Cristiano Ronaldo: cesta na vrchol

Aj v tlačenej verzii

Objednať si môžete na stránke

www.albatrosmedia.sk

Michael Part

Cristiano Ronaldo: cesta na vrchol – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2016

Všetky práva sú vyhradené.

Nijaká časť tejto publikácie sa nesmie rozširovať

bez písomného súhlasu majiteľov práv

KAPITOLA 7

TRÉNER FRANCISCO AFONSO stál pri postrannej čiare na štadióne klubu Andorinha s Cristianovým kmotrom Fernãom a Josém Dinisom. Rozdelili andorinhský tím osemročných na dve družstvá a boli zhruba v polovici cvičného zápasu, keď dorazil šesťročný Cristiano.

Nuno práve útočil na súperovu bránku. Cristiano tak veľmi túžil, aby sa k nemu smel pripojiť, až mal pocit, že vyskočí z kože. Toto bolo naozajstné ihrisko so skutočnou trávou, nie ulica, ozajstné ihrisko, kde by obohrával obrancov a skóroval medzi tyčkami, namiesto nahrávania o pneumatiky a strieľania medzi odpadkové koše. Keď videl svojho bratranca, nedokázal už ovládnuť vzrušenie a vyskočil na nohy a hlasno ho povzbudzoval.

Nuno strelil gól, otočil sa späť, pohľadom vyhľadal Cristiana na tribúne a zamával mu. Ten chlapec tam skákal ako čertík v krabičke a to ho rozosmialo.

Otec a Nuno povedali Cristianovi, aby za nimi cez prestávku prišiel. „Chcel by si trénovať s Nunom, Cristiano?“ spýtal sa ho otec.

Cristianovi poskočilo srdce. Všetci tí chlapci boli starší ako on, ale na to už bol zvyknutý. Vlastne si ani nepamätal, kedy naposledy hral s chlapcami svojho veku. „Áno!“ zakričal z ochodzí bez toho, aby si uvedomil, čo vlastne robí. Jeho telo bolo v pohybe skôr, než dostalo pokyn z mozgu.

Nuno ho štuchol do ramena. „Tak poď.“

„Naozaj mi to dovolíš?“ pýtal sa Cristiano otca, keď radostne mieril na trávnik. Zvyšok Nunovho družstva naňho mával, nech už ide. Jeho kmotor Fernão pozorne sledoval, ako sa pripája k skupinke.

Tréningová hra pokračovala druhým polčasom.

Cristiano sa rozhliadol po tribúnach a uvidel matku, ktorá práve prišla a sadala si na nekrytú tribúnu vedľa Alvara Milha, hlavného trénera mládeže.

Cristiano sa pohyboval po krídle rýchlosťou blesku a s loptou prilepenou k nohe obchádzal jedného obrancu za druhým. Keď sa ho posledný z nich pokúsil obrať o loptu, na okamih sa úplne zastavil, skontroloval obrancu pohľadom a dal mu jasle. Na druhej strane starú futbalovú fintu dokončil, loptu si spracoval a vrútil sa do veľkého vápna.

Teraz boli s brankárom jeden na jedného. Prudko vystrelil po zemi k vzdialenejšej tyčke a ukázal, že má aj silu. Lopta vletela do rohu siete. To je ale pocit! pomyslel si. Ako miloval, keď dokázal prekonať brankára!

Bleskovo sa obzrel k ochodziam. Mama aj Milho sa na neho smiali. Všetci z Nunovho družstva sa naňho zosypali a zrazili ho k zemi. Nuno pri nich prudko zabrzdil, natiahol ruku a pomohol svojmu mladšiemu bratrancovi späť na nohy. „Dobre si to zahral! Skvelá práca!“

Zvyšok zápasu pokračoval v podobnom duchu. Cristiano strelil ešte dva góly a keď dosiahol svoj vysnívaný hetrik, mávol Milho na Josého Dinisa, Fernãa a trénera Afonsa, aby šli k nemu. „Ten váš chlapec je ohromný!“ vychvaľoval Cristiana. „Chceme ho!“

KAPITOLA 8

CRISTIANO SPAL NA BRUCHU, zadok mal vystrčený hore a ruky roztiahnuté ako krídla lietadla. Zhúžvanú deku mal omotanú okolo hlavy ako zle padnúci turban. Pred domom prudko zabrzdilo auto a Cristiano sa zavrtel. Vchodové dvere sa rozrazili a on v polospánku začul kroky a pomyslel si, že na ich dom asi šliapne obor a rozmliaždi ho.

Milho vstúpil do izby a našiel svojho sedemročného futbalového zverenca v limbe na podlahe a navyše v nemožnej polohe. „VSTÁVAJ!“ zhúkol a Cristiano sa na podlahe mykol ako mačka, ktorú práve zasiahla statická elektrina.

Milho siahol k blízko stojacej stoličke za napoly plnou plastovou fľašou s vodou a vylial ju chlapcovi na hlavu.

Prskajúci Cristiano sa konečne prebral a v šoku sa vztýčil do sedu. „Pomoc! Ja sa topím!“ Potom však rozmrkal vodu z očí a zaostril na Milha. Rýchlo sa pokúsil znova zaliezť pod deku, ale Milho ho chňapol na zátylku za tričko. „Ale nie, nič také,“ zabručal a postavil chlapca na nohy. „Pusti ma! Pusti ma!“ pišťal Cristiano a snažil sa mu vzoprieť.

„Prídeš neskoro na zápas! Všetci na teba čakajú!“

Cristiano vletel ako šíp do kúpeľne. „O minútu som hotový, tréner!“

Milho sa usmial.

Cristiano útočil pozdĺž postrannej čiary. Hráči druhého tímu mu nestačili. Miloval pocit vetra v tvári.

Jeho tréner Francisco Afonso ho za čiarou sledoval. Cristianova hlava poskakovala nad hlavami ostatných chlapcov jeho veku, pretože ich prevyšoval. Na sedemročného bol tiež neuveriteľne rýchly. Prezývali ho Včelička, pretože ho nikto nedobehol.

Hráči futbalového klubu Camacho prišli autobusom z malej dediny v kopcoch pár kilometrov východne od Funchalu. Afonso sa rozhliadol po tribúnach a uvidel, že vedľa Cristianovej matky sedí Milho. A potom si všimol, kto sedí po jej druhom boku – samotný prezident klubu Andorinha, Rui Santos. Prekvapilo ho to. Rui Santos chodieval na zápasy mládeže len veľmi zriedka. Afonsov tím navyše v poslednej dobe často prehrával, napriek tomu, že zaň v každom zápase nastupoval Cristiano. Afonso podvedome tušil, že je z toho Cristiano nešťastný a chce s tým praštiť. Rui Santos prišiel, aby si svoju hviezdu udržal.

Afonso pokračoval pohľadom ďalej, až narazil na Cristianovho otca, ktorý pri sklade pripravoval vybavenie. Cristiano sa vliekol pozdĺž ochodzí a miesto toho, aby vstúpil na ihrisko, zostával v tieni a iba na trávnik nakukoval. José Dinis ho zazrel a pribehol k nemu. „Čo sa deje, Cristiano? Mal by si byť tam,“ riekol.

„Oci, ja nechcem hrať,“ vyhŕkol syn.

„Nebuď hlúpy, oni ťa potrebujú,“ presviedčal ho José Dinis a vzal ho za ramená. Potom si však všimol pohľad v synových očiach a pochopil, že je situácia vážna. „Počuj, nepamätám sa, že by si niekedy vzdal zápas. Ani jediný. Dokonca ani vtedy, keď si bol chorý.“

Cristiano si odpoveď dlho rozmýšľal. „Lenže my stále prehrávame,“ fňukol a po lícach sa mu skotúľali slzy. „Ja už nechcem prehrávať.“

José Dinis sa na syna dlho pozeral a pritom bral rozum do hrsti. „Ale bez teba im to lepšie nepôjde.

Čo vždy hovorím o slabochoch?“

„Len slabosi to vzdávajú?“

„Presne tak. Teraz to nesmieš vzdať.“

Cristiano vedel, že otec má pravdu. Hnevali ho všetky chyby, ktorých sa jeho spoluhráči na ihrisku dopúšťali. Ale keby opustil tím, nič by tým nenapravil, pretože oni za to nemohli. Ihrisko nebolo ako ulice Madeiry, v ktorých ste dostali nakladačku, keď ste urobili chybu. Musel im pomôcť.

„Máš pravdu,“ povedal otcovi a odklusal na krídlo – na svoje miesto na ihrisku. K lopte sa dostal počas prvých piatich sekúnd hry. Chlapci z Camacha sa nechytali, keď medzi nimi začal kľučkovať a pritom si bezchybne viedol loptu. Poslal prihrávku útočníkovi, ktorý bol pred bránkou voľný, ale ten ju vysoko prestrelil. Samozrejme, že protiútok Camacha skončil gólom.

Cristiano v sebe dusil hnev a snažil sa udržať slzy v očiach. Vtedy považoval minutie bránky za najhoršiu vec, ktorá sa môže prihodiť. Nedokázal svoje slzy zadržať.

Na tribúne sa Dolores aj Rui Santos postavili. Obidvaja Cristiana pozorne sledovali. „Čo tam ten chlapec robí?“ zaujímal sa Rui Santos.

„Plače,“ skonštatovala Dolores.

„Plače?“ čudoval sa Rui Santos.

Dolores prikývla, trochu sa pri tom hanbila.

Napriek Cristianovmu maximálnemu úsiliu Andorinha v polčase prehrávala 0:2.

Rui Santos vstal, opustil svoje miesto a zamieril priamo za Cristianom, ktorý sa vliekol z ihriska.

„Cristiano,“ oslovil ho.

„Áno, pane,“ odvetil Cristiano a utrel si rukávom líca.

„Prečo plačeš?“

Cristiano vrhol na prezidenta klubu pohľad, ktorý ho až naľakal. „Som nahnevaný, pretože prehrávame,“ vychrlil zo seba.

„A čo má byť, je ešte len polčas. O koľko gólov prehrávate, o dva? Ešte máte veľa času ten zápas vyhrať.“

Ale potom si Rui Santos uvedomil, čo vlastne Cristiano povedal. „Tak moment,“ zamyslel sa. „Ty si nahnevaný na svojich spoluhráčov, však? Pozri, ty predsa vieš, že nikto z nich nehrá tak dobre ako ty.“

„Ja viem, a preto sa hnevám,“ vysvetľoval Cristiano.

„Na spoluhráčov?“

„Nie. Na seba. Za to, že som na nich nahnevaný.“

Rui Santos sa naňho usmial. „Myslím, že viem, o čom hovoríš.“

Cristiano sa naňho chvíľu pozeral a potom prikývol. Utrel si slzy a ospravedlnil sa; potom odklusal za svojimi spoluhráčmi, ktorí sa pripravovali na druhý polčas. Len čo hvizd rozhodcu zahájil druhú polovicu, vyrazil Cristiano ako generál v neuveriteľnom osamotenom postupe cez nepriateľské územie a bez akejkoľvek pomoci sa mu podarilo obísť všetkých protivníkov. Celé to zakončil úchvatnou kľučkou a strelou do pravého horného rohu.

Rui Santos vyskočil na nohy, totálne užasnutý.

Na Cristiana sa zosypal celý tím. Keď sa z chuchvalca vynoril, poslal mame na tribúnu úsmev a zdvihol do vzduchu jeden prst. V priebehu zápasu skóroval ešte dvakrát a Andorinha vyhrala.

KAPITOLA 9

CRISTIANOV KMOTOR FERNÃO prišiel na návštevu. V minulom roku prestal pracovať ako tréner pre Andorinhu a začal robiť vyhľadávača talentov pre Nacional. Neprišiel k Aveirovcom len tak.

„Chýbaš nám, Fernão,“ povedal José Dinis, keď sa ako starí priatelia objali. „Ako sa k tebe v Nacionale správajú?“

Dolores, José Dinis a Fernão sedeli v „obývačke“. Fernão cítil v jeho malom priestore napätie. „Nacional je v pohode,“ riekol, „ale vy viete, prečo som prišiel.“

„To vieme,“ povedal José Dinis. „A ty zasa vieš, ako veľmi ťa mám rád, Fernão, ale odpoveď je nie. Ak má ísť Cristiano do lepšieho klubu, bude to ten môj.“

„Na to zabudni,“ ohradila sa Dolores. Ona fandila Nacionalu. Kombinácia zelenej a červenej pre ňu nepripadala do úvahy.

„Včera u nás bol skaut z Marítima,“ dodal José Dinis. „Stretol sa s prezidentom.“

Fernão si povzdychol. „Porozprávajme sa s Cristianom. Chcem vedieť, čo si o tom myslí on.“

O niekoľko minút neskôr sa objavil chlapec aj s loptou v ruke. Bol šťastný, že kmotra vidí.

„Berieš ma do Nacionalu?“ pýtal sa zaujato.

„Možno,“ pripustil Fernão. „Lenže ťa chce aj Marítimo. Tvoji rodičia sa na tom nikdy nezhodnú, pretože obaja majú až veľmi radi svoj tím. Budeme to musieť nechať na teba.“

José Dinis aj Dolores vedeli, že má Fernão pravdu, a tak sa obidvaja otočili k synovi.

„Čo myslíš, Cristiano?“ vyzval ho otec. „Za ktorý tím chceš hrať ty?“

„Za ten, ktorý ma bude chcieť viac,“ rozhodol sa Cristiano.

Chvíľu to trvalo, kým niekto prehovoril.

„Dobre. Teraz vám niečo poviem ako kmotor a nie ako vyhľadávač talentov pre Nacional,“ povedal Fernão a obrátil sa k rodičom. „Mali by ste sa stretnúť so zástupcami oboch tímov a zistiť, ktorý z nich chce Cristiana viac. Čo si o tom myslíte?“

Dolores a José Dinis si vymenili pohľady. Na Fernãa sa mohli vždy spoľahnúť, že vymyslí dobré riešenie.

Cristiano sledoval, ako sa najskôr usmiala mama a potom aj otec. Ten navyše prikývol na súhlas.

„Pre Cristiana to bude jedine výhra. A o víťazstvo tu predsa ide,“ dodal Fernão.

Cristiano sa usmial. Slová výhra a víťazstvo miloval a Fernão ich použil obe.

Onedlho sedel s rodičmi a Ruiom Santosom, prezidentom klubu Andorinha, pri stole v najlepšej reštaurácii Funchalského prístaviska. Obklopovali ho samé známe vône. Tie, ktoré vždy nasával hore na Rua Quinta Falcão. Tu dolu to však voňalo oveľa lepšie. Všetko na jedálnom lístku vyzeralo lákavo a on sa cítil skvelo.

„Čo by si si dal, Cristiano?“ spýtal sa ho Rui Santos.

„Všetko,“ odpovedal chlapec. „Na začiatok napríklad bacalhau. Ale tentoraz aj s rybou.“

O niekoľko minút neskôr sa objavil Fernão s prezidentom klubu Nacional Ruiom Alvesom. Ten trval na tom, že bude sedieť vedľa Cristiana.

„Kde sú zástupcovia Marítima?“ zaujímal sa Santos a rozhliadol sa okolo stola.

Rui Alves zdvihol jedálny lístok. „Na poslednú chvíľu to odvolali,“ utrúsil akoby mimochodom. „Práve som s nimi hovoril. Akurát riešia niečo naliehavejšie.“

„Čože?!“ vyhŕkol José Dinis. „Oni sa na nás len tak vykašlali?!“ Zjavne ho to dosť vzalo.

„Obávam sa, že áno,“ riekol Fernão. „Namiesto toho išli hľadať talenty do Brazílie,“ prezradil a usrkol si vody.

„Oni ma nechcú?“ čudoval sa Cristiano.

Rui Alves nedokázal skryť, ako ho to teší. „Možno že nie, Cristiano, ale my ťa chceme.“

Cristiano sa naňho zazubil. V živote nevidel mamu šťastnejšiu. Zástupcovia Marítima sa síce neukázali, ale tí z tímu, ktorý ho chcel viac, áno – bol to Nacional.

Rui Alves sa široko usmial. Ešte ráno bol ochotný o pretiahnutí Cristiana do Nacionalu tvrdo vyjednávať. Život Cristiana Ronalda sa mal navždy zmeniť.

Cristiano sa od svojho kmotra dozvedel, že ho v Nacionale považujú za príliš vyziabnutého, a tak sa na prvom tréningu ukázal o dve kilá ťažší. Zlupol všetko, čo sa pred ním objavilo. Dokonca aj zeleninu. Prvý gól v tréningovom zápase strelil v priebehu pätnástich sekúnd. Keď sa vracal na svoje miesto pred novou rozohrávkou, už naňho čakal tréner Talhinhas. „Páči sa mi, ako hráš, ale je nutné, aby si sa naučil prihrávať,“ riekol mu. „Nemusíš všetko robiť sám.“

Prvé tri zápasy s Cristianom na poste stredopoliara priniesli Nacionalu tri ľahké výhry. Bol najproduktívnejším strelcom, ale aj najväčším sólistom. Jeho spoluhráčom sa veľmi nepáčilo, že sa ten nový talent hrá na svojom vlastnom piesočku, aj keď sa im, samozrejme, páčilo, že vyhrávajú. Ale beda, ak prehrali, to ich nová hviezda vždy oplakala. Cristiano nedokázal uniesť prehry a tiež nedokázal zadržiavať slzy. Vyslúžilo mu to prezývku Plačko.

Cristianova druhá a tiež posledná sezóna v tíme bola tou najlepšou, akú kedy žiaci Nacionalu zažili, a viedla k titulu v žiackej lige.

José Dinis a Dolores sa vracali na parkovisko zo slávnostného ceremoniálu. Ich syn kráčal medzi nimi. Fernão už na nich čakal.

Dolores pobozkala Cristiana na čelo a José Dinis ho objal pevnejšie ako kedykoľvek predtým. „Choď s Fernãom. Uvidíme sa doma,“ riekol otec. Potom vzal Dolores za ruku a spoločne sa vydali k ich autu. Cristiano sa za nimi chvíľu pozeral a potom sa otočil k Fernãovi.

„Gratulujem k víťazstvu, Cristiano,“ povedal kmotor a otvoril mu dvere spolujazdca. Cristiano nastúpil a Fernão naštartoval. „Musíme sa porozprávať,“ začal.

„Jasné,“ predniesol Cristiano ostražito.

„Ja viem, prečo nikomu neprihrávaš,“ vystrelil Fernão bez váhania.

„O tom už sme hovorili stokrát!“ vyhŕkol Cristiano. „Ja aj tím – my všetci robíme maximum pre víťazstvo!“

„Ja viem, že chcú vyhrávať takisto ako ty,“ pripustil Fernão, „ale to, čo je prijateľné pre žiacke družstvo Nacionalu, nie je dosť dobré pre väčšie a lepšie tímy. Na niečo sa ťa spýtam, hej? Chceš hrať za Nacional celý život?“

„Nie! Ja predsa chcem hrať za Real Madrid!“ vykríkol Cristiano.

Fernão sa zasmial. „Kto by nechcel? Ale do Realu Madrid sa odtiaľto nedostaneš.“

„Vraví kto?“ postavil sa mu Cristiano so zábleskom v očiach.

Fernão sa znova zasmial. „To je fuk, ale zapamätaj si to!“ Vyšiel z parkoviska a vydal sa na krátku cestu do kopca k Rua Quinta Falcão.

Po tom, ako išli niekoľko minút v tichosti, Fernão nadviazal: „Mám pre teba ďalšiu otázku.“

Cristiano otočil hlavu od výhľadu z okienka. „Akú?“

„Chceš byť slávny?“

„Viac než čokoľvek iné,“ odpovedal Cristiano.

„Vieš, čím sa slávni hráči vyznačujú?“

„Hrajú skvelo.“

„Áno, súčasťou toho je skvelá hra. Ale futbal je tímový šport,“ namietol Fernão. „Keď toto nepochopíš, nepochopíš celú hru. Ak chceš byť slávny, musíš svojim spoluhráčom pomáhať, aby hrali skvelo.“

Fernão zašiel k bočnej strane ulice pred ich domom a zastavil.

Cristianove oči sa topili v slzách. „Nevyhrávam iba pre seba. Vyhrávam pre celý tím!“

„Ja viem, že áno, Cristiano. Ale musíš myslieť dopredu,“ radil mu Fernão.

„Budem,“ sľúbil Cristiano. Myslel to smrteľne vážne a jeho kmotor vedel, že sa jeho krstný syn túži zdokonaľovať.

V Cristianovi drieme ohromný talent, pomyslel si Fernão. A aj vôľa. V správnom prostredí – a v správnom tíme – sa môže jeho talent pretaviť v sebadisciplínu a nezlomnú pracovnú morálku.

Hneď ako Cristiana vysadil, zamieril Fernão rovno domov, aby uskutočnil telefónny hovor, v ktorý dlho dúfal. Zavolal svojmu dobrému kamarátovi Joaovi Marquésovi de Freitasovi, miestnemu sudcovi a tiež prezidentovi klubu Sporting Lisabon vo Funchale. Fernão mu povedal len dve slová a de Freitas presne vedel, čo nimi myslí: „Je pripravený.“

KAPITOLA 10

CRISTIANO SI HO VŠIMOL, ale nevedel, o koho ide. Až neskôr mu sestra Elma vyrozprávala všetko o dni, keď sa naňho prišiel pozrieť muž zo Sportingu Lisabon.

Paolo Cardoso pricestoval na Madeiru bez ohlásenia. Chcel vidieť to dieťa z Rua Quinta Falcão. Chcel ho vidieť hrať bez toho, aby mu do toho hovorila jeho rodina alebo krstný otec, Fernão de Sousa, s ktorým sa dosť dobre poznal. Sedel v ochodziach a zapisoval si postrehy o chlapcovi, ktorý hral na poste stredného záložníka, akoby sa tam narodil. Len čo sa zápas skončil, Cardoso zišiel o niekoľko radov nižšie k miestam, na ktorých sedeli Fernão, José Dinis, Dolores, Elma a ďalšie dve deti.

Fernão ho hneď spoznal, vyskočil na nohy a podal mu ruku. „Paolo, vôbec som netušil, že si na ostrove!“

Cardoso sa posadil vedľa neho. „Ani si to nemal tušiť,“ povedal mierne.

„Predpokladám, že sa ťa nemusím pýtať, čo si o ňom myslíš,“ prešiel Fernão rovno k veci.

Cardoso presunul pohľad z Fernãa na Josého Dinisa, Dolores a nakoniec na deti. „Myslím, že by sme toho úžasného chlapca veľmi radi pozvali na testy.“

„Na testy?“ ozval sa José Dinis. „Kam?“

„Do Lisabonu. Na štyri dni. To je všetko, čo potrebujeme.“

„Panebože,“ zašepkala Dolores. „Sporting Lisabon? Vari snívam?“ Pevne chytila manžela za ruku.

Cardoso sa zdvorilo usmial. „Užijeme si trochu zábavy.“

V ten večer sa Aveirovci a Fernão pripojili k onomu mužovi zo Sportingu Lisabon na večeru v prístave. Cristiano si so sebou vzal loptu. Večerali v reštaurácii najluxusnejšieho hotela vo Funchale a Cristiano si objednal mečúňa.

„Má ešte len jedenásť,“ povedal José Dinis. „Nikdy v živote neopustil ostrov. Ja s ním ísť nemôžem.“

Dolores ho potľapkala po ruke. „Nikto tiež nečaká, že s ním tak narýchlo odídeš. Pôjdem namiesto teba. Aj tak nemáš Sporting rád.“

Všetci sa tomu zasmiali.

„Ak zostane na Madeire,“ vstúpil do rozhovoru Fernão, „nikdy neprejde tréningom potrebným k tomu, aby sa z neho stal profesionálny hráč.“

Cristiano si na ten večer dobre spomínal aj po niekoľkých rokoch. Chcel hrať za Sporting a pritom nemal tušenia, aký tvrdý život naňho čaká. Ale vtedy, v tej reštaurácii, v tej chvíli, videl iba svoje sny, ktoré sa pred ním rýchlo zhmotňovali.

„Pamätaj si, že je to len skúška,“ varoval ho Cardoso. „Nič ti nezaručujem.“

„Ja sa nebojím,“ ubezpečoval ho Cristiano. „Váš tím ma bude chcieť.“

Chvíľu nikto neprehovoril.

„Páči sa mi tvoje sebavedomie,“ povedal nakoniec Cardoso. „Stavím sa, že máš veľa kamarátov. Kto je tvoj najlepší kamarát?“

Cristiano o tom vôbec nemusel premýšľať. Siahol dole pod nohy po loptu a ukázal mu ju. „Toto je môj najlepší kamarát,“ povedal.

Všetci pri stole sa zasmiali.

„Hej, skoro by som zabudol. Ty ideš tiež,“ oznámil Cardoso Fernãovi. „A, Dolores, len čo sa Cristiano v akadémii zabýva, môžete sa vrátiť domov.“

Fernão sa nad tým zamyslel a potom pokrčil plecami. „Bez námietok. Môžem si vziať dovolenku.“

O niekoľko dní neskôr zvieral Cristiano opierky svojho sedadla tak silno, až mu zbeleli prsty. Tryskové motory zabrali na plný výkon a lietadlo poslušne vyrazilo po dráhe. Vykukol z okienka a pozeral sa, ako sa pod nimi v priebehu sekúnd mení letisková plocha na dlhú šmuhu a o niekoľko ďalších sekúnd neskôr už prelietal nad kráterom vulkánu. Pôsobil neskutočne a hrozne vzdialene. Potom sa lietadlo otočilo na východ a v oblúku okolo ostrova zamierilo k portugalskej pevnine. Cristiano nikdy nevidel svoju rodnú zem takto z výšky – ostrov obklopený tmavomodrými vodami Atlantiku.

„Vyspal si sa aspoň trochu?“

„Vôbec, mami,“ odpovedal, naklonil sa k nej a zatvoril oči. Fernão sedel naproti cez uličku a čítal si časopis o futbale.

Let trval hodinu a štyridsať minút. Potom došli autobusom na stanicu Campo Grande, ktorá sa nachádzala v blízkosti štadióna Josého Alvaladea a športového centra mládeže Sportingu Lisabon. Keď sa trojica cestovateľov vynorila zo stanice Alvalade, zbadala na jednej strane majestátny starý Estadio José Alvalade a na druhej vonkajšie tréningové plochy. Teplota vzduchu bola dokonalá: 24 ˚C. Fúkal mierny vietor. Všade bola veľkonočná výzdoba, pretože sa blížili sviatky. Bola jar roku 1996.

Dolores držala syna okolo ramien. Nikdy predtým neopustil Madeiru, a tak si bola takmer istá, že je nervózny. Pozerala sa na neho a snažila sa vidieť nový domov jeho pohľadom. Malý chlapec dospieval priamo pred jej očami. „Rastieš až veľmi rýchlo,“ zamrmlala.

„Mám jedenásť. Už mám nejakú zodpovednosť,“ vyhlásil dôležito.

Na obzore sa týčil starý dobrý futbalový štadión obklopený tréningovými ihriskami Sportingu Lisabon. Všetko bolo také veľké. V Andorinhe Cristiano prevyšoval ostatných hráčov, pretože bol na svoj vek vysoký, ale tu sa cítil ako trpaslík pod ťarchou histórie. Mal pocit, že sa mu sníva.

Netrvalo to dlho a Cristiano vkročil na tréningovú plochu, kde už naňho pri postrannej čiare čakal Paolo Cardoso a ešte jeden tréner, Osvaldo Silva. Vedel, že z neho nespustia oči. Trochu sa okolo seba poobzeral a obďaleč zbadal sedieť mamu, čo ho trochu upokojilo. Zdalo sa, že zakaždým, keď zdolával ďalšiu priečku rebríka, našla sa skupinka dospelých, ktorí sledovali každý jeho pohyb, a to ho znepokojovalo.

Postával spoločne s ďalšími hráčmi a čakal, až to celé vypukne. Silva si ho s prižmúrenými očami prezeral.

„Je to taká húžvička,“ povedal na jeho účet. Aj keď Cristiano v Nacionale pribral, vyrástol tak rýchlo, že to na ňom nebolo vôbec vidieť.

„Počkajte, až ho uvidíte hrať,“ dal o sebe vedieť Fernão.

Cardoso sa na svojho kamaráta zazubil a potľapkal ho po chrbte. „Ja som vedel, prečo ťa tu chcem.“

Len čo bola lopta v hre, Cristiano sa za ňou neohrozene pustil a čoskoro ju získal. Vydal sa s ňou vpred smerom k bránke. Kedykoľvek sa k nemu niekto priblížil, naznačil pohyb doľava alebo doprava a znova sa pred ním otvoril voľný priestor. Keď strelil prvý gól, všetci protihráči sa tvárili bezmocne.

Osvaldo Silva takmer vyletel z kože, keď to videl.

„Tak dobre, toto ma vážne zaujalo,“ pochvaľoval si.

„Je iný,“ pritakal Cardoso. Čím dlhšie Cristiana na ihrisku sledoval, tým väčšie vzrušenie cítil. „Pozrite, ako používa obe nohy! Chcem ho vidieť zasa. Hneď zajtra. Na väčšom ihrisku.“

Chlapci odchádzali z trávnika. Cristiano bol uprostred ich hlúčika ako hrdinský dobyvateľ. „Si fakt borec!“ uznal jeden zo spoluhráčov.

„Vďaka,“ usmial sa naňho Cristiano.

„Jasné, ale hovoríš divne.“

Cristiano sa zastavil. „Ja nie, to ty. Ja pochádzam z ostrovov,“ povedal hrdo. „Z Madeiry.“

Sporting nikdy nezaplatil za mladého hráča, nikdy, ale tentoraz za zázračné dieťa, Cristiana Ronalda, zmazali dlh Nationalu v neslýchanej hodnote 27 000 eur. Pre Cristiana, ktorý všetkých na skúšobnom kempe oslnil, to boli dobré vyhliadky.

Boli už späť doma, keď sa tú novinku o dohode medzi klubmi dozvedeli, a Cristiano aj jeho rodina boli od šťastia celí bez seba. Nikdy by si nepomyslel, že sa taký radostný okamih čoskoro zmení na strach a smútok.

Radostnú novinku mu oznámil jeho otec. Prvýkrát v živote mal Cristiano žiť ďaleko od svojej rodiny. Jeho rodičia si nemohli dovoliť presťahovať sa do Lisabonu.

KAPITOLA 11

V AUGUSTE 1997 už dorazil do športového centra mládeže Sportingu Lisabon sám. A bol od strachu celý bez seba.

Zamieril rovno na internát v blízkosti štadióna Josého Alvaladea, kde bol odteraz jeho nový domov. Cristiano nakukol do svojej izby: dve poschodové postele, dva stoly pre dvoch a dve skrine. Vnútri zbadal troch chlapcov.

Na jednej posteli bol Fabio Ferreira. Nad ním José Semedo. Na ďalšej posteli sedel Miguel Paixão a nad ním – nikto. Posledné voľné lôžko. A to bolo jeho. No, pomyslel si – aspoň nebudú všetci na  jednej posteli. Všetkých svojich spolubývajúcich už poznal zo skúšobného kempu. Boli to dobrí hráči. Cristiano odložil športovú tašku na zem.

Jeho pozornosť rozptýlil zvuk vzlietajúceho tryskového lietadla.

„Letisko,“ vysvetlil mu Fabio. „Nie je práve ďaleko.“

„Ako sa vlastne voláš?“ spýtal sa ho ešte Fabio.

„Cristiano Ronaldo.“

Fabio sa na chvíľu zamyslel. „Povedal by som, že Ronnie znie lepšie.“

„Áno,“ súhlasil José. „Ronnie je v pohode.“

Cristiano pokrčil plecami. Bolo to rozhodne lepšie ako Plačko .

Prvá vec, na ktorú Cristiano pomyslel, bol útek. Keď sa na letisku vo Funchale bozkával s mamou a otcom na rozlúčku, vzlykal. A zakaždým, keď vzlykli oni, zavzlykal aj on. Mimovoľne sa pozrel na hodinky. Nebolo ešte veľmi skoro, aby volal mame? Keby odtiaľto chcel utiecť, ako by to mal urobiť? Nervózne sa pohrával s telefónnou kartou, obracal ju stále dookola a vymýšľal najrôznejšie scenáre úniku z tréningového centra na letisko, odkiaľ by zatelefonoval na Madeiru a niekoho by uprosil, aby mu kúpil letenku domov.

„Čo to máš?“ spýtal sa ho Miguel.

„Telefónnu kartu,“ odpovedal Cristiano.

„Tu nebudeš mať na telefonovanie veľa času,“ povedal José.

„Prečo?“

„Ranný tréning, škola od desiatej do piatej a popoludňajší tréning. Každý deň.“

„Škola,“ hlesol Cristiano rozochveným hlasom.

Fernão mu o škole v Sportingu povedal. Bola rovnako dôležitá ako hranie. „Tunajšia škola sa ti bude páčiť,“ uisťoval ho Fabio. „Všetci sú tu veľmi dobrí.“

O dva dni neskôr stál Cristiano pri tabuli.

„Hovoríš nejako divne,“ ozval sa niekto zozadu a všetci sa zasmiali.

Všetci okrem Fabia, Josého a Miguela. A Cristiana.

„Ja že hovorím divne?“ ohradil sa Cristiano. „Povedal som akurát: , Ahoj, ospravedlňujem sa, že idem neskoro‘ .“

Celá trieda sa znova rozosmiala.

„To stačí,“ okríkol ich učiteľ a otvoril knihu.

Cristiano cítil, ako to v ňom vrie. Škaredo sa pozrel na chlapca, ktorý vypustil poznámku o jeho prízvuku. Keď ste sa niekomu posmievali doma na Madeire, dostali ste nakladačku. Cristiano mal sto chutí sa k tomu faganovi rozbehnúť, vytiahnuť ho spoza stola a dať mu poriadnu lekciu. Cítil, ako sa mu rozpaľujú líca, len na to pomyslel.

Učiteľ ho práve predstavil ako najnovšieho študenta a celá trieda už ho neznášala.

„Ja nehovorím divne. Som z Madeiry,“ povedal a trieda znova vybuchla od smiechu. „Čo je na tom smiešne?!“ zakričal na nich. „Madeira je vám na smiech?“

„Madeira je krásna,“ odpovedal mu niekto. „Ale ako to hovoríš, je na smiech!“ Ďalšia salva rehotu. Bolo to od nich zlomyseľné a Cristiano to už nedokázal ďalej znášať.

Vycítil za sebou pohyb a myslel si, že ho chce niekto napadnúť, a tak schmatol stoličku a prudko sa otočil, aby toho útočníka zastavil.

Lenže to bol učiteľ.

Trieda ako na povel zmĺkla.

Nakoniec prehovoril učiteľ: „Chceš ma s tým udrieť, Cristiano?“

Chlapec sťažka vydychoval. Pomaly postavil stoličku na zem. Nevedel, čo má robiť. Do očí sa mu hrnuli slzy. Zhlboka sa nadýchol a utiekol z triedy.

Bežal preč tak rýchlo, že mu slzy tiekli po lícach dozadu, a nezastavil sa, kým sa neocitol na štadióne. Zosunul sa po stene k zemi a plakal tak veľmi ako nikdy predtým. Po chvíli začul blížiace sa chlapčenské hlasy. Chlapci spolu hovorili a niečomu sa smiali. Cristiano rýchlo prebehol k šatni a schoval sa tam.

Vnútri bol neporiadok a tiež to tam práve nevoňalo. Všade sa váľali mokré uteráky. Cristiano si sadol na lavičku, aby sa dal dokopy. Keď sa dostatočne upokojil, bol pripravený vrátiť sa na izbu – a naplánovať útek.

„Hej, Ronnie!“ oslovil ho ktosi. „Poď nám pomôcť a uprac tie uteráky.“

Cristiano zdvihol zrak a zistil, že do šatne vošiel Carlos Diaz, jeden z jeho trénerov. Nemohol uveriť, že mu hovorí, aby upratoval neporiadok, ktorý tu nechal niekto iný. Vrhol naňho pohoršený pohľad: „Hrám za Sporting Lisabon. Nie som žiadna slúžka!“ zaprskal.

Diaz sa zarazil a zabodol do neho tvrdý pohľad.

„Tu v Sportingu pomáhame všetci . A pretože tu nevidím nikoho z tých, čo tu ten neporiadok nechali, urobíš to ty.“ Diaz bol pekne napálený.

Cristiano si prial, aby mohol vziať svoje drzé slová späť. „Ospravedlňujem sa, pane,“ povedal aspoň.

„V škole si zo mňa robili srandu… posmievali sa mi… kvôli tomu, ako rozprávam. Ja… prosím, skrátka ma nechajte.“

Diaz si nového chlapca pozorne prezeral. „Vyzerám azda ako jeden zo študentov, ktorí sa ti posmievali?“

Cristiano zdvihol sklopený pohľad a zadíval sa mu do očí, potom pomaly zavrtel hlavou.

„Vieš, ak tu chceš mať nejaký rešpekt, musíš si ho zaslúžiť. Za to, že si neposlúchol trénera, zostávaš ďalší zápas na lavičke. A nabudúce, až ťa jeden z tvojich trénerov slušne požiada o pomoc, radšej si to dvakrát rozmysli, než ho odmietneš rešpektovať .“ S tým opustil šatňu. Cestou nahnevane zbieral špinavé uteráky a nakoniec zmizol za rohom.

Cristiano si zložil hlavu do dlaní a zavzlykal tak nahlas, až počul svoju vlastnú ozvenu. Potom však začul kroky.

„Vraveli, že ťa nájdem tu,“ povedal tréner Cardoso.

Cristiano zahanbene pozeral do zeme.

Cardoso sa posadil vedľa neho. „Nebolo to od nich pekné, že si z teba robili v triede srandu.“

„Chcem sa vrátiť domov,“ povedal Cristiano.

Tréner si povzdychol. „Niečo ti poviem. Vždy sa nájde niekto, kto ti bude otravovať život. Otázkou je, ako na to zareaguješ.“

Cristiano sa postavil. „Myslím, že som sa nezachoval správne.“

Aj Cardoso sa zdvihol. „Tak sa mi to páči. Vieš ty čo? Mám pre teba prácu.“

„Prácu?“

„Chcem, aby si počas nedieľ robil podávača lôpt. Pre A tím. Platia päť eur za zápas.“

Cristiano neveril vlastným ušiam. Vedel, že ho čakajú nejaké také povinnosti. Len nedúfal, že tak skoro.

„A teraz, ak ma ospravedlníš, musím ísť vybaviť letenku pre tvoju matku.“

„Pre moju mamu?“

„Dopočul som sa, že jej je smutno. Myslím, že pre ňu a vlastne pre nás všetkých bude lepšie, keď sa vráti a chvíľku tu zostane.“

Cristiano bojoval s novými slzami. „Ďakujem,“ zachripel a sťažka prehltol.

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .