Desivé splynutie – Votrelec v mojej mysli

Aj v tlačenej verzii.

Objednať si môžete na stránke
www.fragment.sk

Ďalšie e-knihy v edícii:

Desivé splynutie – Očami vraha

Jill Hathaway

Desivé splynutie – Votrelec v mojej mysli– e-kniha

Copyright © Fragment, 2013

Všetky práva sú vyhradené.

Nijaká časť tejto publikácie sa nesmie rozširovať

bez písomného súhlasu majiteľov práv.

ÔSMA KAPITOLA

Nepoviem ani slovo. Nedokážem povedať ani slovo. Otvorím ústa, no nie som schopná nadýchnuť sa ani prinútiť svoje pery, aby sa pohli.

Pochopiteľne viem, že to nemôže byť moja mama. Bola som pri nej, keď zomrela. Bola som na pohrebe, hodila som na jej rakvu bielu ružu, keď ju spúšťali do hrobu. Akoby ma zrádzali vlastné oči. Je presne taká, akú si ju pamätám – dlhé svetlé vlasy, teraz mokré od dažďa. Rozpršalo sa chvíľu potom, čo Rollins odišiel. Rovnako ako ja má jasnomodré oči. Len jej oblečenie je iné. Namiesto dotrhaných džínsov a prúžkovaných tričiek, aké mama nosievala, keď som bola malá, táto žena má na sebe béžové plátenné nohavice a blúzu a ešte kabát. Je do nitky premočená. Po tvári jej steká maskara. Neviem, či je to od dažďa, alebo preto, že plače.

Po chvíli si uvedomím, že to musí byť mamina sestra Lýdia. Moja teta, ktorú som nikdy nevidela. Otec mi vysvetlil, že sa kedysi dávno odsťahovala do Kalifornie a prerušila s rodinou kontakt.

„Ty musíš byť Silvia,“ osloví ma žena. „Vyzeráš presne ako tvoja mama.“

Odkašlem si: „Ty tiež.“

„Kto je to?“ ozve sa za mnou ockov hlas.

„Ahoj, Jared,“ prednesie Lýdia takmer vecne. „Už je to dávno, čo sme sa videli.“

Otočím sa, aby som preskúmala otcovu tvár. Vyzerá rovnako šokovane ako pred chvíľou ja. Zrejme bojuje s rovnakými emóciami – s túžbou po svojej žene, ktorá pred rokmi zomrela, a s prekvapením, že niekto, kto sa na ňu tak podobá, sa objavil neohlásene na našom prahu. Otvorí ústa a potom ich opäť zavrie, akoby si nebol istý, čo má povedať. Dotknem sa jeho ruky.

„Mrzí ma, že som vás prepadla takto bez ohlásenia.“ Žena ukáže na taxík, ktorý čaká na ulici. „Ak chceš, môžem odísť.“

„Nie,“ povie otec rýchlo. „Nie, neodchádzaj. Prepáč, ja len… nebol som na toto pripravený. Poď ďalej. Vonku leje ako z krhly. Nevzala si si dáždnik?“

Lýdia dá znamenie vodičovi taxíka a auto sa dá do pohybu. Všimnem si, že na verande stojí malý kufrík. Zohne sa poň a potom prejde dvermi, ktoré jej otec pridŕža otvorené. O krok cúvnem. Je hrozne zvláštne vidieť tetu tu, v našom dome. Fakticky vyzerá ako mamin duch.

„Nepozerala som sa na predpoveď počasia, keď som odchádzala,“ vysvetľuje Lýdia a vyzlečie si premočený kabát. „Rozhodla som sa dosť spontánne.“

Otec jej vezme kabát a zavesí ho na vešiak. „Musí ti byť strašná zima. Dáš si kávu?“

Lýdia sa zachveje a prikývne: „To by bolo skvelé.“

Z obývačky sa ozve rana a za ňou chichot. Uvedomím si, že keby sem Mattie teraz prišla, utrpela by poriadny šok.

„Poviem sestre, že si tu,“ oznámim Lýdii.

„Iste.“ Lýdia sa na mňa chápavo pozrie, akoby jej bolo jasné, že musím sestru trochu pripraviť, aby sa nevydesila, že sa u nás objavil mamin klon. Potom nasleduje otca do kuchyne.

Zamierim do obývačky a zistím, že film je stopnutý a Mattie s Reginou trénujú skoky.

„Poď tiež, Sisa, toto predsa vieš,“ volá ma Mattie.

Ignorujem jej pozvanie a vážne sa na ňu pozriem. „Musím s tebou hovoriť. Hneď teraz.“

Regina podľa všetkého zachytí naliehavý tón môjho hlasu, pretože prestane skákať a zamrmle niečo o tom, že musí ísť na záchod. Rozbehne sa dolu schodmi a nechá nás osamote.

„Čo sa deje?“ vyzvedá Mattie. „Niečo s Rollinsom?“

Otrasie ma, keď si spomeniem, ako sa Rollins ponáhľal preč, ale potom tú spomienku odsuniem nabok. Mám teraz väčšie starosti. Napríklad prečo sa teta len tak zrazu a po takom čase u nás objavila. V Kalifornii sa muselo niečo stať a ja umieram od túžby dozvedieť sa, čo.

„Nie.“ Vezmem ju za ruku a stiahnem na gauč. „Pamätáš sa, ako nám mama rozprávala o svojej staršej sestre? O tej, čo utiekla z domu, keď bola na strednej?“

Mattie sa zamračí: „Hej, trochu áno. Nevolala sa Olívia?“

„Lýdia,“ opravím ju. „A teraz je u nás v kuchyni a pije s ockom kávu.“

Mattie sa rozjasní. „Žartuješ? Naša dávno stratená teta je práve teraz u nás doma? To je úžasné!“

Vyskočí a chce sa rozbehnúť do kuchyne. Chytím ju za ruku.

„Musíš vedieť ešte niečo.“

Mattie netrpezlivo čaká, až ju pustím.

„Veľmi sa podobá na mamu.“

Mattie pokrčí plecami: „Jasné, veď boli predsa sestry.“ Vymaní sa z môjho zovretia a vystrelí z miestnosti.

Vzdychnem, vstanem a nasledujem ju. Nemôže povedať, že som ju nevarovala.

V kuchyni takmer vrazím do Mattie, ktorá stuhla na prahu. Som si istá, že ju ochromil pohľad na Lýdiu.

Lýdia s otcom sedí pri stole, obaja držia v ruke šálku. Ten pohľad je vážne mätúci. Akoby si mama na chvíľu odskočila z onoho sveta, aby si s ockom vypila kávu.

Lýdia odloží šálku a vstane. „Matilda? Božemôj. Videla som fotky, ale žiadne aktuálne. Vyzeráš tak dospelo. Tak krásne.“

Sestre vyhŕknu z očí slzy a mne napadne, ako dlho asi čakala, až jej niekto povie presne tieto slová. Je úžasné, že ich počuje od ženy, ktorá by mohla byť maminou dvojičkou.

Mattie zavzlyká a potom sa vrhne Lýdii do náruče. Chvíľu sa na ne dívam a potom sa pozriem na otca a lámem si hlavu, čo si s tým všetkým počne. Všimnem si, že sa trocha mračí.

* * *

Otec, Mattie a ja sedíme za stolom. Mattie má milión otázok pre Lýdiu. Ja mlčím a počúvam.

„Prečo bola po celý ten čas v Kalifornii? Prečo nás nikdy neprišla pozrieť?“

Otec si unavene masíruje spánky: „Neviem, medvedík. Odišla z domu veľmi mladá. Mala predtým veľa problémov – alkohol, drogy a tak. Keď utiekla, vzala so sebou peniaze, ktoré si mama šetrila na štúdium na vysokej. Poslala domov zopár listov, ale nikdy sa nevrátila. S mamou sme si mysleli, že je nám bez nej všetkým lepšie.“

Obhrýzam si necht. „Necháme ju u nás, keď je zlodejka a feťáčka?“

Otec pokrčí plecami. „Je naša príbuzná. Kde inde by bola? Okrem toho, toto všetko sa stalo poriadne dávno. Ľudia sa menia, zlatko.“

Uhnem pohľadom. V jeho hlase je zvláštny podtón, skoro akoby hovoril o sebe. Nakoniec sme len nedávno zistili, že otec mal aférku, keď mama umierala na rakovinu. Mal nemanželské dieťa a nič nám o ňom nepovedal. Znovu som mu začala veriť len pred pár mesiacmi.

„No tak, Sisa. Bude super mať ju tu. Porozpráva nám mnoho vecí o mame, keď bola malá. Nemyslíš, ocko?“

Otec sa prinúti usmiať: „Určite.“

Nehnevám sa na Mattie za jej nadšenie. Vždy sa sťažovala, že sa na mamu nepamätá. Možno má pravdu. Lýdia by nám mohla povedať o mame veci, ktoré nám otec povedať nevedel. Vždy ma zaujímalo, či vedela splývať. Lýdia by mohla moje podozrenie potvrdiť.

Pozriem sa na otca. „Ako dlho bude u nás bývať?“

„Pár týždňov.“

„Spýtal si sa jej, prečo sa vrátila práve teraz?“

Vzdychne si: „Hovorí, že jej chýbala rodina.“

Tá odpoveď ma úplne neuspokojí. Lýdia bola preč viac ako dvadsať rokov, dlhšie, než som na svete. Ani raz neprišla na návštevu. Ani na svadbu mojich rodičov, ani keď som sa narodila ja alebo Mattie, ani na mamin pohreb. Za jej náhlym príchodom musí byť niečo viac. Prečo teraz?

* * *

Keď kráčame s Mattie do mojej izby, otvoria sa dvere z kúpeľne. Von sa vyvalí para a potom sa objaví Lýdia a suší si vlasy. Otec jej požičal svoj župan. Je jej veľký, no jej to zrejme neprekáža. Pripadám si zvláštne, keď ju vidím v jeho oblečení. Pamätám sa, ako mama používala tento župan. Tvrdila, že je omnoho pohodlnejší než ten jej.

„Baby, ďakujem vám, že ste ma tu nechali. Viem, že to musí byť čudné. Vidíme sa predsa po prvýkrát, ale som si istá, že sa z nás troch stanú skvelé kamarátky.“ Oslnivo sa na nás usmeje.

Mattie prikyvuje a žiari ako slniečko.

„Potrebuješ niečo?“ spýtam sa. „Zubnú kefku? Ešte jeden vankúšik?“

Zodvihne ružovú kefku: „Vďaka, mám všetko.“

„Tak dobrú noc.“ Otvorím dvere na svojej izbe.

„Krásne sny,“ povie Lýdia, natiahne ruku a pošúcha Mattie vlasy. Niečo na tom geste ma dráždi, no nedokážem povedať čo. Mattie sa len usmeje a nasleduje ma.

Keď sa zavrú dvere, Mattie si šťastne vzdychne: „Bude to senzačné.“

Prikývnem, no v hĺbke duše si nie som celkom istá, či s ňou súhlasím.

DEVIATA KAPITOLA

Mattie si vyzlečie džínsy a natiahne pyžamo a ja si prečesávam vlasy. Odrazu som veľmi unavená. Najskôr tá vec s Rollinsom a potom sa na našom prahu objaví teta, ktorú som v živote nevidela. Zívnem a oblečiem si voľné tričko s Radiohead.

Mattie vkĺzne pod prikrývku, líca jej žiaria. „Nie je nádherná?“ spýta sa, keď sa natiahnem vedľa nej.

Natrasiem si vankúš. „Je. Vyzerá úplne ako mama.“

Mattie chvíľu mlčí a len zíza do stropu. Veľmi dlho som ju nevidela takú… vyrovnanú. Dokonca plnú nádeje. Napokon sa otočí a podoprie si bradu dlaňami: „Môžem ti prezradiť tajomstvo?“

Aj keď by som zo všetkého najviac chcela konečne spať, prinútim sa usmiať. „Jasné. O čo ide?“

„Ide o jedného chalana…“ povie Mattie pomaly a oči jej žiaria.

„Hej…?“ Môj predstieraný úsmev sa zmení na skutočný. Hrozne mi teraz pripomína starú Mattie, spoločenskú babu s mnohými kamarátmi, zamilovanú každý týždeň do iného chalana.

Sestra sa jemne zapýri: „Russa Whita.“

Zakryjem si ústa, snažím sa skryť svoje pobavenie. „Fakt?“ Russ White je vysoký, nosí okuliare, vyzerá dobre a chodí do posledného ročníka. Prekvapená som preto, že vôbec nie je sestrin typ. Nie je obľúbený zvyčajným spôsobom – nie je posadnutý športom ani večierkami. Má toľko rokov ako ja, ale je taký šikovný, že na základnej preskočil ročník. Je známy tým, že je na všetkých milý, má nákazlivý úsmev a obrovský zmysel pre humor. Všetci ho majú radi, ale neviem o tom, že by niekedy s niekým chodil.

Mattie sa prevalí na chrbát: „Myslím to vážne. Je veľmi pekný.“

Odvrátim sa. Mattie má pravdu. Russ je pekný tým svojím svedomitým spôsobom.

Mattie zdvihne jednu nohu do vzduchu a kontroluje si pedikúru. Začína nesúvislo drmoliť a vysvetľovať mi, ako sa s Russom zoznámila.

„Bola som v knižnici a hľadala som knižky na svoj dejepisný projekt, lenže pani Nelsonová tvrdila, že jej dlhujem peniaze za pokutu za knižku o upíroch, ktorú som mala požičanú na začiatku roka. Povedala som jej, že už som to zaplatila, ale ona mi neverila. Russ nás asi začul, pretože prišiel k pultu a zaplatil za mňa. A potom sa mi predstavil a spýtal sa, či by som s ním nešla do kina! Myslíš, že ma ocko pustí? Viem, že Russ je v poslednom ročníku, ale…“

„Jasné, má toľko rokov ako ja. To nie je také strašné. Ste len dva roky od seba. Počuj, čo keby sme šli s Rollinsom s vami? Napríklad na ten nový horor, na Scar?“ Tie slová mi vykĺznu z úst skôr, než si uvedomím, ako sme na tom teraz s Rollinsom čudne. Zmiznú do budúceho víkendu rozpaky z dnešného večera? Dúfam, že hej.

Mattie ma objíme. „Fakt? To by bolo skvelé.“ Po chvíli sa odtiahne a zadíva sa do steny. „Dobrú,“ zapraje mi.

„Dobrú,“ odpoviem a zhasnem lampičku na nočnom stolíku.

* * *

Prebudí ma hlasný rachot.

Ten zvuk sa ozýva zdola.

Mattie stále tuho spí, takže opatrne odhodím prikrývku a spustím nohy na zem. Koberec tlmí moje kroky, keď kráčam po miestnosti. Na chodbe vidím, že dvere Mattinej izby sú zavreté, ale tie do otcovej spálne sú otvorené dokorán. Nakuknem dnu. Jeho posteľ je prázdna.

Vyľaká ma ďalšia rana.

Zrejme prichádza z kuchyne.

Po špičkách zbehnem po schodoch.

Ruky sa mi trasú, srdce mi naráža do rebier. Čo keď je tu nejaký votrelec? Čo keď s ním otec bojuje? Rozhliadnem sa okolo po nejakej zbrani, no nič nevidím.

Dorazím do kuchyne a opatrne nakuknem za roh. Otec ku mne stojí chrbtom. Berie zo skrinky jeden tanier za druhým a hádže ich na zem. Zazriem maminu kuchárku. Leží hore nohami, stránky sú zožmolené.

Vezme krehkú bielu šálku a hodí ju o zem. Nasleduje miska na cereálie. Potom niekoľko pohárov. Podlaha je pokrytá črepmi.

„Ocko?“

Stuhne. Pomaly sa ku mne otočí.

„Ocko, čo to robíš?“

Omámene urobí pár krokov. V očiach má zvláštny výraz, akoby si neuvedomoval, čo robí, akoby tu ani nebol. Pripomína mi to ten deň, keď som na hodine angličtiny stratila kontrolu nad svojím telom. Bolo to, akoby som tam naozaj nebola. Akoby moje miesto zaujal niekto iný.

„Ocko?“

Jeho oči pomaly získavajú normálny výraz. Pozrie sa na mňa a zdá sa, že ma spoznáva. „Sisa? Čo sa to tu dočerta deje?“ zmätene zíza na podlahu.

„Ehm. Hádzal si riady o zem. Ty si to nepamätáš?“

Stačí, aby som sa mu pozrela do tváre, a viem, že nepamätá. Vôbec. Náhle mi napadne, že možno viem, kto je zodpovedný za jeho čudné správanie a moju autonehodu.

Niekto s nami splýva.

Niekto, kto sa u nás objavil po prvýkrát po mnohých rokoch.

„Ste v poriadku?“

Otočím sa a zočím tetu Lýdiu. Stojí vo dverách, uťahuje si opasok na otcovom župane a tvári sa ustarane.

DESIATA KAPITOLA

V pondelok ráno po nás Rollins príde ako zvyčajne. Zvyčajné však nie je ticho, ktoré v aute vládne. Rollins dokonca ani nemá zapnuté rádio. Jediný zvuk spôsobuje šušťanie stránok mojej učebnice matematiky, keď predstieram, že sa bifľujem na neexistujúci test.

Občas sa pozriem na Rollinsa. Má napäté ramená a jeho tvár pripomína masku. Zaujímalo by ma, o čom premýšľa, či – tak ako ja – nemôže dostať z hlavy ten príšerný okamih, keď som zavrela oči a našpúlila pery… a on na mňa proste len tak zízal.

Mám sto chutí prepadnúť sa pod zem. Po zvyšok cesty sa dívam z okna a odpočítavam sekundy, kedy dorazíme do školy a ja budem môcť od Rollinsa uniknúť.

„Vďaka za odvoz,“ vyhŕknem až priveľmi nahlas, keď auto zastaví na školskom parkovisku. Rollins otvorí ústa, akoby chcel odpovedať, no ja som prirýchla a zabuchnem dvere, prv než môže čokoľvek utrúsiť.

„Fúha,“ Mattie sa ponáhľa, aby ma dohnala. „Čo to malo byť?“

„A čo akože?“ odseknem. Zaťahá ma za rukáv a prinúti ma zastaviť sa.

„Však vieš. To ticho ako v hrobe. Medzi tebou a Rollinsom sa niečo stalo, pravda?“ Mattie si založí ruky na hrudi. V posledných mesiacoch sa u nás poriadne vyvinula intuícia.

„O nič nejde,“ trvám na svojom a schovám učebnicu do batoha.

„Silvia Bellová,“ prednesie Mattie prísne, „okamžite mi povieš, ako to je. Prečo sa s Rollinsom správate tak čudne?“

Vyzerá to, že sa z toho výsluchu nevyvlečiem a budem musieť Mattie prezradiť, čo sa stalo. Vzdychnem si. Skôr než spustím, rozhliadnem sa okolo a uistím sa, že na dohľad nikto nie je. „Keď to musíš vedieť, dala som Rollinsovi v piatok večer skvelú príležitosť, aby ma pobozkal.“

Mattie zapíska: „Vážne? To je úžasné!“

Nasrdene sa na ňu pozriem. „Vieš, nebolo to také úžasné. Len na mňa zízal ako na hlupaňu. Bol to najtrápnejší moment v celom mojom živote.“

Mattie ma šokuje, pretože sa rozosmeje.

Namrzene vyrazím ku vchodu do školy. Nemala som jej nič hovoriť. Jednoducho nechápe dôsledky toho, čo sa medzi mnou a Rollinsom stalo. Naše priateľstvo je prakticky zničené. Už sa nemôžeme vrátiť naspäť k tomu, že budeme len priateľmi. Táto chvíľa bude navždy stáť medzi nami.

Mattie ma chytí zozadu za tričko. „Spomaľ. Mrzí ma, že som sa smiala. Lenže ty si toho chudáka zrejme úplne ochromila. Túži po tebe celý život a ty sa naňho odrazu vrhneš? Nečudo, že ho to zmiatlo.“

Strasiem jej ruku: „Ja som sa naňho nevrhla.“

„No tak. Priznaj to. Od Zanovej smrti mu dávaš zmätené signály. Najskôr si bola celá utrápená, zhrozená a myslela si si, že sa nikdy znovu nezamiluješ. A teraz sa chceš oblizovať s Rollinsom? Len hovorím, že je to trošičku unáhlené.“

Nakloním hlavu nabok. Mattie má pravdu. Dlho som Rollinsa odmietala. Muselo mu pripadať zvláštne, že som tak náhle zmenila názor. Možno trocha preháňam. Mala by som mu dať druhú šancu.

„Poslúchaj svoju geniálnu mladšiu sestru. Rollins zbožňuje zem, po ktorej kráčaš. Som si istá, že toto sa nemohlo zmeniť za noc,“ vyhlási Mattie žartovne. „Porozprávaj sa s ním na obede. A nezabudni zistiť, či by šiel so mnou a s Russom tento víkend na Scar.“

„Dobre, dobre,“ zamrmlem. „Uvidím, čo sa dá robiť.“

„Dobré dievča.“ Mattie ma potľapká po chrbte a zmizne v školskej budove.

* * *

Vôbec si nie som istá, či sa Rollins ukáže na našom mieste pod tribúnami. Uplynie päť minúť, potom desať, potom pätnásť. Napokon začujem dôverne známe šušťanie lístia, keď sa ku mne blíži. Odhryznem si veľký kus zo svojho škoricového slimáka a nonšalantne sa zahľadím na prázdne futbalové ihrisko, akoby som nepočítala minútu, kým sa objaví.

„Ahoj,“ povie a zloží sa vedľa mňa.

„Ahoj,“ odpoviem a znovu si odhryznem.

Všimnem si, že Rollins sedí o kúsok ďalej odo mňa než zvyčajne. Nehľadí mi priamo do očí. Namiesto toho vytiahne zvýrazňovač a sústredí sa na zložitý vzor, ktorý si kreslí na tenisky už niekoľko týždňov.

„Prepáč, že meškám,“ nadhodí. „Hovoril som s Annou. Vyzerá to, že mi pre môj časopis dohodí rozhovor so SeaMonkeys.“

„Super,“ utrúsim a dúfam, že moje nadšenie neznie priveľmi falošne. Rollins píše, dizajnuje a vydáva vlastný časopis, ktorý rozdáva po škole a cudzím ľuďom v autobuse. Píše o veciach, čo sa dejú v škole a vo svete vôbec, no sústreďuje sa predovšetkým na hudbu.

„Hej,“ súhlasím. „Som z toho úplne paf.“

Ticho.

Znovu si odhryznem zo slimáka. Chutí ako piesok.

„Tak… máš niečo nové?“ spýta sa Rollins napäto. Zjavne sa snaží preklenúť rozpaky medzi nami.

Hľadám niečo, o čom by som mohla hovoriť. Potom mi dopne, že som Rollinsovi ešte nepovedala o tete, ktorá sa odrazu zjavila u nás na verande. Za iných okolností by bol Rollins prvým človekom, ktorému by som zavolala.

„No,“ začnem. „Neuhádol by si, kto sa u nás objavil v piatok večer, keď… keď si odišiel.“

Rollins je zo zmienky o svojom náhlom odchode zjavne nesvoj. „Kto?“

„Moja teta Lýdia, ktorú som v živote nevidela. Utiekla do Kalifornie, keď bola tínedžerka, a nikdy sa nevrátila. A teraz sa u nás z ničoho nič objavila aj s kufrom.“

„Dobrý úlet,“ mieni Rollins. „Čo chcela?“

„Tvrdí, že chce len spoznať svoju rodinu, no podľa mňa klame. Mohla sa predsa vrátiť už dávno, nie? Navyše sa odvtedy, čo sa u nás ukázala, dejú naozaj zvláštne veci.“

Rollins otáča v prstoch fixku. Zdá sa, že som vzbudila jeho záujem. Uľavilo sa mi, že nám Lýdiin nečakaný príchod poskytol neutrálnu tému na rozhovor. „Aké zvláštne veci?“

„Skús sa nad tým zamyslieť. Vo štvrtok v noci som mala tú nehodu. Čo keď s tým má Lýdia niečo spoločné? Mohla prísť už vo štvrtok a ubytovať sa v hoteli alebo tak. Možno sa dokáže tiež prevteľovať. Možno ma donútila ukradnúť otcovo auto a vydať sa na výlet.“

Rollins sa tvári pochybovačne. „Ale prečo? Aký by mala motív?“

Zarazím sa. Čo by z toho Lýdia mala, že ma zapletie do nehody? „Neviem,“ priznám, „ale to nie je všetko.“

Rollins čaká, až budem pokračovať.

„Dnes som sa uprostred noci zobudila na veľký hrmot. Keď som zišla dolu, našla som v kuchyni otca, ako okolo seba rozhadzuje riady. Bol úplne mimo, akoby ho ovládal niekto iný. Keď si nakoniec uvedomil, kde je, zjavila sa Lýdia. A mala na sebe jeho župan.“

Pochybovačný výraz na Rollinsovej tvári sa zmení na zamyslený. „Tomu teda hovorím náhoda. Aj tak, prečo by chcela, aby tvoj otec rozbil všetky riady? Má to vari byť jej diabolský plán? Prísť sem z Kalifornie a postarať sa o to, aby ste nemali v čom jazdiť a z čoho jesť?“

Sprostý logický Rollins. „No, keď to povieš takto…“

„Možno je jednoducho len osamelá a cítila potrebu byť s rodinou.“

Pokrčím balenie od svojho škoricového slimáka. „Možno…“ vzdychnem. „Hej, počuj. Mám sa ťa spýtať, či by si nešiel so mnou a s Mattie a s Russom Whitom tento víkend do kina na Scar?“

Rollins si začne znovu machliť tenisky. „S Russom Whitom?“

„Hej. Veď vieš, to je ten chalan z posledného ročníka, čo mal chodiť s nami, no na základnej preskočil ročník.“ Rollins sa tvári nechápavo a ja si spomeniem, že na základnú s nami nechodil. „Jazdí v tom striebornom pikape, čo z neho vždy nadšene slintáš.“ Rollins konečne prikývne.

„Podľa všetkého je rytierom na bielom koni, čo zachraňuje krásne devy pred pokutami v knižnici,“ zavtipkujem a vylíčim mu, ako sa Russ zoznámil s Mattie. Rollins sa chichoce.

„Tak čo, bol by si ochotný robiť im so mnou v piatok garde? Viem, že si chcel na Scar ísť, takže by sme zabili dve muchy jednou ranou.“

Rollins si vzdychne. „Asi hej, ale nebudem ti klamať – nie som celý bez seba z predstavy, že strávime ďalší piatkový večer varovaním tvojej sestry.“

„Nebudeme ju varovať!“ poviem trochu podráždene. „Môžeme si sadnúť dozadu a posmievať sa hlúpym narážkam ako vždy. Jednoducho len musíme byť blízko nich.“

Rollins musel vycítiť, že som otrávená, pretože sa ku mne natiahne a zovrie mi plece. „Jasné, že do toho idem. Kamaráti?“

Zhlboka sa nadýchnem. Toto predsa chcem. Alebo nie?

„Kamaráti.“

JEDENÁSTA KAPITOLA

Namiesto toho, aby som zamierila na odpoludňajšiu hodinu telocviku, zmiznem v počítačovom laboratóriu. Nerobím si veľké starosti, že by som sa mohla dostať do problémov. Náš učiteľ často zabúda zapísať dochádzku, a aj keby si spomenul, vždy si môžem vymyslieť, že som opäť mala narkoleptickú príhodu.

V labáku je len pár žiakov. Jeden sa podľa všetkého díva na hudobné videá na YouTube. Má slúchadlá a ani si nevšimne, keď sa posadím na stoličku vedľa neho.

Teta Lýdia vo mne vzbudila príšernú zvedavosť. Rollins má možno pravdu a je len osamelá žena túžiaca po rodine, ktorú pred rokmi opustila, no ja si nemôžem pomôcť. Musím myslieť na to, či ju k nám nepriviedol nejaký impulz.

Objaví sa domovská stránka školy a ja prejdem na Google a do vyhľadávača naťukám meno „Lýdia Homerová“. Homerová bolo rodné priezvisko mojej mamy. Pretože viem, že Lýdia nie je vydatá, tipujem, že pod týmto menom v Kalifornii žila. Vyskočia mi milióny výsledkov. Prechádzam si ich, no nemôžem naraziť na nič zvlášť užitočné. Žena s týmto menom žije v Missouri, no keď kliknem na jej stránku na Facebooku, tá na fotografii sa na tetu ani trochu nepodobá. Ďalšia žena je z Idaha. Vrátim sa naspäť na začiatok stránky a zúžim hľadanie na Kaliforniu. Dostanem sa na stránky cvičiteľky psov zo Santa Fe, no tá sa opäť nepodobá na moju tetu.

Uplynie dvadsať minút a ja som o tete nič nezistila. Zdá sa mi zvláštne, že by niekto mohol žiť v dnešnom svete a nezanechať žiadne stopy na Googli. Frustrovane bubnujem prstami po stole. Napokon zazvoní zvonček. Odhlásim sa a myslím na to, že ako súkromné očko by som nestála za veľa.

* * *

Po škole stojím pri svojej skrinke a riešim, ktoré knihy si vezmem so sebou domov. Samantha Phillipsová postáva o kúsok ďalej a prezerá sa v zrkadle na vnútornej strane skrinky. V ruke drží tubu s leskom na pery.

Opodiaľ stojí skupinka futbalistov z druhého ročníka. Pokukujú po Samanthe a pochechtávajú sa. Keď si ich všimne, zabuchne dvierka skrinky a vydá sa k nim. „Na čom sa tak, dopekla, smejete?“

Čakám, že sa pred ňou chalani prikrčia, ale jeden z nich sa jej zadíva rovno do očí a vyhlási: „Užili ste si to s Whiskym vo štvrtok večer? Pretože som začul, že hej. Vlastne som dokonca videl dôkaz, že to bolo fakt super.“

Samantha zbledne. Odstúpi od chlapcov, ktorí sa teraz idú pocikať od smiechu. Potom sa otočí a rozbehne sa po chodbe na dievčenské záchody.

Neviem, čo mám robiť. Keby sme boli so Samanthou stále naj kamarátky, okamžite by som sa za ňou rozbehla a uistila sa, či je v poriadku. Lenže medzi nami je teraz priepasť. No i tak musím priznať, že určitej mojej časti na Samanthe stále záleží, navyše som veľmi zvedavá na ten údajný dôkaz. Nakoniec sa rozhodnem ísť za ňou, aj keď sa ma asi strasie rovnako ako minulý týždeň.

Zhlboka sa nadýchnem a prebojúvam si cestu po chodbe cez more študentov náhliacich sa na krúžky alebo domov. Otvorím dvere na dievčenských záchodoch…

Počujem, že Samantha plače v jednej z kabínok. No hneď ako vojdem, prestane. Stále rovnaká Samantha. Nikdy by nedopustila, aby ju niekto videl ranenú.

„Samantha? To som ja, Sisa.“

Počujem, ako smrká, a potom sa ozve spláchnutie.

„Sam? Si v pohode?“

Otvorí dvere a vyjde von, pritom si narovnáva sukňu. Oči má studené, ale líca červené a plné škvŕn. Prikročí k najbližšiemu umývadlu a začne si umývať ruky.

„Čo chceš?“ spýta sa a pozrie sa na mňa v zrkadle.

„Ja… videla som, ako sem bežíš, a zdalo sa mi, že si rozrušená.“

Samantha sa otočí a oprie sa o umývadlo. „Prečo by to malo práve teba zaujímať? Zo všetkých ľudí na svete práve teba?“ Tá otázka ma zareže až do špiku kostí. Jasné, v poslednom čase sme sa veľmi nekamarátili, no to predsa neznamená, že mi na nej nezáleží, dokonca aj po tej príšernej fáme, ktorú rozšírila o mne a Whiskym.

„Prečo by ma to nemalo zaujímať?“ spýtam sa jemne.

„Hm, pretože som bola na teba posledný rok fakt odporná. Keby som bola na tvojom mieste, ani by som na mňa neprehovorila.“ Samanthe sa zlomí hlas a jej fasáda sa mi začne drobiť pred očami. Uvedomím si, že Samantha ku mne necítila nenávisť. Len si nechcela pripustiť, že sa zachovala odporne.

„Počuj, Sam. Dlho som na teba bola naštvaná, fakt naštvaná, ale zdá sa mi, že prežívaš naozaj ťažké obdobie. Viem, že si bola minulý týždeň vonku s Whiskym. Viem, že sa niečo stalo. Možno ti pomôže, ak sa porozprávaš s niekým, kto s ním mal do činenia.“

Samantha hľadí do stropu a stiahne tvár ako vždy, keď chce potlačiť plač. Vojdem do jednej z kabínok a odtrhnem kus toaletného papiera. Mlčky jej ho podám ako gesto mieru.

Vezme si ho.

Otočí sa späť k umývadlu a vysmrká sa. Potom sa oň oprie a zadíva sa na svoj obraz v zrkadle, zatiaľ čo hovorí. „Vo štvrtok večer bola grilovačka. Boli tam všetci.“ Zaletí očami ku mne. „No, vieš ako to myslím.“

Pokrčím plecami. Grilovačka so skupinkou roztlieskavačiek a futbalistov mi pripadá ako deviaty kruh pekla.

„No, dala som si len pár pív, ale potom mi bolo čudne. Šla som k svojmu autu, že pôjdem domov, ale povracala som sa skôr, než som nastúpila. Okolo šiel Whisky. Držal mi vlasy a potom sa spýtal, či nepotrebujem zviezť. Bol veľmi milý. Pamätám sa, že som s ním nastúpila do auta, ale na nič viac. Keď som sa prebudila, bola som opretá o naše dvere. Asi ma tam len tak nechal…“

Sam sa na chvíľu zastaví a potom sa na mňa zadíva v zrkadle. „Sisa, bola som bez nohavičiek.“ Založí si ruky na hrudi a rozplače sa. „Dívala som sa všade a nenašla som ich. V piatok ráno som počula nejakých chalanov, ako si hovoria, že Whisky sa chválil, že som sa s ním vyspala. A že má dôkaz.“

Mlčky stojím a neviem, čo robiť. Chvíle, keď som videla Samanthu plakať, môžem spočítať na prstoch jednej ruky. Dokonca aj keď sme boli naj kamarátky, s obľubou predstierala, že je nezraniteľná. Spomínam si, ako jej staršieho brata museli akútne operovať pre prasknuté slepé črevo. Bola som za Sam v nemocnici. Oči mala suché po celý čas, čo som tam bola. Mala som chuť narušiť jej ochrannú vrstvu, aby som ju mohla utešovať, ale teraz, keď tú šancu mám, pripadám si úplne stratená.

„Dopekla, Samantha,“ poviem. Moje slová znejú hlúpo a bezcenne, no na ňu zrejme zapôsobili. Natiahne ku mne ruky a ja k nej priskočím a dlho ju objímam.

„Chcela by som vedieť, čo sa stalo,“ zašepká.

„Ten pocit poznám,“ odpoviem a spomeniem si na svoj zážitok s Whiskym. Dodnes ma trápi pomyslenie, že so mnou bol sám, keď som bola v bezvedomí. Mohol si robiť, čo chcel, keby do šatne nevtrhol Rollins.

Samantha sa odtiahne a zadíva sa mi do očí: „Ten večer ma mrzí.“ Nemusí povedať, ktorý. Obe myslíme na minuloročný ples. Obvinila som ju vtedy, že sa len mlčky prizerala, ako ma Whisky odvliekol do šatne. Nikdy nezistila, ako to viem. Pravda je taká, že som s ňou splynula a videla som celú tú scénu jej očami. Samantha to nikdy nepoprela a nikdy sa mi neospravedlnila. Až doteraz.

„Bola som na teba nahnevaná,“ povie. „Vedela si, ako veľmi sa mi páči. Ja… mala som pocit, že si tak trochu zaslúžiš, čo sa ti stalo. Mrzí ma to, veľmi ma to mrzí.“

Dívam sa jej do očí a viem, že to myslí úprimne. Cíti sa hrozne preto, čo sa jej stalo. Nezaslúžime si, aby sa s nami tak zaobchádzalo. Nikto si to nezaslúži.

„Je to kretén,“ vyhlásim stručne.

Samantha sa zhlboka nadýchne: „To je slabé slovo. Chcela by som sa mu za to pomstiť.“

V hlave sa mi roztočia kolieska. Spomeniem si na knižku, ktorú som kedysi čítala. Baba v nej predstierala, že chce mať niečo s chalanom. Počkala si, kým bol úplne nahý, a potom mu ukradla auto a nechala ho ísť domov tak, ako ho Boh stvoril.

To je ono!

„Počuj, Sam. Mám nápad.“

Potiahne nosom: „Aký?“

Plán sa mi v hlave ešte celkom nesformoval. Iste Whisky neuverí, že si s ním Samantha alebo ja chceme vyjsť – nie po tom, čo nám urobil. Potrebujeme niekoho iného. Niekoho, kto by sa Whiskymu zapáčil. Roztlieskavačku.

Reginu.

Zatlieskam. „Zastav sa u nás, keď sa vám skončí tréning rozlieskavačiek. Priveď Reginu. Mám geniálny plán!“

„Chceš pribiť Whiskyho za úd na stenu školy?“

Zasmejem sa: „Nie, nie. Napadlo mi niečo omnoho lepšie.“

Usmeje sa, no vidím, že mi chce povedať ešte niečo. Zašúcha nohami, zdá sa, že hľadá tie správne slová. „Počuj, Sisa…“

„No?“

„Nikdy som ti nepoďakovala za to, čo si pre mňa urobila pri tom požiari. Viem, že si riskovala život a snažila si sa ma vytiahnuť. Neviem, či by som to dokázala urobiť aj ja.“

Študujem jej tvár. Je fajn dívať sa na ňu a uvedomovať si, že aj ona sa díva na mňa. „Dokázala. Viem to.“

Natiahne sa a stisne mi ruku. „No, povedala by som, že sa večer vidíme.“ Prejde po miestnosti a položí ruku na kľučku, pripravená odísť.

„Počkaj chvíľočku,“ poviem. „Len sa uistím, či sú tí chalani preč.“

Vystrčím hlavu von. Chalani zmizli. Naznačím Samanthe, že vzduch je čistý, a vrátime sa k svojim skrinkám. Schmatnem batoh a mikinu a otočím sa k Samanthe. Stojí pri otvorenej skrinke a zíza na svoj obraz v zrkadle.

„Nemôžem ísť na skúšku. Všetky baby budú hovoriť o tom, čo som údajne robila s Whiskym.“

Vezmem tubu fuchsiového lesku na pery, ktorý leží na poličke v jej skrinke, a podám jej ho. „Jasné, že môžeš, hlupáčik. Si Samantha Phillipsová.“ Vezme si odo mňa tubu a na okamih ju ťažká v ruke. Potom ju otvorí, prejde ňou po perách a vráti ju na miesto. Pomyslím si, že jedine Samantha Phillipsová môže mať guráž kúpiť si lesk na pery s takým krikľavým odtieňom. Zabuchne skrinku.

„Máš pravdu, to som.“ Nesmelo sa na mňa usmeje a potom vykročí k telocvični. Hľadím, ako sa odo mňa vzďaľuje so vztýčenou hlavou.

DVANÁSTA KAPITOLA

Keď ma Rollins vysadí pre domom, stojím chvíľu na prednej verande. Nejde mi z hlavy, ako vyzerala teta Lýdia, keď stála v kuchyni, oblečená v ocovom župane. Tvárila sa ako neviniatko, akoby vôbec netušila, čo sa deje. Mňa by zaujímalo, či náhodou nevedela, čo to s ockom je – pretože práve ona to spôsobila.

Odvtedy si na ňu dávam pozor. Keď som vychádzala z kúpeľne a narazila som na ňu, zdvorilo som sa usmiala, ale udržiavala som si odstup. A keď včera večer trvala na tom, že urobí na večeru kura carbonara, povedala som, že ma bolí žalúdok a šla som si ľahnúť.

Pomaly stisnem kľučku a otvorím dvere. Nič nepočujem. Odložím batoh a zavesím si bundu, potom skontrolujem kuchyňu a obývačku. Nikde nikoho. Vyjdem nahor. Všetky izby sú prázdne, dvere na kúpeľni dokorán. Vnútri nikto nie je.

Zdá sa, že Lýdia šla von. To vzbudí moju zvedavosť. Kam by som sa vydala, keby som sa po dvadsiatich rokoch vrátila do rodného mesta? Podľa toho, ako ocko hovoril o jej minulosti, myslím, že tu nemala veľa priateľov. Možno sa začala nudiť a šla do nákupného centra alebo do kina. V každom prípade mám šancu dozvedieť sa o nej trochu viac.

Stojím na prahu Mattinej detskej. Rolety sú zatiahnuté, v miestnosti vládne prítmie. Mám chuť ich vytiahnuť alebo rozsvietiť, no Mattino okno je otočené na príjazdovú cestu a nechcem, aby Lýdia vedela, že tu niekto je, keď sa vráti skôr. Na zemi vedľa skrine vidím jej kufor a kľaknem si k nemu.

V hrudi mi prudko búši srdce. Rozopnem zips a objavím hromadu pokrčeného oblečenia. Jedna vec je istá: moja teta nie je ten najporiadnejší človek na svete. Spoznávam veci, ktoré mala na sebe, keď sa objavila na našej verande. Sú vlhké a napchané do rohu kufra. Prehrabávam sa v šatoch, no nezistím, bohužiaľ, nič viac, než že teta má záľubu v čiernej bavlnenej spodnej bielizni.

Vrátim šatstvo naspäť do kufra a zapnem zips a potom si všimnem, že vpredu je vrecko, ktoré som predtým nevidela. Je vypuklé, takže vnútri určite niečo je. Vzrušene ho rozopnem a strčím dnu ruku. Moje prsty sa zovrú okolo koženej peňaženky. Bingo. Vytiahnem ju, aby som si ju mohla poriadne prehliadnuť.

Nájdem mnoho receptov od lekárov zo Santa Fe. Pár kreditiek. A vodičský preukaz. Na všetkom je rovnaké meno, no nie je to meno mojej tety. Všade stojí „Lila Harringtonová“.

Kto je Lila Harringtonová?

Vtom začujem, ako sa otvárajú predné dvere.

Dopekla, dopekla, dopekla, dopekla!

Otec je v práci a Mattie trénuje roztlieskavanie, čo znamená, že dovnútra mohla vojsť len jedna jediná osoba.

Lýdia.

Spanikárim a moje pohyby sú nekoordinované, zúfalo sa snažím napchať peňaženku naspäť do vrecka. Niekoľkokrát sa zasekne, kým vrecko zapnem. Vstanem a vybehnem z dverí na chodbu.

Práve včas. Lýdia kráča nahor po schodoch. „Ahoj, Sisa.“

Som bez dychu. „Ahoj. Ako si sa mala?“

„Super.“ Vypočítava svoje denné aktivity na prstoch. „Ráno som sa bola prejsť po okolí. Krásne domy. Tie staré majú vážne dušu. Potom som si dala obed v tej príjemnej krčmičke. Majú úžasné koláče. Vážne. Musím ťa tam niekedy vziať. Potom som sa prešla po centre a prezerala som si výklady.“ Vzdychne si: „Dnes je úžasné počasie, nemyslíš?“

„Úžasné,“ prisvedčím a dúfam, že si nevšimne môj značne roztrasený úsmev.

„No,“ uzavrie teta, „pôjdem sa na chvíľu natiahnuť. Som z toho chodenia dosť unavená.“

„Jasné,“ prikývnem a dívam sa, ako mieri po chodbe k Mattinej izbe. Zavrie za sebou dvere a ja si zhlboka vydýchnem.

Kráčam do svojej izby a zamknem za sebou dvere. V hlave mi hučí. Pretože kým som vybehla z Mattinej izby, prisahala by som, že som pod posteľou zahliadla ležať svoju knihu o astronómii.

* * *

Samantha, Regina a Mattie sa vrátia chvíľu po piatej.

Mala som dosť času skonsolidovať sa, i keď som si omnoho istejšia než predtým, že za moju autonehodu a za otca rozbíjajúceho riady je zodpovedná Lýdia. Ak má moju knihu o astronómii, určite mohla so mnou splynúť, teda ak má túto schopnosť. Tá kniha je jednou z najcennejších vecí, ktoré vlastním. Strávila som nad ňou mnoho hodín, listovala stránkami a hľadela na obrázky čiernych dier a súhvezdí. Jediná otázka mi vŕta v hlave, ako sa k nej Lýdia dostala. Som si celkom istá, že som ju nechala vo svojej skrinke v škole.

A čo tá vec s falošným menom? Snaží sa teta vydávať za niekoho iného?

Pokúšam sa vyhnať tie myšlienky z hlavy a sústrediť sa na svoju aktuálnu úlohu – pomstu Whiskymu Beckerovi.

Mattie sa naťahuje na mojej posteli a Samantha nesmelo pokukuje po hojdacom kresle v rohu miestnosti. Je to zvláštny pocit, vidieť ju tu po viac než roku. Mattie sa tvári zvedavo, nepochybne jej vŕta hlavou, prečo som Samanthu a Reginu pozvala.

Regina obíde písací stôl a posadí sa. Zodvihne zarámovanú fotku, na ktorej som s Mattie na pláži, a vzdychne: „To je na Okoboji? Naši nás tam s Toddom brali každé leto, keď sme boli malí. Tak sme si to užívali!“

Jemne jej obrázok vezmem z ruky. „Povedala vám Samantha, čo jej Whisky spravil?“

Mattie sa otrasie: „Ten imbecil.“

Skúmam Regininu tvár, chcem sa utvrdiť v tom, že ju Whiskyho konanie tak pohoršuje, aby nám pomohla. Zamračí sa: „Hej. Nemôžem tomu uveriť.“

„No,“ poviem, „keď nám pomôžeš, tak sa mu pomstíme.“

„Ako vám ja môžem pomôcť?“

„Chceme dať Whiskymu príučku. A potrebujeme ťa ako návnadu.“

„Prečo mňa?“ chce vedieť Regina.

„Páčia sa mu roztlieskavačky,“ vysvetľujem. „Po mne alebo po Mattie nepôjde. Vie, že ho obe neznášame. A keby ho chcela zbaliť Samantha, mal by podozrenie, že tu niečo nehrá. Potrebujeme niekoho mladšieho, aby si myslel, že má prevahu…“ Dívam sa na Reginu a v duchu si hovorím, že je na túto úlohu dokonalá. Má dlhé a jemné vlasy, ktoré jej padajú okolo tváre vo svetlých hnedých lokniach. Tvár v tvare srdca je nenalíčená až na náznak lesku na pery a maskary. Vyzerá tak nevinne. Whiskymu by nikdy nenapadlo, že je súčasťou plánu, ako ho znemožniť. „Musíš ho len požiadať, aby ťa vzal zajtra večer na Vyhliadku. Povieš, že ho už roky zbožňuješ a rada by si ho bližšie spoznala.“

„Jasné, že hej,“ ozve sa Samantha. „Stačí, aby si sa spojila so svojou vnútornou bohyňou.“

„S kým?“

„So svojou vnútornou bohyňou,“ opakuje Samantha a pohodí vlasmi. „Vždy to robím, keď sa cítim málo sebavedome. Spýtam sa svojej vnútornej ja, čo mám robiť. A ona mi dodá odvahu, aby som bola čo najsilnejšia.“

„A ako vyzerá zvyšok plánu?“ vyzvedá Mattie nedočkavo. „Regina vyláka Whiskyho na Vyhliadku a potom čo?“

„Regina ho tam musí len dostať. Hej, a tiež mu ukradnúť kľúče od auta. Domov ju odvezie Samantha.“

Všetky tri na mňa mlčky zízajú a čakajú, až budem pokračovať.

„A ďalej?“ dožaduje sa Mattie.

„Postaráme sa, aby sa vyzliekol donaha a potom ho tam necháme.“

„Kto sa postará o to, aby bol nahý?“ chce vedieť Samantha.

„Nechajte to na mňa,“ vyhlásim tajomne. V duchu si hovorím, aké ľahké bude vkĺznuť do Whiskyho, zhodiť jeho šaty z útesu a potom ho nechať, aby si našiel cestu naspäť do mesta, úplne nahý.

Whisky dostane to, čo si zaslúži.

TRINÁSTA KAPITOLA

Otec sa vrátil domov včas, stihol nám uvariť ľahkú večeru, polievku a šalát. Rozpráva o dnešných operáciách a Lýdia na ňom visí, akoby v živote nič také fascinujúce nepočula. Nakláňa sa k nemu, brada opretá o ruku, a každých pár sekúnd prikyvuje.

Postrkujem jedlo po tanieri, sledujem ju a lámem si hlavu, prečo chce, aby si všetci v Kalifornii mysleli, že sa volá Lila Harringtonová. Spáchala niečo strašné? Je na úteku pred zákonom?

Otec si užíva jej pozornosť zrejme preto, že ja o jeho práci počúvať nechcem a Mattie zaujímajú len krvavé detaily.

Sťažka dokážem niečo prehltnúť, ale prinútim sa zjesť aspoň rožok. Budem potrebovať energiu na neskôr. V hlave si dokola prehrávam náš plán. Z predstavy, že ho prinútim vyzliecť sa donaha a potom ho nechám napospas osudu, ma trošku zamrazí. V jednej chvíli sa rozhodnem, že to celé odvolám, no potom si spomeniem, čo spravil Samanthe, a zmením názor.

Po jedle sa snažím sústrediť na úlohy, no je to márne. Keď šesťkrát za sebou prečítam stránku z Úvodu do psychológie a nepamätám si ani slovo, učebnicu odložím.

Počujem, ako sa Lýdia dolu smeje.

Čo od nás chce? Načo potrebovala moju knihu?

Vstanem a zamknem sa v izbe.

Usadím sa na posteľ s notebookom v lone a dnes už po druhýkrát začínam googliť. Tentoraz naťukám meno „Lila Harringtonová“ a pridám „Santa Fe, Kalifornia.“

Objaví sa niekoľko desiatok výsledkov.

Ťuknem na prvý. Je to stránka strednej školy v Sante Fe. Lila Harringtonová je uvedená v zozname učiteľov. Pod menom je fotka mojej tety. Usmieva sa, okolo krku má perlový náhrdelník. Podľa informácií v škole učila posledných päť rokov. Zaujímalo by ma, či škola mení učiteľov v polovici apríla. Povedala im, že si berie dovolenku, alebo jednoducho jedného dňa neprišla do práce?

Skúsim ďalší odkaz. Je to zásnubné oznámenie Lily Harringtonovej a Jamesa Suttona, ktoré vyšlo v novinách Santa Fe Reporter na konci októbra. Prezerám si informácie o snúbencoch. Podľa článku pochádza Lila z Iowy a žije v Kalifornii už dvadsať rokov. Pred trinástimi rokmi promovala na Kalifornskej univerzite a potom tri roky učila na škole v severnej Kalifornii, kým prešla na súčasné miesto. Medzi jej koníčky patrí horolezectvo a keramika.

Lila sa s Jamesom zoznámila vlani v lete pri kempovaní. Ich stretnutie opísala ako „lásku na prvý pohľad“ a okamžite vedela, že s ním chce stráviť zvyšok života. Prevrátim oči dohora. Dole na stránke je ich spoločná fotografia. Svalnatý James vyzerá veľmi dobre . Trochu mi pripomína Brada Pitta. Zaujímalo by ma, či mu Lýdia povedala o rodine, ktorú pred rokmi opustila. Nečudoval sa cez Vianoce, že nemá nikoho, s kým by trávila sviatky?

Zízam na jej fotku. Keby som si s ním len mohla pohovoriť! Mohol by mi objasniť mnoho otázok. Prejdem na online telefónny zoznam. Prečo nie? poviem si. Ak jeho číslo nájdem, prečo by som sa s ním nemohla porozprávať a spýtať sa ho na tetu?

Nájdem troch Jamesov Suttonov. Len jeden z nich má menej ako štyridsať a James rozhodne nevyzerá oveľa starší než Lýdia. To musí byť on, pomyslím si, a vytiahnem z vrecka mobil.

Vytočím číslo a stlačím tlačidlo volania.

„Haló?“

„Ehm, dobrý deň,“ vysúkam zo seba a sťažka vydychujem. Najskôr som si mala rozmyslieť, do čoho sa to púšťam, než som to číslo vytočila. Ten chudák si bude myslieť, že mu volá nejaká zvrhlíčka.

„Kto je tam?“

„Dobrý deň,“ opakujem. „Ehm, volám sa Silvia Bellová a hľadám Lilu Harringtonovú…“

Jeho hlas znie ostro. „Kto že ste?“

Odkašlem si. „Volám sa Silvia Bellová.“

„Zase nejaká novinárka? Už som vám povedal všetko, čo viem. V sobotu sme sa mali brať a ona zmizla. Pozrite, mňa už tie reči o Neveste na úteku vážne nebavia. Muselo sa jej niečo stať. Prečo to nechápete?“

Mlčím.

Takže Lýdia ušla pred svojou svadbu a prišla do Iowy. Ale prečo? Čo ju primalo opustiť doterajší život v Kalifornii? Jedna vec je jasná. Tento muž nevie nič o jej skutočnom živote. Pôsobí utrápene, akoby si myslel, že jeho nastávajúcu uniesli alebo také niečo.

„Je mi to ľúto, pán Sutton. Som si istá, že Lila je v poriadku, nech už je kdekoľvek.“

Počujem, ako na druhom konci zavzlyká. „Nie, nie je. Keby bola v poriadku, bola by tu. So mnou.“

Zavesím a zakryjem si tvár rukami.

Kto je tá žena?

Vyjdem na chodbu a zamierim do kúpeľne umyť si tvár a vyčistiť zuby pred spaním. Mattie je dole s ocom. Pozerajú MythBusters.

Všimnem si, že dvere na otcovej spálni sú otvorené. Vnútri sa hýbe tieň. Určite to nie je otec, ktorého smiech sa ozýva zdola. Musí to byť Lýdia.

Po špičkách sa prikradnem na prah a nakuknem za roh. Aj keď ku mne Lýdia stojí chrbtom pri otcovom bielizníku, vidím jej odraz v maminom starožitnom zrkadle. Vytiahla vrchnú zásuvku a preberá otcovu spodnú bielizeň a ponožky.

Čo si to, dopekla, dovoľuje?

Užasnuto sledujem, ako Lýdia vyťahuje zo zásuvky zamatovú škatuľku. Chvíľu ju podrží v dlani a láska ju očami. Potom ju otvorí a nazrie dnu.

Je tam mamin snubný prsteň.

Otec ho schováva v bielizníku už celé roky. Keď som bola mladšia, občas som sa vkradla do jeho spálne a vytiahla ho. Raz som si ho dokonca vyskúšala a tancovala som s ním po dome. Predstierala som, že som ona. Mama.

Čo chce Lýdia robiť s maminým prsteňom?

A vôbec, ako vedela, kde ho hľadať?

Opriem sa o stenu na chodbe a srdce mi búši. Neviem, čo u nás tá žena chce. Neviem, aké má plány, ale prisahám si, že to zistím.

Počujem, ako sa v izbe zabuchla zásuvka a rýchlo vykročím. Práve keď Lýdia vychádza z otcovej spálne a zavrie za sebou dvere, predstieram, že som vyšla zo svojej izby a mierim do kúpeľne.

„Och,“ vzdychne, keď ma uvidí. „Len som bola odniesť opranú bielizeň.“

Milo sa na mňa usmeje a mne nenapadá nič iné, než že som za celý život nevidela taký falošný úsmev.

ŠTRNÁSTA KAPITOLA

Sedím v triede pani Wingerovej a čakám na začiatok hodiny. Vtom sa Samantha uvelebí vedľa mňa. „Počkaj, až uvidíš Reginu,“ vyhlási šibalsky.

„Čo spravila?“ žalúdok sa mi stiahne, ako si v hlave znovu a znovu prechádzam svoj plán.

„Pomohla som jej nadviazať kontakt s jej vnútornou bohyňou,“ vysvetľuje Sam. „Teraz ju Whisky určite neodmietne.“

Vtom zazvoní a pani Wingerová zatlieska, aby upútala našu pozornosť. Samantha skĺzne zo susednej stoličky a prejde po triede k svojmu miestu. Počas hodiny po mne stále pokukuje a šibalsky sa usmieva.

Po hodine ma schmatne za lakeť a vedie k Regininej triede. Vidím húf prváčok a medzi nimi jednu, ktorú takmer nespoznávam. Samantha Regine narovnala vlnité vlasy, takže teraz vyzerá sofistikovanejšie. Namiesto nenápadného lesku na pery a riasenky orámovala Reginine oči uhľovočiernou ceruzkou a pery natrela červeným rúžom.

Všimnem si, že Samantha požičala Regine nejaké šaty. Čiernu minisukňu a priliehavé tielko s tenkými ramienkami, na nohách čierne pásikové sandále. Vyzerá najmenej na devätnásť. Bude mať šťastie, keď nedostane napomenutie za nevhodné oblečenie.

„Že vyzerá úžasne?“ Samantha veselo poskakuje. Baby okolo Reginy nadšene súhlasia a chvália ju, ako Reginu úžasne premenila.

„Ako sa cítiš?“ spýtam sa Reginy.

Oči má rozšírené, ale potrasie hlavou. Vidím, ako sa snaží stotožniť so svojím druhým ja. „Je mi fajn. Ideme na vec.“ Hľadí mi cez plece smerom na chodbu. Keď sa otočím, vidím, ako si to k nám šinie Whisky s jedným svojím kamarátom z futbalu.

„Si si istá?“ spýtam sa.

Regina sa zhlboka nadýchne a kradmo sa pozrie na Samanthu, ktorá ju potľapká po chrbte. „Áno.“

Prejde rýchlo okolo mňa, akoby musela konať, kým ju neopustí odvaha. Skupina dievčat, zhromaždených okolo nej sleduje, ako sa nesie smerom k Whiskymu Beckerovi. Nepočujem, čo mu hovorí, no Whisky ju fascinovane sleduje. Whiskyho kamarát zívne, zasalutuje Whiskymu a zmizne v učebni.

Vyzerá, že Samanthino dielo zabralo. Whisky vytiahne telefón a podľa všetkého si ukladá Reginino číslo. Predkloní sa a niečo jej pošepká do ucha. Regina mu venuje žiarivý úsmev, potom sa otočí a vracia sa k nám. Whisky schová mobil naspäť do vrecka a kráča do triedy.

„Tak čo?“ dožaduje sa Samantha, keď sa Regina vráti.

„Máme rande,“ vyhlási Regina. Všimnem si, že má tvár napriek Samanthinmu mejkapu trochu bledú. Previnilo ma pichne pri srdci, no potom si pripomeniem, že to nerobím len kvôli babám, ktorým už Whisky ublížil. Robím to aj pre Reginu a všetky ostatné, ktorým by mohol ublížiť v budúcnosti.

„Rande,“ zopakuje Samantha a potom zodvihne ruku. Chvíľu mi potrvá, než mi dopne, no potom sa pridám a plesneme si.

* * *

Po škole si vezmem zo skrinky batoh a mierim k Rollinsovi. Nie som si istá, či mu mám povedať o dnešnom pláne. Večer bude vysielať a ja nechcem, aby si o mňa robil starosti, keď sa má koncentrovať na šou. Určite by sa ma pokúšal zastaviť, tvrdil by, že je to nebezpečné alebo také niečo. Najlepšie by bolo počkať, keď budem doma a v poriadku. Potom sa na tom môžeme spolu zasmiať.

Keď zbadám Rollinsa, spomalím. Rozpráva sa s Annou. Zastanem a načúvam. Zraňuje ma sledovať, ako sa k sebe nakláňajú a smejú. Anna sa natiahne a dotkne sa jeho ramena, potom si odhrnie z tváre nádherné čierne vlasy. On sa k nej nakloní a šepká jej niečo do ucha, na čo ona vybuchne do ďalšieho záchvatu smiechu, až sa jej bohato vyvinutá hruď natriasa.

Je mi nevoľno.

Kým sa pozrú mojím smerom, otočím sa a zamierim na opačný koniec chodby.

* * *

Asi hodinu pred tým, čo sa má Regina s Whiskym stretnúť, stojím vo svojej izbe a preťahujem si cez hlavu čierny top. Na sebe už mám čierne legínsy a našla som čiernu vlnenú čiapku, ktorou si zakryjem svoje svetlé vlasy, aby ma nikto nevidel.

„Tak ešte raz, aký je plán?“ spýtam sa Mattie a nútim ju opakovať detaily, ktoré sme už tisíckrát prebrali.

„Poviem ockovi, že ti nebolo dobre a že si šla skoro do postele.“ Pozrie sa na prikrývky na mojej posteli, ktoré som naaranžovala, aby vyzerali ako spiace telo. „Prepáč, Sisa, no ak sem príde, všetko to padne. Toto vôbec nevyzerá ako ty.“

„Tak sa snaž, aby sem nechodil,“ vybuchnem. „Postaraj sa, aby to znelo vierohodne.“

Zamračí sa. „Radšej by som šla s tebou. Toto je otrava.“

„Pozri,“ poviem. „Len čo sa vrátim domov, všetko ti vyrozprávam. Do detailov, akoby si tam bola tiež.“

Mattie prekríži paže na hrudi a podupáva nohami.

„Počuj. Chceš, aby sme šli s Rollinsom s tebou a Russom cez víkend do kina alebo nie? Inak by ťa ocko nepustil.“

Mattie do mňa zabodne pohľad.

„To nie je fér.“

„No tak. Potrebujem ťa tu.“

Vzdychne si a napokon povie: „Tak dobre. Dobre teda, ale nebuď tam veľmi dlho.“

Krátko ju objímem. „Vďaka, Mattie. Vieš, čo máš robiť.“

Mattie si vezme úlohu z matematiky a otvorí dvere. Nasledujem ju dolu. Zamieri rovno do obývačky, kde otec s Lýdiou sledujú program v televízore. Počujem, ako sa nahlas pýta, či by jej ocko nemohol pomôcť s veľmi ťažkou rovnicou. Využijem ten okamih a vykĺznem cez predné dvere.

Samantha čaká vo svojom aute o niekoľko domov ďalej, tak ako sme sa dohodli.

„Ideme?“ spýta sa a zaradí rýchlosť.

„Poďme na to,“ prikývnem.

* * *

Na miesto dorazíme niekoľko minút pred desiatou. Samantha nájde šikovný flek kúsok od cesty, kde môže počkať na Reginu. Vystúpim a zvyšok cesty na Vyhliadku prejdem pešo. Kúsok od miesta, kde študenti zvyknú parkovať, je skupina stromov. Posadím sa pod jeden z nich a čakám. Vo vrecku cítim kúsok látky, ktorý som odtrhla zo svojich minuloročných plesových šiat. Whisky na nich zanechal svoj odtlačok, takže sa doňho ľahko dostanem.

Uplynie päť minút a ja si lámem hlavu, či sa tu Whisky s Reginou napokon vôbec ukážu. Zachváti ma panika, keď mi napadne, že by ju Whisky mohol odviezť niekam inam a ona s ním bude sama.

Už meškajú desať minút. Pätnásť.

Už-už chcem nájsť Samanthu a navrhnúť jej, že by sme mali Regine zavolať, keď vetvy nad mojou hlavou ožiaria reflektory. Na štrkovej ceste sa objaví Whiskyho Mustang. Auto zastaví asi dvadsať metrov odo mňa, smerom k svetlám mesta.

Prižmúrim oči, snažím sa zistiť, čo sa deje, no rozoznám len Whiskyho zátylok a Reginin profil. Zrejme sa rozprávajú. Po chvíli sa Whisky k Regine nakloní.

Je čas.

Ľahnem si a prechádzam prstami po látke, sústredím sa na to, ako hodváb chladí. Okolitý svet sa začína rozpíjať a potom som preč.

* * *

Auto smrdí alkoholom a kožou.

Whisky zdvihne fľašu a poriadne si odpije. Riadne to páli. Pozrie sa na Reginu, ktorá sa naňho zvodne usmieva. Možno tiež pila. Tento plán nevyjde, ak s ním Regina chce vážne niečo mať.

„Len som teraz… taký hrozne zraniteľný,“ hovorí Whisky.

Z tej repliky ma zadúša od smiechu.

Regina sa k nemu nakloní a chytí ho za ruku. „To bude v poriadku. Vieš, keď mi zomrel braček…“

Ako to mám dotiahnuť do konca, keď Regina nie a nie vystúpiť?

Whisky sa k nej nakloní a preruší ju uprostred vety. Rozhodnem sa, že už mám toho dosť. Prevezmem kontrolu nad jeho údmi, jeho ústami. Šklbnem ním naspäť do vzpriamenej polohy.

„Je ti dobre?“ pýta sa Regina a vyvaľuje oči.

„Zmizni odtiaľto,“ prikážem jej.

„Čože?“

„Povedal som, aby si zmizla,“ zopakujem, tentoraz hlasnejšie. Odtiahne sa a začne lomcovať kľučkou na dverách. Chvíľu jej to trvá, no nakoniec dvere otvorí a vyskočí do chladnej noci. Ani sa nenamáha za sebou zavrieť, len sa dá do behu.

Doparoma.

Nechcela som ju vydesiť.

Potom si všimnem, že Whiskyho kľúče stále visia v zapaľovaní. O chvíľu ich hodím zo skaly aj so všetkým jeho šatstvom. A bude musieť ísť domov nahý.

Potom zachytím nejaký pohyb. Niečo sa pohybuje vo svetle reflektorov. Niekto.

Dievča sa otočí a prehodí si cez plece svetlé vlasy a ja si uvedomím, že to nie je moja sestra. Čierne tričko so Smashing Pumpkins. Otrhané džínsy. To isté mám predsa na sebe ja. Alebo som mala, než som splynula s Whiskym.

To dievča.

Som.

Ja.

Nedokážem dýchať. Otvorím dvere auta. Dievča stojí pár centimetrov od okraja útesu. Vari si neuvedomuje, že stačí len krok a spadne?

Hľadím na ňu a odrazu mi niečo dopne. Keď ja som vo Whiskym… musí byť niekto iný vo mne. A núti ma hýbať sa tak blízko okraja.

„Prestaň!“ zakričím. Mám hlboký hlas. Whiskyho hlas.

Dievča sa zastaví. Prikročím k nemu. Pozrie sa na mňa a prižmúri oči. Spoznalo Whiskyho. Nech už je vo mne ktokoľvek, vie, kto je Whisky.

„Bež od toho okraja!“ kričím a vykročím k nej.

Urobí krok dozadu, bližšie k svojej smrti.

K mojej smrti.

Prepadne ma príšerný amok. Čo si ten človek, dopekla, myslí, že je? Čo to robí s mojím telom? Prečo ma ženie na pokraj smrti? Prečo na mňa zíza, akoby som ja bola nejaká votrelkyňa?

Natiahnem ruku a schmatnem ju za pažu, snažím sa ju odtiahnuť od okraja.

A potom cítim, ako sa strácam.

Opúšťam Whiskyho telo.

Nie, teraz nie.

No nedá sa nič robiť.

Som preč.

PÄTNÁSTA KAPITOLA

P rebudím sa s tvárou v blate. V hlave mi búši. Chvíľu mi trvá, aby som si vybavila, čo presne sa stalo, ale potom sa to ku mne všetko rýchlo vráti. Posadím sa a poobzerám sa dookola. Noc ožiaria reflektory auta. Whiskyho nikde nevidím. Utiekol? Nechce sa mi veriť, že by len tak opustil svoje auto.

Hlava sa mi točí. Čo sa to, došľaka, práve stalo? V jednej chvíli presviedčam Reginu, aby vystúpila z auta, aby som mohla pokračovať v našom pláne, a vzápätí sa ocitnem v súboji so sebou samou.

Vstanem a nakuknem do auta.

Nikto tam nie je.

„Whisky?“ volám neisto. Nie som si úplne istá, či ho chcem nájsť. Nie je práve najbystrejší, no je dosť inteligentný, aby si uvedomil, že nie je náhoda, že som tu v rovnakom čase ako on s Reginou. Lenže fakt, akoby sa po ňom zľahla zem, mi naháňa strach. Nepripadá mi správne odísť bez toho, aby som zistila, čo sa s ním stalo.

Napadne mi niečo príšerné. Neisto sa pozriem na okraj skaly. Je možné, že počas našej potýčky Whisky cezeň preletel?

Nie. Prosím, nie.

Pomaly, ako vo sne, vykročím k priepasti.

Nechcem sa tam pozrieť.

Lenže musím.

Zízam dolu do tmy.

Niečo tam je.

Biele tričko.

Noha ohnutá v zvláštnom uhle.

Môj mozog akoby si odmietal spojiť jednotlivé detaily dokopy. Všetko do seba zapadá. Whisky, ktorý leží na úpätí skaly.

Polámaný.

Možno mŕtvy.

Zaiste mŕtvy.

* * *

O niekoľko minút alebo hodín kráčam omámene po ceste. Takmer prejdem okolo auta bez povšimnutia, keby na mňa vodič nezačal trúbiť a blikať. Okienko sa stiahne a zjaví sa známa tvár.

„Prečo ti to trvalo tak dlho?“ zasyčí Samantha. „Pohni si a nastúp.“ Ukáže palcom na zadné sedadlo. Poslúchnem ju, otvorím dvere a vleziem dnu. Hneď ako za sebou zabuchnem, Samantha otočí auto a vyrazí preč.

Na sedadle spolujazdca sedí Regina. „Baby, hrozne sa cítim za to, čo sme Whiskymu spravili. Viete, že jeho mama má rakovinu pľúc? Bol ku mne vážne úprimný.“

Rakovinu pľúc. O tom jej rozprával v aute? Preto si pripadal taký zraniteľný? Možno neklamal. Doparoma, som poriadna krava.

„Že má jeho mama rakovinu ešte neznamená, že je menší kretén,“ namietne Samantha. Zadíva sa na mňa v spätnom zrkadle. „Ako to šlo?“

Apaticky na ňu zízam. Stále mám pred očami Whiskyho pokrivené telo. Odrazu dostanem záchvat. „Zastav! Zastav! Musíme sa vrátiť!“

Samantha dupne na brzdu. „Preboha, Sisa. Čo sa to s tebou deje?“

„Musíme sa vrátiť,“ opakujem. „Whisky je ranený. Možno mŕtvy. Musíme zavolať 112. Musíme zohnať pomoc.“

Samantha sa otočí a pozrie sa na mňa. „O čom to, došľaka, hovoríš?“

Tvár si skryjem do dlaní. Samantha a Regina netušia, že viem splývať. Ako inak im mám vysvetliť, čo sa stalo? Rozhodnem sa, že im poviem polovičnú pravdu, akoby som bola vo vlastnom tele.

„Neviem,“ vyhlásim. „Všetko je to ako v hmle. Stála som na okraji skaly a prišiel ku mne Whisky. A potom… potom som sa prebrala na zemi. Musel spadnúť…“

„Spadol?“ zopakuje Regina a vyvalí na mňa oči. „Ako mohol len tak spadnúť zo skaly?“

Vydesene na ňu zízam. Má pravdu. Je dosť nepravdepodobné, že by Whisky, skvelý atlét, náhodou prepadol cez okraj. Takže čo to znamená? Mohol ho strčiť ten, kto so mnou splynul? Pri tom pomyslení sa mi chce vracať.

Regina sa kolíše sem a tam a potom sa rozplače. Nájdem telefón a začnem vytáčať 112. Samantha sa ku mne nakloní a vezme mi ho.

„Nemôžeš volať políciu,“ povie mi. „Ako im vysvetlíme, čo sme tu robili? Ak je Whisky mŕtvy, je to naša vina…“ odmlčí sa, no z výrazu jej očí je mi všetko jasné. Ak je Whisky mŕtvy, je to moja vina.

Regina vzlyká ešte viac…

„Musíme zohnať pomoc,“ namietnem potichu.

Samantha má, samozrejme, pravdu. Keď zavoláme policajtov, budú chcieť vedieť, čo sa stalo. Hodia vinu za Whiskyho pád na mňa? Znovu si zakryjem tvár rukami.

Samantha zovrie moje zápästie. „Sisa, musíš sa spamätať. Viem, že si nechcela, aby Whisky spadol, no to neznamená, že to tak bude vidieť polícia. Nechcem, aby si šla preto do chládku.“

„Je mi zle,“ vyhlási Regina a otvorí dvere. Počujem ju, ako vracia do trávy.

„Musíme sa vrátiť domov a správať sa, akoby sa vôbec nič nestalo. Keď sa niekto spýta, povieme, že sme boli u nás doma a pozerali filmy. Jake je v intráku a naši na okružnej plavbe, takže nikto nebude vedieť, že klameme.“

Cítim, ako prikyvujem. Samanthine slová dávajú zmysel. Jej rodičia sú veľmi milí, no stále jazdia niekam na dovolenku a nechávajú ju doma samu. Keď budeme my tri držať pokope, nikto nebude mať žiadne podozrenie. Je to dokonalé alibi.

„Regina. Počula si, čo som práve hovorila?“ pýta sa Samantha naliehavo.

Regina si utrie ústa a mlčí.

„Regina,“ opakuje Samantha.

„Mali by sme zavolať políciu.“

„Regina, spamätaj sa,“ opáči Samantha ostro. „Chceš, aby šla Sisa do basy?“

Regina sa krčí na sedadle a nič nehovorí.

„Regina, prisahám, že ak povieš čo i len slovíčko o tom, čo sa dnes večer stalo, osobne ti urobím zo života peklo.“ Samantha zúri a mne ani nenapadne jej odporovať, keď je takto rozbehnutá.

Regina je na tom zrejme rovnako, pretože prikývne. „Dobre, Samantha. Sľubujem. Nič nepoviem. Dobre? Jasné? Už si spokojná?“

„Povedz mi, kde sme dnes večer boli,“ prikáže Samantha.

„U teba doma. Pozerali sme filmy.“ Regina sa nepozerá ani na jednu z nás. Zaujímalo by ma, či hovorí pravdu. Naozaj bude mlčať, alebo sa len Samanthu snaží uchlácholiť?

Chcem sa zachovať správne. Chcem zavolať na políciu a povedať im, aby hneď poslali sanitku, pretože aj keď Whiskyho Beckera neznášam, nezaslúži si, aby tam ležal v tme. Umierajúci. Alebo mŕtvy.

Vždy som si myslela, že som silný človek. Dobrý človek. Ale teraz sa bojím, že mi toto prišijú. Čo keď pôjdem na zvyšok života do väzenia? Za niečo, čo som neurobila?

Som zbabelec.

Mlčím.

„Dobre teda.“ Samantha naštartuje. „Vypadnime odtiaľto.“

* * *

Keď dorazím domov, oblečená Mattie sa rozťahuje na mojej posteli a chrápe. Chvíľu na ňu zízam a prajem si, aby som tie príšerné správy mohla odložiť. Nechcem jej nič hovoriť, ale musím. Aj ona je súčasťou tohto všetkého.

Posadím sa konča postele a jemne sa dotknem jej pleca. „Mattie. Pssst, Mattie, zobuď sa!“

Pohne sa, a keď ma uvidí, prudko sa posadí. „Bože, ty si naspäť. Povedz mi všetko. Nevynechaj vôbec nič.“

„Mattie,“ oslovím ju a môj pochmúrny tón zmierni jej vzrušenie. „Stalo sa niečo strašné. Niečo fakt strašné.“

Potrasie hlavou. „Čo? Nie. Ty si sa tam nedostala včas? Stalo sa niečo Regine?“

„Regine nie,“ vzdychnem. „Whiskymu.“

Vylíčim jej to. Keď sa dostanem k tomu, ako Whisky ležal na úpätí skaly, Mattie mi zovrie ruku.

„Hovoríš, že… Whisky je mŕtvy?“

Myslím na Whiskyho, ako leží sám a studený pod skalou, nohy a ruky neprirodzene skrútené. Musí byť mŕtvy. Taký pád by nikto neprežil. „Myslím, že áno.“

Pri pomyslení na Whiskyho, ako leží sám uprostred noci a v chladnom vzduchu mu tuhne telo, mi žalúdok spraví salto. Odrazu je mi jedno, čo sa mi stane. Nemôžem ho tam len tak nechať. Siahnem do vrecka po mobil.

„Počkaj, čo to robíš?“ vyhŕkne Mattie.

„Volám políciu.“

„Nerob to,“ prosí ma Mattie vyplašene. „Nevolaj zo svojho mobilu, Sisa.“

„Musím.“

„Prosím,“ povie. „Čo keď polícia príde na náš plán? Mohli by sme mať problémy. Počkaj do zajtra. Zavoláme im anonymne. Z telefónu, ktorý nevystopujú.“

Vzdychnem si. Nemôžem vidieť Mattie takú ustaranú. Nakoniec to vzdám.

„Poď si trochu pospať.“

Prikývne a natiahne sa, no ja viem, že bude hore po zvyšok noci.

Rovnako ako ja.

Potom už nehovoríme, no obe sa prevaľujeme na lôžku až do včasných ranných hodín. Viem, že obe myslíme na telo ležiace pod Vyhliadkou a prajeme si, aby sme nikdy, nikdy nestretli Whiskyho Beckera.

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .