol. Vďaka.“

Pridrží mi dvere a potom obíde auto na stranu vodiča. Nohami sa opriem o pokrčené poháre od limonády a obaly od tyčiniek snickers. Keď otočí kľúčom v zapaľovaní, takmer mi prasknú bubienky pri pesničke od Nirvany. Zane otočí ovládačom doľava, aby pieseň znela znesiteľnejšie.

„Prepáč.“

„Ty tiež prepáč,“ vyletí zo mňa, potom si pricapnem ruku na ústa. Krava.

„Za čo?“ vyzerá prekvapene.

„Že som ťa odstrčila. Zaskočil si ma.“

Sklopí oči: „No, nemal som ťa pobozkať. Takmer sa nepoznáme.“ Vycúva z našej príjazdovej cesty, na chvíľu zastaví a pozrie sa na obe strany, kým vyrazí na ulicu.

Chcem mu povedať, že ten bozk nebol omyl. Chcem mu povedať, že sa mi to páčilo. Chcem mu povedať, že sa mi tak veľmi páčil, až ma to desí. Namiesto toho sa spýtam: „Tak tebe sa páči Nirvana?“

„Uhm. Kurt Cobain je tak trochu môj idol.“

„Až na to, že sa zabil, pravda?“

Myslím to ako vtip, ale potom si spomeniem na jeho otca.

„Ach, bože. Prepáč. Nechcela som…“ Hlas sa mi stráca.

Cesta do školy trvá päť minút, obaja sme ticho. Namiesto nás pokračuje v konverzácii Kurt Cobain.

* * *

Na angličtinu dorazíme asi tridsať sekúnd pred zvonením. V učebni je niečo čudné. Po chvíli mi to dopne – pani Wingerová stojí vpredu a na každého sa usmieva, namiesto toho, aby sedela pri svojom počítači a hrala sa solitaire.

Z niečoho je celá vzrušená. Kvičí a máva bucľatými rukami, keď nám vysvetľuje zadanie. Má pocit, že po našej bolestnej strate potrebujeme niečo liečivé. Máme vraj vyjadriť svoje pocity, dostať ich von, samé hipisácke koniny. Bude to anonymné. Rozdá zelené hárky papiera, každý s kódom v záhlaví. Môj kód znie žltá . Vrhnem kradmý pohľad na papiere susedov. Purpurová. Čierna.

Pani Wingerová je vo svojom živle a bľaboce čosi o nutnosti vyjadrenia seba samého. Chce, aby sme napísali, ako sa teraz cítime, čo cítime práve v túto chvíľu. Chce, aby sme si na tú stránku vyliali dušu. Mike Jones lenivo zodvihne ruku a spýta sa, či sa „unavený“ počíta ako pocit. Pani Wingerová po ňom vrhne svoj patentovaný vraždiaci pohľad a pokračuje vo svojom smiešnom monológu.

Keď sa zbavíme svojich myšlienok a pocitov, pozbiera pani Wingerová papiere a premieša ich. Potom nám ich náhodne rozdá a každý z nás napíše úprimnú, láskavú, ľudskú odpoveď. Varuje nás, že má tie kódy, nech nám teda ani nenapadne písať niečo podlé. Zastaví sa pri Zanovej lavici a ja počujem, ako mu hovorí, že pretože je nový a Sophi nepoznal, môže napísať čokoľvek, čo mu napadne.

Potom pustí nejakú klasickú hudbu „na písanie“, usadí sa za stolom, zapne počítač – pravdepodobne aby si dopriala príjemné chvíle so solitaire – a natiahne si nohy. Všetci zízame na papier. Nakoniec sa moji spolužiaci jeden po druhom sklonia a začnú písať. Zane napíše jedno slovo, potom sa zarazí, potom ukladá na papier ďalšie. Samantha sa hrbí nad svojím stolom a horúčkovito píše.

Začnem ako posledná. Ceruzka v ruke mi pripadá čudná a tvrdá, takmer ma bolí, keď ju držím. Uvedomím si, že preto, že ju tak silno zvieram. Čo by som povedala o Sophi? Čo cítim?

Sophi patrila medzi najpríjemnejších ľudí, akých som kedy poznala.

Zarazím sa. Zdá sa mi nesprávne použiť slovo príjemná . Príjemný poviete cudziemu človeku, keď sa vás spýta, aký bol víkend a vy o tom v skutočnosti nechcete hovoriť. Príjemné je počasie. Nič to neznamená. Vôbec nič.

Čo môžem o Sophi naozaj povedať?

Obhrýzam gumu. Nakoniec, toto je anonymné. Obrátim ceruzku a vygumujem časť o tom, že bola príjemná.

Sophi bola nádherný človek, zvnútra i zvonka, ale všetci sa k nej správali ako k menejcennej. Baby, ktoré považovala za svoje kamarátky, ju prijali, až keď bola vychudnutá. Chalani, ktorí sa jej páčili, s ňom zametali. Sophina smrť je záhadnejšia, než si kto myslí.

Nestihla som napísať viac a už pani Wingerová stojí pred tabuľou a oznamuje: „Čas vypršal! Poskladajte svoje papiere a odovzdajte mi ich!“ Preložím svoj papier presne na polovicu a podám ho dopredu. Pani Wingerová všetky zozbiera, premieša ich a potom kľučkuje pomedzi lavice a opäť ich rozdáva.

Položí mi na lavicu papier. Nedotýkam sa ho.

Keď skončí, vyzve nás, aby sme si ich pozreli. „Prečítajte si to a odpovedzte,“ povie. „Snažte sa o vzájomné pochopenie.“

Učitelia sú fakt o ničom. Myslia si, že nás donútia odhaliť svoje duše prostredníctvom stupídnej aktivity v škole. Myslia si, že keď sociálne bariéry bránia atlétovi, aby sa baby na chodbe spýtal, ako sa má, ona z nás za jednu hodinu spraví najlepších priateľov? Prevrátim oči stĺpkom a pozerám sa na papier.

Poznám jedno dievča. Som si celkom istý, že sa mi páči. Chcem povedať, viem, že sa mi páči, ale vec sa má tak, že neviem, ako jej to povedať. Neviem, ako sa tieto veci majú robiť. Takže tak. Myslím, že to je všetko. Ak máš nejakú radu, budem ti veľmi vďačný.

Potajme sa pozriem na Zana. Musí to byť jeho. Nikto iný nemohol napísať o čomkoľvek. Bolo by márnivé myslieť si, že píše o mne? Spomeniem si na pocit, keď sa jeho pery dotýkali mojich, také teplé a náhle. Prajem si, aby som mohla tú chvíľu vrátiť naspäť a nechať sa unášať, nie všetko zničiť.

„Dve minúty do konca!“ Pani Wingerová tancuje okolo a poháňa nás. Dokelu. Čo mám napísať?

Rýchlo naškriabem: Povedz jej, že je taká pekná, až ti to vyráža dych.

Potom poskladám hárok papiera a vtisnem ho pani Wingerovej do otvorených dlaní. Pozbiera všetky papiere a potom ich začne rozkladať a rozdávať nám ich naspäť podľa kódu. Sledujem, ako Zane otvára ten svoj. Usmeje sa.

Pani Wingerová mi vráti môj pôvodný papier. Prebehnem očami svoj pôvodný text a čítam odpoveď: Hm, myslím si, že za tým hľadáš viac, než o čo ide. Slečna mala problémy. Vybrala si ľahkú únikovú cestu. Hotovo. Rozhliadnem sa po triede. Samantha ma pozorne sleduje. Pomaly papier pokrčím a neprestávam sa jej pozerať do očí. Odvráti pohľad.

Zazvoní na koniec hodiny. Zane sa zastaví pri mojej lavici a čaká na mňa, kým si zbalím veci. Keď vychádzame z dverí, zahodím papier do koša. Zane hovorí niečo o tom, ako smiešne pani Wingerová máva rukami a ja sa zasmejem. Vyjdeme na chodbu.

Na druhom konci chodby zbadám Rollinsa. Mieri k nám, pravdepodobne ku mne.

Zažmurká, keď vidí, že som so Zanom, a vyzerá, že sa ho to trochu dotklo. Pokúsim sa naňho usmiať a zamávať mu, ale vbehne na toalety. Ruka mi bezcieľne klesne dolu.

* * *

Všetci zízajú, keď kráčam so Zanom po chodbe. Pravdepodobne preto, že Zane je nováčik a nového chalana obklopuje vždy kúsok tajomna, ale najmä preto, že je veľmi príťažlivý. Vychutnávam si žiarlivé pohľady, ktoré po mne vrhá tlupa prváčok.

Zane sa zastaví pri fontánke, aby si naplnil fľašu, zatiaľ čo ja si prehodím knihy z jedného boku na druhý. Chodba sa za pár sekúnd vyprázdni, ľudia sa ponáhľajú do tried, prv než zazvoní.

„Akú hodinu máš teraz?“ spýtam sa ho, keď sa vystrie.

„Občiansku s Carsonom. Myslím, že si môžem trocha zdriemnuť.“

Pán Carson musí mať viac ako sto rokov. Učí tu od päťdesiatych rokov minulého storočia, keď školu otvorili. Jeho predstava o učení je takáto: prikáže nám odpísať si päť strán príšerne naškrabaných poznámok z meotaru, dostane nás takmer do stavu kómy a potom nás na smrť vydesí tým, že si div nevykašle pľúca do fialovej vreckovky vo chvíli, keď to najmenej očakávame. Uzatvárame každý rok stávky, či je tento jeho posledný.

„Ale no tak. Jeho hodiny sú opalizujúce.“ Zdôrazním slovo zo slovníka cudzích slov a Zane sa zasmeje. Ten zvuk ma rozohreje.

Celé dopoludnie som si predstavovala Zanove pery pritisnuté ku svojim, akoby predstava nášho bozku mohla prekryť realitu. Len tak stojíme na chodbe a zhovárame sa, ale v mojej hlave sú naše končatiny ovinuté okolo toho druhého a naše telá hovoria za nás.

Zazvoní, hrozná realita sa pripomenie. Chcem uniknúť do alternatívneho vesmíru, takého, v ktorom sa so Zanom bozkávame pod tribúnami namiesto toho, aby som si lámala hlavu nad tým, kto zabil Sophi Jacobsovú. Náhle pochopím prítomnosť obalu od kondómu, ktorý som tam minulý týždeň zahliadla. Bol to dôkaz, že niekto unikol domácim úlohám a skrinkám a kuchárkam z jedálne – že niekto unikol pred svetom, ktorý dovolí, aby jedno dievča zmizlo a na nič sa nepýta.

„Chceš sa uliať?“ spýtam sa a tá otázka je taká nečakaná, že prekvapí i  mňa.

„A kam pôjdeme?“

„Viem o jednom mieste.“

Zane sa usmeje. Nevie, že to on je mojím útočiskom, miestom, kam sa chystám uniknúť.

* * *

Tento týždeň je chladnejší. Pod tribúnami fúka vietor a prefukuje mi tričko. Mala som si to lepšie premyslieť a vziať si kabát alebo niečo. Ale potom Zane vytiahne rukávy zo svojej obrovskej menčestrovej bundy a ponúkne mi, že sa o ňu so mnou podelí, a mne sa zdá, že je všetko dokonalé.

„Tak toto je tvoje miesto?“ Rozhliadne sa okolo a všetko si prezerá. Obaly od čokoládových tyčiniek. Ohorky od cigariet. Kopy opadaného lístia.

„No, nie je to nič moc,“ pripustím. „Ale hej, chodievam sem.“

Zane prikývne: „Má to v sebe niečo… mystické.“

Mystické . To pravé slovo na opis miesta, kde vidíte bez toho, aby ste boli videní, kde môžete začuť veci, ktoré vôbec vedieť nechcete. Uvedomím si, prečo sa pod tribúnami cítim tak pohodlne. Keď sa schovávam tu dole, je to ako keď s niekým splývam, stávam sa svedkom. Nikdy nie účastníkom.

„Ty o niečom premýšľaš?“ spýta sa Zane a hravo do mňa štuchne.

Naozaj o niečom premýšľam. Stále si prehrávam rozhovor Whiskyho s Amber. To, že by prišiel o štipendium – zašiel by tak ďaleko, že by Sophi zabil, keby nešla na potrat? Je to pritiahnuté za vlasy?

Cítim, že potrebujem novú perspektívu. Mohla by som Zanovi povedať základné veci a nevyzradiť svoje tajomstvo. Možno bude mať nejaký nápad.

„Hm, vieš o tom dievčati, čo zomrelo? O Sophi?“

Zane prikývne.

„K nám domov prišiel policajt a vypytoval sa mojej sestry, v akom psychickom rozpoložení bola Sophi. Spomenul, že bola tehotná, keď zomrela.“

„Ty kokso.“

„Hej. Takže… ja si myslím, že možno viem, kto bol otcom. Poznáš Whiskyho Beckera?“

Zane zastoná: „Kto by mohol zabudnúť na chalana, čo sa volá Whisky? Je vážne formát. Navrhol mi, aby som sa pridal k futbalovému družstvu. Vraj mu pripadám fajn a prepustí mi tie, čo po ňom ostanú.“

Odmlčím sa, to vyhlásenie ma zasiahne na citlivom mieste. „Nechutné. Okej, takže v deň, keď Sophi zomrela, som začula Whiskyho, ako hovorí jednému zo svojich kamarátov, že so Sophi spal.“

Zane zíza priamo pred seba: „To je jednoducho… strašné.“

Aj ja upriem oči na prázdne ihrisko. Je jednoduchšie pozerať sa do prázdna, keď hovorím o týchto veciach, než hľadieť Zanovi do očí a pokúšať sa uhádnuť, čo si myslí. To, čo sa chystám povedať, môže narušiť všetko, čo sa medzi nami za niekoľko predchádzajúcich dní stalo. Možno si bude myslieť, že som crazy, paranoidná, ako to naznačil Samanthin odkaz na hodine angličtiny.

A možno nie.

„Okej, takže je úplne šialené myslieť si, že sa Sophi možno nezabila sama?“ pokračujem v uhýbaní pred Zanovým pohľadom. Namiesto toho zdvihnem oranžovohnedý list a začnem ho drviť medzi prstami.

Ubehne pár sekúnd.

„Ehh. Čo tým chceš povedať? Keď sa nezabila sama, kto ju teda zabil?“

Ďalšie sekundy.

„Myslíš, že ju zabil Whisky? Pretože bola tehotná? Myslíš, že ju zabil a nastražil to tak, aby to vyzeralo ako samovražda?“ Jeho hlas je plný pochybností, ale neznie, akoby si myslel, že automaticky patrím do čalúnenej izby v blázinci.

„Je to jedna z možností,“ prehodím diplomaticky. „Whisky toho mohol stratiť veľa. Pravdepodobne by sa musel vzdať štipendia a vziať miesto predajcu áut alebo niečo podobné. Nikdy by sa nedostal preč z Iowy.“

Zane sa predkloní a zamyslene si hladká bradu: „Povedal by som, že hej. Ale aj tak, príde mi to ako dosť odvážna domnienka – že by niekoho zabil pre zrušené štipko?“

Mohla by som Zanovi povedať, čo mi Whisky minulý rok spravil, ale keby som mu to povedala, vyzerala by som ako narušená, a to nechcem. Rozhodnem sa vyskúšať inú teóriu.

„Dobre, je tu aj iná možnosť. Ľudia hovoria, že Sophi sa občas viezla v aute s pánom Goldenom. Čo keď je otcom on? To by naozaj bol motív, prečo Sophi zabiť. Nemyslíš? V stávke bolo jeho zamestnanie. Mohol by skončiť vo väzení, pretože spal s neplnoletou. Ale keby sa jej zbavil a zamaskoval to ako samovraždu, bol by v suchu.“

Zane skrúti ústa, akoby opatrne zvažoval slová: „Hmm, možno. Alebo sa možno zabila sama, Silvia. Chcem povedať, ľudia to robia, keď nevidia východisko.“

Cítim, ako medzi nami visí tiaž samovraždy jeho otca. Zane vie viac než ktokoľvek iný, ako môže byť pre človeka každý deň takým bremenom, že by si siahol na vlastný život. Lenže on nepoznal Sophi. Keby ju poznal, možno by ochotnejšie premýšľal bez predsudkov.

„Silvia, nehovorím, že sa mýliš. Hovorím len, že keď príde na tieto veci, je najjednoduchšie vysvetlenie zvyčajne to správne. Sophi bola tehotná. Nevedela, ako ďalej. Pravdepodobne bola vydesená. Cítila, že neexistuje iná cesta. Mne to znie ako recept na pohromu.“

Musím pripustiť, že je to dobrá poznámka.

Chvíľu mlčíme a nechávam teplo z jeho tela prenikať do svojho. Delím sa s ním o bundu a spomeniem si, ako sme sa s Rollinsom hrali na siamské dvojčatá. Až na to, že keď som bola s Rollinsom, nemala som pocit, že sa mi srdce chystá vyskočiť z hrude.

V diaľke počujem zvonenie. Hodina sa skončila. Je čas vrátiť sa do školy, môjho osobného pekla. Zane sa vymaní zo svojej bundy, prehodí mi ju cez plecia a úplne ma obklopí teplom.

„Poď,“ vyzve ma. „A snaž sa vyhnúť rozbitému sklu. Nemôžem ťa nechať ísť na ošetrovňu, mohla by si tam stretnúť nejakého iného chalana.“

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .