Búrka – Vo víre minulosti

Aj v tlačenej verzii.

Objednať si môžete na stránke

www.fragment.sk

Ďalšie e-knihy v edícii:

Búrka – Uväznený v čase

Julie Crossová

Búrka – Vo víre minulosti – e-kniha

Copyright © Fragment, 2014

Všetky práva sú vyhradené.

Nijaká časť tejto publikácie sa nesmie rozširovať

bez písomného súhlasu majiteľov práv.

Piata kapitola

9. júna 2009, 7.00

Otázky týkajúce sa večernej misie sa mi preháňali hlavou celý popoludňajší výcvik. Ani to, že Stewartová prišla na streľbu vo veľmi priliehavých červených šatách, ma nedokázalo rozptýliť. Vraj bola na akejsi cvičnej misii v neďalekom meste, ale nikomu neprezradila, čo presne musela vykonať, keď na to potrebovala také oblečenie. Freeman, samozrejme, nič nenamietal, že k nám Stewartová takto vtrhla a väčšine z nás vytrela zrak. Až na mňa. V presnosti strčím Stewartovú do vrecka, ale niekedy mi zvuk streľby pripomína, ako Holly klesla na dlážku a cez župan jej začala presakovať krv, a už neraz som uvažoval, či by som bol schopný zasiahnuť niečo iné ako kartónový terč. Našťastie o mojich pochybnostiach nikto nevie.

Stewartová našla za stromom novú kartónovú figurínu a postavila ju na mojej strane strelnice.

„Požičaj mi zbraň, Junior.“

Skoro som odmietol, no potom som dostal nápad a vyhovel som jej. Namierila na cieľ a trafila figurínu priamo doprostred čela.

„Pekný zásah.“ Pozrel som na jej profil. „Škoda, že si tu nebola pred dvadsiatimi minútami. Freeman nám rozprával o Oku…“

Zasmiala sa. „Pekný pokus, Junior. Nepriateľské organizácie sú moja špecializácia, nie tvoja. Tvoji kamoši z pokročilej obrany by také informácie nezískali, ani keby im šlo o život.“

Všimol som si, že hovorila o ostatných členoch mojej skupiny. Mňa z toho vynechala. Urobila to naschvál? Pokladala ma vari za schopnejšieho?

„Takže vieš, čo mal Thomas na mysli?“ naliehal som, lebo som nemal čo stratiť.

„Možno.“

„Je to iný názov pre Nepriateľov času? Alebo konkurenčné oddelenie CIA?“

Premerala si ma s nadvihnutým obočím. „Nechaj to tak, Junior. Poznáš pravidlá… Nestrkaj nos do vecí, do ktorých ťa nič nie je.“

Freeman nás všetkých zvolal k sebe. „Zajtra,“ oznámil, „budeme pokračovať v cvičných streľbách, ale s niekoľkými odlišnosťami. Všetci musíte byť pripravení na okamžité zmeny v plánoch. Istotne ste si pozreli správu z Heidelbergu. Došlo k mnohým neočakávaným zmenám a všetci musíme vedieť pohotovo reagovať.“

„Čo sa tam vlastne stalo?“ ozval sa agent Miller. „Väčšina z nás sedela tu a kopala sa do zadku.“

„Mali sme tam ísť aj my,“ pridal sa ďalší. „Keby nevypukol ten požiar, mohli sme prísť o obidva tímy.“

Freeman nás všetkých prebehol pohľadom. Aj Stewartová spustila ruku zo zbrane a obrátila sa k nemu.

„Myslím, že veliteľ neočakával…“

„Prečo ich bolo toľko?“ skočil mu do reči ďalší z účastníkov výcviku, agent Prescott. „Pri žiadnom útoku sa doteraz neobjavili naraz viac než štyria NEČi. A minulú noc ich bolo deväť.“

Takže som nebol jediný, komu v hlave vírilo množstvo otázok.

„To je pravda…“ Freeman zachovával bezvýraznú tvár, ale videl som, ako zápasí s odpoveďou. Možno však iba vymýšľal vhodné klamstvo, ktorým by nás uchlácholil.

„Ako vieme, že na budúcej akcii sa ich neobjaví aj päťdesiat?“ pokračoval agent Miller. „Naše oddelenie nemá päťdesiat agentov.“

Freeman si vzdychol a oprel štôs kartónových figurín, ktoré práve niesol, o kmeň stromu.

„Pozrite… táto skupina sa zaoberá pokročilou obranou a ničím iným. S výnimkou základných informácií určených pre všetkých agentov s vami nemôžem preberať konkrétne podrobnosti misie, jedine ak by ste sa chceli zaoberať zbraňami alebo niektorými súbojmi zo včerajšieho večera…“

„Čo tá bomba? Odfotografovali ste ju?“ spýtal sa agent Prescott.

Nikto z nás ešte takto nezasypával Freemana otázkami. Bolo mi jasné, že celé oddelenie obchádza strach a zvedavosť. Netýkalo sa to iba mňa.

„Fotenie, aby ste mali na čo zízať, nebolo v danej chvíli podstatné,“ vyštekla Stewartová.

„To vešaj na nos chlapíkom z futuristickej technológie,“ odsekol agent Miller a šibol po nej očami. „Už ten včerajší plyn bol dosť čudný. Rád by som vedel, proti čomu stojíme, či už ide o počty protivníkov, alebo typy zbraní. A je mi jedno, čo nám smiete alebo nesmiete hovoriť.“

To bola sila.

„Stačilo, agent Miller!“ zaburácal nový hlas.

Marshall. Samozrejme. Vždy našiel spôsob, ako sa k nám prikradnúť v tej najhoršej chvíli.

„Freeman, odveďte svojich zverencov do šestky a počkajte tam na mňa,“ dodal veliteľ.

Freeman stuhol a pokrútil hlavou. „Tak poďte. Uložte zbrane, prosím.“

Stewartová mi vtisla do dlane moju pištoľ. „Čo som ti vravela? Vedela som to.“

„Pozri, pýtal som sa teba, nie Freemana… a netvrď mi, že si tiež nepremýšľala nad včerajším počtom Nepriateľov času.“ Odmlčal som sa a pozorne som sa jej zadíval do tváre. „Alebo si vedela aj o tom? Preberali ste to pri štúdiu tajných operácií?“

„Nie.“ Obrátila sa mi chrbtom. „Na toto sa špecializuje Lily Kendricková a môžem ti zaručiť, že sa ti s ňou bude manipulovať lepšie ako so mnou… Skús ju napríklad pobozkať.“

Hej, to by u partnerov nebolo vôbec čudné.

„Super nahodená, Stewartová,“ podotkol agent Parker, keď sme vchádzali do miestnosti číslo šesť. „Nechal by som sa od teba vypočúvať, keď mi sľúbiš, že si vezmeš na seba práve toto.“

Prešla okolo mňa Kendricková, ktorá tiež počula Parkerovu poznámku.

„Na niečo sa priprav,“ zašepkal som jej.

Kendricková na mňa ani nepozrela, obišla Parkera so Stewartovou a sadla si na druhú stranu učebne. Podľa toho, ako hodila zošit na lavicu, som predpokladal, že je na mňa nazlostená. Ale prečo? Prisadol som si k nej, no to sa už do miestnosti vrútil veliteľ Marshall a prekazil tak bitku, ku ktorej sa schyľovalo medzi Parkerom a Stewartovou. Za Marshallom sa objavili otec, Freeman a doktor Melvin.

Všetci sme sa rýchlo pousádzali – nechceli sme prilievať olej do ohňa, ktorý sa rozhorel dnes dopoludnia.

„Keďže je jasné, že všetci potrebujete klebetiť ako pätnásťročné baby,“ začal Marshall, „prihovorím sa všetkým naraz, aby som uviedol veci na pravú mieru.“

Otec sa oprel o stenu v druhom rohu miestnosti. Na sekundu ku mne zaletel pohľadom, no hneď odvrátil zrak.

„Naše oddelenie čelí útoku,“ začal Marshall. „Všetky tréningy a cvičenia sa rušia do odvolania. Informácie získané na včerajšej misii potvrdili obavy, ktoré sme už nejaký čas mali. Nepriateľov času dramaticky pribudlo…“

„Čo ste sa práve na toto nepripravovali?“ spýtal sa niekto za mnou. „Veď preto ste za posledné dva roky prijali toľko nových agentov.“

Marshall prikývol. „Áno, ale situácia je omnoho vážnejšia, ako sme predpokladali. A oni si teraz vybudovali súčasnú armádu, ďalšie oddelenie CIA, s jedinou úlohou: jedného po druhom nás nájsť a zničiť.“

Vyschlo mi v hrdle, no zvedavosť nakoniec zvíťazila – musel som položiť ďalšie otázky.

„Počkajte, dokáže táto skupina… Chcem povedať… oni sú tiež…“

„Či vedia cestovať v čase?“ dokončil Marshall za mňa a ja som prikývol. „Nie, a podľa toho, čo sme zistili, agenti Oka o cestovaní v čase nevedia.“

„Oka?“ povedal som súčasne s Masonom. Mason pokračoval skôr, než som stihol niečo dodať. „Ale… nevravel Thomas čosi o priamom rozkaze z Oka? A ich misia predsa zahŕňala aj skoky v čase.“

„Máte pravdu, agent Sterling,“ odvetil Marshall. „Oko existuje aj v ďalekej budúcnosti. To oni sú zodpovední za vytváranie produktov, ako je pamäťový plyn, ktorý sme na vás použili. Dnešná organizácia však nemá tušenia o budúcnosti. Vlastne sa domnievame, že podľa ich presvedčenia Búrka podporuje neetický lekársky a vedecký výskum.“

„Čo ich k tomu viedlo?“ spýtala sa Kendricková.

„V dnešnej dobe je omnoho zložitejšie presvedčiť jednu skupinu agentov, aby z ušľachtilých pohnútok zabíjala iných agentov. Reči o budúcnosti znejú tak nepravdepodobne a cestovanie v čase predstavuje riziko pre jedinca aj pre celé ľudstvo. Keď majú Nepriatelia času niekoho, kto bojuje namiesto nich, významne im to uľahčuje prácu.“

„Aký máme teda plán?“ spýtal sa agent Miller. „Útok alebo obranu?“

„Oboje,“ povedal Marshall okamžite. „Senátor Healy organizuje budúci týždeň v New Yorku ples s medzinárodnou účasťou. Budú sa na ňom vyberať peniaze na liečbu rakoviny a ďalší lekársky výskum. Stretnú sa tam vedci a politici z celého sveta. Domnievame sa, že prídu aj zástupcovia Oka a budú očakávať, že sa objavíme aj my.“

V New Yorku? Naozaj hovorí o New Yorku?

„Zajtra všetci vyrazíte a budúci týždeň strávite prehľadávaním hotela Plaza, aby ste sa pokúsili nájsť agentov Oka.“ Marshall si sadol na kraj stola, no ja som ho cez hlasný tlkot srdca skoro nevnímal. Ja sa tam nemôžem vrátiť. „Takto síce zvyčajne neoperujeme…“ pokračoval. „Hoci ste zatiaľ počúvali niečo iné, je dôležité, aby sme tých agentov odstránili skôr, než sa dostanú k nám. Ak ich nezabijeme ako prví, budú nás navždy prenasledovať. Nás všetkých.“

V miestnosti zavládlo ticho. Túžba čo najrýchlejšie sa zapojiť do akcií z nás vyprchala. Ešte nikdy nám nepovedali, aby sme niekoho zabili… Samozrejme, v sebaobrane, napríklad v boji, sa to mohlo stať, ale všetkých nás učili, ako sa brániť pred Nepriateľmi času, a k tomu vždy patrilo podanie drogy proti cestovaniu v čase. Neskôr sme ich mali vypočuť a potrebovali sme ich živých. Z tohto plánu som mal zmiešané pocity.

A nechcel som ísť do New Yorku.

„Nepotrebujete, aby niekoľko agentov zostalo tu?“ spýtal som sa. „Ponúkam sa ako dobrovoľník.“

Marshall ma zmrazil pohľadom. „Keby som potreboval niečo také, agent Meyer, požiadal by som o to. Pôjdete so svojím tímom do New Yorku. Agent Freeman bude pri vedení operácie spolupracovať s mojím zástupcom.“

„Agent Freeman? A čo agent Meyer? A čo vy?“ spýtal sa Mason.

Marshall pozrel na otca a potom sa opäť zadíval na nás. „Agent Meyer a ja sa vyberieme na samostatnú misiu. Do New Yorku s vami nepôjdeme.“

Čože?

„Vy máte nejakého zástupcu?“ začudovala sa Stewartová.

„Koho?“ spýtal sa niekto iný.

„Áno, Búrka má veliteľa, ktorý ma v prípade potreby môže nahradiť. Zoznámite sa s ním v New Yorku,“ odpovedal Marshall.

Len čo nám Marshall dal rozchod, aby sme sa šli pobaliť, zamieril som rovno k otcovi. Musel som sa z toho vyzuť. Musí zariadiť, aby som mohol ísť na tú jeho misiu s ním, nech už šlo o čokoľvek. Alebo, prinajhoršom, aby šiel do New Yorku so mnou.

Marshall mi ale zatarasil cestu. „Chcel si byť veľký chalan a hrať sa na tajného agenta, tak sa toho drž. Otec ťa nemôže všade vodiť za ručičku.“

Pozrel som na otca, tváril sa nazlostenejšie ako kedykoľvek inokedy. Marshall nás oboch skúšal. Skúšal našu oddanosť k Búrke a tiež nás trestal za to, že sme sa toľko ráz spoločne vyparili. Potlačil som všetku zlosť jediným dlhým výdychom – vedel som, že riskujem viac než len vlastné potrestanie. Marshall by si vylial zlosť na otcovi. „Iba som sa chcel spýtať, kde budem ubytovaný.“

„Asi u vás doma,“ odpovedal Marshall, akoby ho moja otázka nudila.

„Radšej by som býval niekde inde, keby to bolo možné, pane.“

„Dobre. Máme byt na rovnakej chodbe, ako býva agentka Kendricková,“ prekvapil ma Marshall. „Ten týždeň môžete stráviť tam.“

Hneď si zavolal Kendrickovú a povedal jej, že som jej nový sused. Potom prižmúril oči. „Počul som, že vám partner zadal úlohu a vy ste ju nesplnili. Je to pravda?“

Sklopila oči. „Áno.“

„Vyslúžili ste si dvanásť hodín zašívania mŕtvol v márnici,“ vyštekol. „Doktor Melvin na vás dohliadne.“

Kendricková totálne zbledla a ja som sa cítil ako ten najväčší hlupák na svete. Kendricková iba tíško zašomrala: „Áno, pane.“

Len čo Marshall odišiel, poťahal som ju za rukáv. „Ty máš byt v New Yorku? A bývaš tam?“

„Hej.“

„Kde? Prečo si mi to nepovedala?“

„Lebo si sa nepýtal,“ vzdychla si a odvrátila pohľad. „Bývam v East Village.“

„V East Village?“

Prevrátila oči. „Študujem medicínu na Newyorskej univerzite… to asi vieš.“

To áno. A teraz bude musieť zašívať mŕtvoly len preto, že mi to oco prezradil. Radšej som mlčal, aby som si ju nepoštval proti sebe ešte väčšmi. Keď som vyšiel z dverí, počul som hlas svojho otca: „Jackson?“

Obrátil som sa, no medzi nami stál veliteľ Marshall s rukami založenými na prsiach. Z otcovho výrazu sa mi priťažilo.

„Prosím, oci?“

„Buď opatrný.“

„Budem.“ Dobehol som Kendrickovú, aby som jej položil poslednú otázku. „Nebojíš sa toho, že sa vraciaš domov? Že uprostred tajnej akcie narazíš na niekoho známeho?“

„Omnoho viac sa bojím siedmich hodín v lietadle.“ Vošla do svojej izby a zatvorila za sebou dvere skôr, než som sa jej stihol spýtať, ako to myslí.

Šiesta kapitola

10. júna 2009, 19.00

Trvalo mi hodinu a pol, kým som pochopil, čo tou poznámkou o sedemhodinovom lete Kendricková myslela. Fakt som ešte nevidel nikoho tak neovládateľne vracať.

„Lietali sme vrtuľníkmi, toto je niečo iné?“ spýtal som sa jej, keď sa sklonila nad odpadkovým košom, ktorý som jej pred chvíľou priniesol z toalety.

„Asi tak hodinu som v pohode… a potom sa stane toto.“ Tvár mala zaborenú v koši, hoci žalúdok už musela mať celkom prázdny.

Našťastie sme boli na palube súkromného vládneho lietadla. Kendricková mala síce námietky, no zavolal som k nej doktora Melvina. Utrela si tvár papierovou vreckovkou, oprela sa a zatvorila oči.

„Niečo jej musíte dať. Vracia už dve hodiny v kuse… Začalo to po deväťdesiatich minútach letu,“ povedal som mu.

„Môžem jej dať utišujúce prostriedky.“

Kendricková rázne pokrútila hlavou. „Len čo zaspím, objaví sa tu niektorá z tých NEČovských potvor a zabije ma.“

„Existuje nejaký záznam o útoku NEČov na palube letiaceho lietadla?“ spýtal som sa Melvina.

Zdalo sa, že sa musí ovládať, aby sa nerozosmial. „Ani jediný, agent Meyer.“

„To je fuk,“ povedala Kendricková a znovu sa natiahla k odpadkovému košu.

Odhrnul som jej vlasy z tváre. „Myslím, že si si vytrpela dosť.“

Kývol som na doktora Melvina, ten zašiel po injekciu a zabodol jej ihlu do ramena. O pár sekúnd sa jej zatvorili oči. Vstal som a zdvihol som opierku, aby sa mohla natiahnuť cez obidve sedadlá.

Melvin ju prikryl dekou. „Toto bude asi ten najpokojnejší odpočinok, aký za posledný mesiac zažila,“ poznamenal s úsmevom.

Sadol som si na jediné voľné miesto, a to bolo vedľa Stewartovej. Oprel som sa a zatvoril oči, aj keď som vedel, že nezaspím. Ako je to dávno, čo som naposledy pokojne spal ako teraz Kendricková? Mal som pocit, že sa moje telo naučilo fungovať s minimálnou potrebou odpočinku.

„Jackson? Zobuď sa.“ Stewartová ma štuchla do ramena. „O päť minút pristávame.“

Naozaj ma oslovila Jackson a nie Junior?

Pretrel som si oči a ponaťahoval ruky. „Fíha, fakt som zalomil. Ukázali sa zatiaľ nejakí NEČi?“

Stewartová zaklapla podnos na jedlo. „Hej, bolo ich tu asi desať. Nikomu z nás sa nechcelo vstávať, tak sme poslali doktora Melvina, aby to vybavil.“

Zasmial som sa a súčasne s tým aj zívol. „Určite ich podplatil cukríkmi.“

Obaja sme kukli von z okienka na rýchlo sa zväčšujúcu panorámu New Yorku.

„Si rád, že si doma?“ spýtala sa Stewartová.

„Ani nie,“ odpovedal som.

Pozrela na mňa a ja som videl, že pátra po zmysle mojich slov. Prečo som sa nechcel vracať do svojho pohodlného života plného prepychu?

„A čo ty?“ obrátil som sa na ňu. „Aké prestrojenie nosíš v New Yorku? Prežila si tu dva roky, nie?“

Zlomyseľne sa na mňa zaškerila. „Vyzerá to tak, že som z tvojho okruhu… v skutočnosti, samozrejme, nie, ale občas sa tak správam. Ako rozmaznaná dcérenka jedného Íra. Mám vlastný byt na Upper East Side, dva domy od tvojho. A tou malou skúšobnou akciou zo včerajška som si vyslúžila neskutočne rýchle fáro.“

Nie je na Írku trochu tmavá?

„Super,“ zamrmlal som. Takže ja som získal transfer pre ocka a Stewartová dostala auto. A tušil som, že celý budúci týždeň budem musieť počúvať, ako hovorí írskym prízvukom. Možno to aspoň bude lepšie než tá francúzska slečinka, na ktorú sa hrala posledné tri týždne.

Kendricková prespala aj pristávanie a Melvin odhadoval, že sa ešte asi tak dve hodiny poriadne nepreberie. Naložili sme ju do auta a ona spala celú cestu až k nej domov. Už len tá dvadsaťminútová jazda z letiska vo mne stihla vyvolať zvláštny pocit slobody, lenže nie veľmi upokojujúci. Cítil som sa ako nahý, všetkým na očiach, a celú cestu newyorskými ulicami som sa nedokázal uvoľniť.

Šofér odniesol batožinu k domovému vchodu a mne sa stále nedarilo Kendrickovú prebudiť. Musel som ju vytiahnuť zo zadného sedadla a prehodiť si ju cez plece. Jej hlava sa mi hojdala za chrbtom a dlhými vlasmi skoro zametala chodník. Keď som zastal pred jej bytom a zalovil v kabelke po kľúčoch, začul som zvnútra nejaký zvuk.

Rozbúchalo sa mi srdce, ale zareagoval som úplne inštinktívne. Jednou rukou som ešte vždy pevne držal Kendrickovú a druhou som tasil zbraň. Pomaly som stisol kľučku – vnútri niekto chodil.

„Vzdajte sa!“ skríkol som.

Namieril som zbraň ku kuchyni, odkiaľ sa vzápätí do obývačky vyrútil vysoký plavovlasý mladík s obrovským nožom v ruke.

V okamihu som zdvihol pištoľ a presunul prst na spúšť. „Odhoď ten nôž. Hneď!“

„Panebože.“ Blondiak vyvalil oči. „Jasné… Hlavne ju položte. Môžete si vziať moju peňaženku… čokoľvek chcete.“

Keď som začul nefalšovanú paniku v jeho hlase, sklonil som zbraň k zemi. Potom som si všimol, že má na sebe ružovú zásteru a zacítil som z kuchyne vôňu smaženej cibule a paradajok. „Hm… prepáčte, asi som v nesprávnom byte.“

„Moment! Toto je byt Lily,“ povedal mladík. „Ja som Michael…“

„Michael?“

„Jej snúbenec.“

Snúbenec? Akože sa budú brať? Kendricková sa bude vydávať? A za chlapíka, ktorý očividne nemal ani poňatia o sebaobrane? Možno sú to klebety pätnásťročných báb, ale toto by ľudí z Búrky určite zaujímalo.

Vložil som pištoľ do puzdra a rozhodol som sa, že neskazím kryciu historku, ktorú si Kendricková určite vymyslela, kým sa sama nezobudí a neuvedie ma do obrazu. „Prepáč, ja som si myslel, že si zlodej alebo… také niečo.“

Hodil som Kendrickovú na pohovku, Michael odložil nôž na stolík a sklonil sa nad ňou. „Lily, čo je ti?“

„Pri lete jej prišlo zle a doktor jej dal nejakú injekciu, aby sa vyspala.“ Nespúšťal zo mňa oči, akoby som sa ho chystal zastreliť. „Pracujeme spolu,“ dodal som.

„Všetci zamestnanci CRCH nosia zbraň?“

CRCH? Nebol som si istý, či by som zvládol predstierať také zamestnanie. Dúfajme, že Michael vie o Centre pre reguláciu chorôb asi toľko, koľko vie o sebaobrane.

„Ide o celkom nový bezpečnostný predpis,“ odpovedal som.

Trochu sa uvoľnil, ale odrazu sa strhol. „Tašky sú stále vonku? Skočím po ne. Určite ti je na omdletie, keď si ju musel vyniesť hore po schodoch.“

Odbehol po batožinu a ja som sa zatiaľ rýchlo pokúsil prebrať Kendrickovú. Trochu sa pohla a konečne otvorila oči. „Bože, to už sme doma?“

„Hej, živí a zdraví.“ Pomohol som jej, aby si sadla, a až teraz som sa rozhliadol okolo seba. Všetko tu bolo ružové a s kvietkami. Na stolíku ležali dosky s nápisom Plánovanie svadieb. Žiaden iný byt by nemohol vyzerať menej agentsky ako tento.

Asi je to celkom dobré krytie.

„A mal som to potešenie zoznámiť sa s tvojím nastávajúcim.“

Pošúchala si spánky a zastonala. „Preboha…“

„Nemohla si ma varovať? Vytiahol som naňho pištoľ, lebo som si myslel, že je to agent Oka alebo NEČ.“

Vyvalila na mňa oči. „Dočerta… povedz, že si zo mňa strieľaš!“

Pokrútil som hlavou vo chvíli, keď do bytu vrazil Michael s dvoma kuframi. „Lil, už si hore?“

Vyletela z pohovky a viac-menej preskočila stolík, aby sa mu mohla vrhnúť do náručia. „Vedela som, že si tu. Cítila som tvoje najobľúbenejšie jedlo.“

„Hm… zájdem sa pozrieť do svojho bytu,“ povedal som a obišiel párik v objatí.

„Moment, musíš zostať na večeru,“ zastavil ma Michael. „Zaslúžiš si poriadne jedlo za to, že si to s Lily niekoľko týždňov vydržal.“

„Prosím, Jackson,“ pridala sa Kendricková a nadvihla obočie.

Bola tá večera úplatok, aby som nikomu nepovedal o jej snúbencovi? To asi budem musieť ešte len zistiť.

„Tak dobre, keď inak nedáte.“

„To je fakt to najlepšie kura na víne, aké som kedy ochutnal,“ povedal som Michaelovi počas večere.

„Mäso sa naloží na dvadsaťštyri hodín do vína a zvyšok urobia paradajky a cibuľa,“ odpovedal.

„Michael chodí do kuchárskej školy,“ vysvetlila mi Kendricková. „Už ju skoro dokončil a dostáva množstvo ponúk od najlepších reštaurácií v New Yorku.“

Takže drsná agentka CIA Lily Kendricková sa mieni vydať za kuchára. Táto klebeta bola čoraz lepšia a lepšia.

„To sa vôbec nečudujem.“

Michael sa usmial a doplnil mi pohár. „Ako si sa vlastne dostal do CRCH? Si na lekárskej fakulte? Vyzeráš mlado, akoby si nedávno vyšiel zo strednej.“

Utrel som si ústa do servítky, aby som si mohol rozmyslieť odpoveď. „Ja vlastne neštudujem medicínu.“

Kendricková sa rozkašlala, no nevšímal som si ju. Nedokázal by som predstierať, že som medik.

„Mám na starosti ich databázy a v podstate som u nich na praxi. Žiaľ, nie som výskumný génius ako niekto.“ Kývol som smerom ku Kendrickovej. „Môj otec robí vo farmaceutickom priemysle, takže mi to miesto vlastne dohodil on. Má veľa kontaktov vo firmách aj vo vláde. Vieš, ako to chodí.“

„Rodinné podnikanie,“ prikývol Michael. „Naši majú reštauráciu v Jersey. Vlastne skôr bufet. Ale v kuse som vymýšľal nové jedlá a niekedy ich zaradili na jedálny lístok.“

Bol to vychudnutý dlháň, ktorý by asi netušil, čo má s tým nožom, ktorým ma nedávno ohrozoval, robiť iné, než krájať cibuľu. Ako sa zoznámil s agentkou CIA a ako s ňou mohol začať chodiť?

Po večeri ma Kendricková vyprevadila k dverám, kým Michael upratoval v kuchyni. „Vďaka, že si ma nepotopil. Mala som ti to povedať, lenže…“

„Toto predsa robíme, nie? Klameme civilistom.“ Snažíme sa zabudnúť, kto sme… Kým sme boli. Otvoril som dvere a nazrel na chodbu. „Uvidíme sa ráno.“

„Vieš, kde máš byt?“ spýtala sa.

„Ty si dvadsať B a ja dvadsať F. Myslím, že tam potrafím.“

Stačilo prejsť pätnásť metrov po chodbe. Vytiahol som kľúč od veliteľa Marshalla, odomkol som si a zatvoril za sebou dvere. Kým som šmátral, kde je vypínač, do nosa mi vrazil pach plesne a prachu.

„Tu hádam niekto umrel,“ zahučal som sám pre seba.

„Stačí trochu upratať,“ ozval sa za mnou niečí hlas.

Prudko som sa otočil, vytrhol som zbraň z puzdra a namieril ju do protiľahlého kúta, kde som rozoznával siluetu nejakého muža.

„Upokoj sa, Jackson. Len som ti prišiel odovzdať odkaz od tvojho šéfa,“ povedal muž.

Vykročil som k nemu. „Aké je heslo?“ vybafol som naňho.

Bez zaváhania ho odrecitoval a podišiel ku mne o krok bližšie. Do okien dopadla žiara reflektorov auta a ja som letmo uvidel jeho tvár. Spustil som ruku so zbraňou a znovu som pošmátral po vypínači. Bol na stene vedľa hlavných dvier.

Byt zalialo svetlo z jedinej žiarovky. Usmieval sa na mňa starec so šedivou bradou.

„Ehm… senátor Healy?“

„Takže vieš, kto som,“ povedal.

Len preto, že sa to na budúci týždeň chystáme roztočiť na vašom plese.

„Hej… z televízie a novín,“ vykoktal som. „Čo… čo tu robíte?“

A ako to, že poznáte naše prísne tajné heslo?

„Po mesiacoch výcviku si trochu nervózny. Musíš sa uvoľniť a opäť zapadnúť do skutočného sveta.“ Vyzliekol si sako a prehodil si ho cez ruku. „Viem o tebe všetko, Jackson. Medzi nami dvoma nie sú nijaké tajomstvá, jasné?“

Hej, iste, keby som mal päť rokov, možno by som na to naletel. „Jasné.“

Uškrnul sa na mňa, akoby vedel, čo si myslím. „Netušíš, ako rád vidím, že rozvíjaš svoj úžasný potenciál.“

Hm, som v CIA a aj ja pokladám takéto reči za extrémne strelené. „Vraveli ste, že pre mňa máte odkaz.“

Prikývol. „Len zopár vecí, ktoré ti veliteľ Marshall nemohol povedať pred ostatnými… Mimochodom, v Heidelbergu si odviedol veľmi dobrú prácu. Počul som, že sa začínaš pozdávať agentke Stewartovej.“

„Ani by som nepovedal.“ Hádam to nie je ten zástupca veliteľa, alebo áno?

Presunul sa do miniatúrneho kuchynského kúta a prešiel prstom po linke. „Boli by sme radi, keby si v tom pokračoval. Zostaň s ňou zadobre. Mohol by si zájsť aj trochu ďalej, keby sa ti chcelo.“

To ma zmiatlo. „Ehm… usilujete sa mi naznačiť, že veliteľ Marshall chce, aby som zbalil Stewartovú?“

Pokrčil plecami. „Urob, čo môžeš. V každom prípade pochopíme, nech to dopadne akokoľvek.“

Zjavne sa s ňou už stretol.

„To je všetko?“

„Nie, ešte niečo.“ Senátor Healy sa ku mne obrátil a z tváre sa mu vytratil bezstarostný výraz. „Lily Kendricková je pre tento projekt a celé oddelenie veľmi dôležitá. Nesmieme dopustiť, aby sa nejako… rozptyľovala.“

„Je to fantastická agentka. Myslím, že sa nemáte čoho báť.“ Povedal som to úplne presvedčivo a úprimne, ale mal som pocit, že hovoríme každý o niečom inom.

„Výborne, ale nezabudni, že aj ty si skvelý agent, možno ešte nadanejší ako ostatní. Nech už dostaneš akúkoľvek úlohu, nezabúdaj na to, kto si. A, čo je ešte dôležitejšie, nezabudni, čo dokážeš. Kvôli čomu si bol stvorený. Mám dojem, že tento potenciál si ešte ani zďaleka nerozvinul.“

Naznačoval mi, že nemám prestať so skokmi v čase? Znelo to tak. Marshall mi zakázal, aby som o nich bez jeho dovolenia čo len premýšľal. „Ale načo to mám robiť, keď nemusím? Nie sú s tým spojené riziká?“

„Áno,“ pripustil. „Už sa nemôžeš len tak hrať, ale ubezpečujem ťa, že sa ocitneš v situácii, keď to bude potrebné. Možno presne vieš, o čom hovorím…“

Žeby sa takto pokúšal vyzvedieť, či som sa pozrel do budúcnosti? Možno už o svojej budúcnosti niečo vie a chce si zaistiť, že mu zachránim kožu, aj keby to znamenalo cestovanie v čase.

Zamieril k dverám, kým som sa usiloval pochopiť, o čom hovorí. „S Kendrickovou si nerob starosti, to vyriešime sami. Ty pracuj na Stewartovej.“

Položil som ruku na kľučku, aby nemohol odísť. „Moment. Čo urobíte s Kendrickovou?“

„Neboj sa. Už som ti povedal, že Lily je pre toto oddelenie veľmi dôležitá. Rovnako ako jej bezpečie.“

Len čo som spustil ruku z dvier, otvoril ich. „Čoskoro sa zase uvidíme. Budeš veľmi významný hosť na mojom večierku.“

„Hosť?“ Myslel som si, že ide o misiu. Čo nebudem oblečený v čiernom a nebudem sa zakrádať tienistými miestami okolo Plazy?

„Prídeš ako hosť v mene otcovej spoločnosti… samozrejme, v jeho neprítomnosti,“ dodal a vykĺzol na chodbu.

Zamkol som dvere a rozhliadol som sa po smradľavom byte. Kendricková mala dve izby. A nábytok. Na rozdiel odo mňa, ak som nerátal sklápaciu posteľ na stene.

Nečudo, že Marshall tak rýchlo súhlasil s mojou žiadosťou o iné ubytovanie. Mohol som ísť domov, ale potom by vyhral v tejto hre, o ktorej som ani nevedel, že ju hráme.

Mykol som rámom postele, pozrel na plesnivý matrac páchnuci po mačacom moči a zase som posteľ rýchlo zdvihol.

Miesto toho som hodil na drevenú dlážku batoh a položil si naň hlavu. Chcel som zavolať ocovi, povedať mu o senátorovi, ale vedel som, že je už na inej misii s Marshallom. Najmenej hodinu som sa prevaľoval z boka na bok a dumal nad senátorovými slovami. A prečo, dočerta, začínal so Stewartovou? Možno vedel niečo z budúcnosti. Ako že sa pohádame a spôsobíme tým vážne problémy. Nevidelo sa mi to také nepravdepodobné. Cítil som sa osamelejšie ako za celých posledných pár mesiacov. Prísny výcvikový rozvrh a stiesnenosť našich izieb v podzemnom ústredí ma udržiavali v stave takej vyčerpanosti, že som nedokázal myslieť na niečo iné. Nakoniec som sa donútil zaspať, pretože sa mi v hlave rojili čoraz bláznivejšie nápady a ja som si potreboval zachovať chladnú hlavu. Za všetkých okolností.

Siedma kapitola

11. júna 2009, 6.30

„Preboha, Jackson, čo ti to dali za strašnú dieru?“

Ešte som ani nemal otvorené oči, už som vnímal, ako cez nezakryté okná svieti dovnútra slnko.

„Ako si sa sem dostala?“ spýtal som sa Kendrickovej.

Podala mi ruku, aby mi pomohla vstať, a znechutene pokrčila nos. „Otvorila som si. Mal by si si zaobstarať lepšiu zámku. Nemôžem uveriť, že si tu spal.“

„Marshall ma zrejme ešte vždy trestá.“ Oprášil som sa a zalovil v kufri. „Asi u seba nemáš mydlo, čo?“

Kývla k dverám. „No tak. Mal by si si ku mne presťahovať celý kufor, inak ti doň nalezú potkany, kým budeš preč.“

O dvadsať minút neskôr som vyliezol zo sprchy – voňal som síce až priveľmi po ovocí, ale bolo to lepšie, ako poskytovať živnú pôdu baktériám. Kendricková v kuchyni utierala linku.

„Kde je Michael?“ spýtal som sa jej.

„Išiel pomáhať otcovi do reštaurácie.“

„Prečo si mi nepovedala, že s niekým žiješ?“

„Býva tu tak trochu neoficiálne. Chodí kúsok odtiaľto do školy a dochádzal až od rodičov z Jersey… párkrát tu prespal a nakoniec som mu povedala, nech si ku mne prinesie pár vecí. O nič nejde a ja tu aj tak stále nie som.“

„Vie o Michaelovi veliteľ Marshall?“ spýtal som sa.

Opatrne sa na mňa pozrela. „Pokiaľ viem, tak nie… Neklamala som, len na to nikdy neprišla reč.“

„A čo ďalej – poprosíš Marshalla o dovolenku, aby si sa mohla vydať? Ako myslíš, že to prijme?“

„Ja neviem!“ Hodila hubku do drezu a zovrela dosku kuchynskej linky tak kŕčovito, až jej zbeleli kĺby prstov. „Teraz je to jedno, nie? Aj tak mu to zavesíš na nos, ako si mu povedal o tom vrtuľníku, keď som odmietla zašiť tvojho otca… a o tom, ako som sa preriekla s tým dažďom.“

Preto bola na mňa pred pár dňami taká naštvaná.

„Nič som Marshallovi nezavesil na nos… Musel mu to povedať niekto iný.“

Odovzdane pokrútila hlavou. „Čo chceš, Jackson? Ako si zabezpečím tvoje mlčanie?“

„Odpovedz mi na pár otázok.“ Vedel som o nej veľmi málo. Predtým mi to nejako extra neprekážalo, ale teraz, po večernej návšteve senátora Healyho, ma zaujímalo, prečo je taká dôležitá. „Ako dlho si vo výcvikovom programe?“

„V Búrke som pol roka,“ povedala bez váhania. „Ale väčšinu času som strávila tu a cez zimné prázdniny som bola vo Washingtone. K CIA som sa dala pred dvoma rokmi. Vtedy som sa tiež presťahovala do New Yorku a začala chodiť na lekársku fakultu.“

Takže aj ona sa stala agentkou v devätnástich. Zobral som si od jedálenského stola stoličku a sadol som si. „Kde si bývala predtým?“

Prestala sa usmievať. „V Chicagu… ale nie priamo v meste. Na severnom predmestí. Je to všetko?“

„Ešte jedna vec.“ Na sekundu som zaváhal. „Ide o počasie, však? Cestovanie v čase ho mení.“

Oprela sa o linku, zhlboka sa nadýchla a nakoniec prikývla. „Tak ich sledujeme, podľa zmien počasia. Premýšľaj o tom… Búrka… Oko…“

„Tým Okom sa myslí oko búrky? Akoby sa naše oddelenie stretlo s rovnocenným súperom.“

„Dúfajme, že nie,“ odpovedala Kendricková.

Prečo otec a Marshall nechceli, aby som to vedel? Čo keby som nešťastnou náhodou skočil v čase? Nemal by som pre všetky prípady tieto veci poznať? Alebo sa otec bál, že začnem sledovať zmeny počasia a vyberať sa na vlastnú päsť na samovražedné misie proti NEČom? A Marshall si možno nebol istý, že ich nevyhľadám a nepripojím sa k nim.

„Takže sme v pohode?“ spýtala sa Kendricková.

Prebral som sa zo zamyslenia a sústredil sa na prítomnosť. „Jasné, sme v pohode.“

Uľahčene sa usmiala. „Do schôdzky v Plaze zostáva niekoľko hodín. Dopoludnia by sme asi mali upratať tvoj byt. A tiež si musím vyzdvihnúť niekoľko kníh z univerzitného kníhkupectva. Možno by si si mal aj ty niečo zohnať, aby si mohol predstierať, že si študent alebo čosi podobné.“

„Ty mi chceš upratovať byt?“

„Už si hádam upratoval, nie?“

„Aj ty si ma chceš doberať fórami o zazobanom rozmaznancovi ako Stewartová?“ Plesol som ju po hlave obálkou, ktorá ležala na stole. „Pre tvoju informáciu, mám s upratovaním bohaté skúsenosti.“

Hodila mi pár gumových rukavíc. „Uverím, až keď to uvidím na vlastné oči.“

Zatlieskal som a vdýchol vôňu nových kníh. „Dobre, čo by som si mal zaobstarať ako dôkaz o svojom štúdiu?“

„Učebnice, biely plášť a USB kľúče,“ vyratúvala Kendricková.

„Takže by som mal ísť vo vašich šľapajach, doktorka Kendricková? Predstierať, že som medik?“

„Buď to, alebo terorista.“

Dobrých dvadsať minút sme chodili po obchode a zhromažďovali učebné materiály. Nakoniec som ich hodil na pult pri pokladni a podal som predavačke kreditku. „Nemyslíš, že to bude vyzerať neprirodzene? Sme tu iba na týždeň, nie?“ spýtal som sa Kendrickovej. Hovoril som po rusky a šepkal, aby nás nemohol nikto odpočúvať.

Kendricková sa nadýchla na odpoveď, ale v tej chvíli som ju prestal vnímať. Spoza police pred nami som začul známy hlas, z ktorého sa mi rozbúchalo srdce.

Holly… moja Holly… Holly 009.

„Iba sa chcem pozrieť na odporúčanú literatúru, či ma niečo zaujme.“

„To je dosť svojrázny spôsob, ako si vyberať predmety,“ usúdil mužský hlas.

Oprel som sa o pult a zhlboka sa nadýchol. Usiloval som sa uhádnuť, prečo je Holly Flynnová v univerzitnom kníhkupectve v rovnakom čase ako ja.

Nepozná ma. Nie je to moja Holly. Už nie.

Najmä som sa musel ovládnuť, aby som k nej nepribehol a nepokúsil sa ju pobozkať alebo aby som neurobil niečo podobne idiotské. Prežil som to už v roku 2007, zvládnem to aj dnes. Nechcel som ju vidieť – nie teraz, po troch mesiacoch, čo som sa od nej pokúšal odpútať. Bolo by ale krajne nezodpovedné, keby som odišiel a ani by som sa na vlastné oči nepresvedčil, že je v poriadku.

„Hneď sa vrátim,“ povedal som Kendrickovej. Prikývla, s nosom zaboreným do učebnice biochémie. Bol som nervóznejší, ako keď som pred niekoľkými dňami stál v Heidelbergu proti NEČom. Nakukol som do uličky, kde stála Holly vedľa predavača. Myslel som, že skolabujem. Nevidel som ju mesiace a nič vo mne nevybledlo. Chcel som utiecť, ale nedokázal som to. Obrátil som sa jej chrbtom, aby sa mi nemohla pozrieť do tváre, vtom však do mňa zozadu niekto vrazil a z police sa zrútila kopa kníh.

„Bože, prepáčte,“ ospravedlnil sa predavač.

Zohol som sa, aby som mu pomohol pozbierať knihy. Rovno pred sebou som mal Holline nohy a vzápätí sme sa natiahli po tú istú knihu. Vedel som, čo nastane, a nič som proti tomu neurobil. Nemohol som.

Jej pohľad sa stretol s mojím. Odtiahla ruku a zdvihla inú knihu. „Táto patrí na policu za tebou.“

Otvoril som ústa, ale nevydal som hláska. Určite som na ňu zízal ako nejaký úchyl. „É… áno.“

Kútikom oka som zbadal, ako sa k nám blíži Kendricková a v rukách sa jej pohojdáva veľká taška.

„Hotovo, Jackson?“

Pomaly som vstal, rovnako ako Holly. Nespúšťal som z nej zrak. A ona zo mňa.

„Nepoznáme sa? Zdáš sa mi… povedomý,“ povedala.

Nasledovala dlhá chvíľa ticha, kým mi Kendricková nezamávala rukou pred tvárou. „Haló! Jackson Meyer!“

Zvládnem to. Drž sa svojej úlohy. Je to jednoduché. Prepol som mozog do agentského programu.

„Myslím, že nie.“

Holly zľahka zružoveli líca. „Hm… prepáč. Je to strašne čudné, lebo na modernú literatúru so mnou chodí tiež Jackson Meyer.“

Naozaj? Ona chodí na letné kurzy? Na to si nespomínam. To mám za to, že som otcovi povedal, aby mi nevravel nijaké podrobnosti.

„Je to celkom bežné meno,“ poznamenala Kendricková.

„Alebo som niekomu zaplatil, aby tam chodil namiesto mňa, a teraz to prasklo,“ odvetil som s úsmevom – dúfal som, že celkom presvedčivým.

Holly sa zasmiala. „Mal by si chcieť svoje peniaze naspäť, lebo sa na teba vôbec nepodobá.“

„Hádam ešte nájdem potvrdenku.“ Hovoril som dokonale nedbanlivým tónom, ale bol som si istý, že moja tvár nie je taká pokojná.

Holly sa pozrela k dverám, odkiaľ sa na ňu ceril vyšportovaný chlapík s kučeravými tmavými vlasmi. Keď k nám vykročil, zastal za Holly a pobozkal ju na líce. Šialene sa mi zrýchlil tep. Vopchal som ruky do vreciek, aby som nemohol zaťať päste.

Čo je to za otravu? Čo sa stalo, dočerta, s Davidom?

„Idem si pozrieť tričká, Hol,“ oznámil a zase odišiel.

„Kto je to?“ vyhŕkol som. A áno, znelo to presne ako otázka žiarlivého priateľa. Holly sa na sekundu zmätene zamračila a potom sa usmiala. „Asi ho poznáš z televízie, nie?“

„Brian Belmont,“ vyslovila Kendricková s dievčenským obdivným zjojknutím, aké som od nej ešte nepočul.

„Rozohrávač pre Kalifornskú univerzitu v Los Angeles. Hneď v prvom ročníku prekonal rekordy všetkých tamojších univerzitných hráčov v dejinách.“

Holly prikývla a priložila si prst k ústam. „Teraz nemá náladu na rozhovory o futbale.“ Ukázala na rameno. „Je po operácii a na celú sezónu si musí dať pohov.“

„O tom som počula,“ prikývla Kendricková súcitne. Zrejme si zle vysvetlila môj šokovaný výraz, lebo ma štuchla do boku. „Som univerzitným futbalom úplne posadnutá. V tom so mnou nie sú špásy.“

„Hej, asi som ho už niekde videl,“ povedal som a obzrel sa na Briana, ktorý sa práve prehrabával v tričkách s univerzitným logom. Pôvodná Holly 009 a ja sme naňho náhodou natrafili na karnevale v Jersey. Bol tam s Davidom a pristihli nás, ako sa bozkávame na lavičke hneď po ich rozchode. Brian chodil na tú istú strednú školu ako ona, ale bol o rok vyššie než ja.

Ona je teraz s ním? Ako sa to, dočerta, stalo?

„No určite ti neodhryzne z nosa, ak ho tak veľmi chceš ísť pozdraviť,“ povedala Holly Kendrickovej.

Kendricková nadšene prikývla a vykročila za Holly. Chytil som ju za ruku a ťahal opačným smerom. „Prepáč, ale už musíme ísť.“

„Nemusíme,“ nedala sa Kendricková.

Vzdychol som si a šiel za nimi. Prechádzal som očami po Hollinom chrbte, aby som zachytil niečo známe – rovnakú kabelku, prívesok na kľúče, čokoľvek, čo by z nej robilo Holly. Teraz chodila s iným chalanom a mala iný program, pretože navštevovala letný kurz.

„Pozri, Brian, zdá sa, že máš obdivovateľky aj na východnom pobreží,“ oslovila Briana a ukázala na Kendrickovú.

Brian vrátil tričko na vešiak a pousmial sa. „Vážne? Nevedel som, že sa študentky z Newyorskej univerzity zaujímajú o futbal v Kalifornii.“

„Študujem medicínu. My sme úplne iné,“ odpovedala Kendricková.

„Tak to budeš môcť spoznať náhradného rozohrávača, lebo pochybujem, že si v budúcej sezóne zahrám,“ zamrmlal Brian.

Škoda. Úbohý Brian.

„Študovala som fyzioterapiu. Na akú pooperačnú rehabilitáciu chodíš?“ spýtala sa Kendricková.

Brian jej začal podrobne odpovedať, ale nepočul som z ich rozhovoru ani slovo. Dokázal som iba zízať na to, ako zdravou rukou objíma Holly okolo pása. Okamžite som v duchu vytvoril zoznam desiatich rôznych, veľmi bolestivých metód, ako by som mu z nej tú ruku dal dolu. Musel som sa pekelne sústrediť, aby som len škrípal zubami a udržiaval od toho futbalového boha aspoň metrovú vzdialenosť.

Prečo mi David neprekážal, ale tento chalan áno?

Pretože som vedel, že do Davida nebola zaľúbená. A vedel som, že to nie je darebák. O Brianovi som nevedel vôbec nič. Mohol to byť poriadny sliziak.

Pozor… nie si tu sám za seba.

Nielenže som hral niekoho iného, zároveň som potreboval zabrániť tomu, aby Holly o pár mesiacov nezhodil Thomas zo strechy.

„Nechápem, prečo túto operáciu nikto nenavrhol. Podľa výskumu má neuveriteľné výsledky. Dokonca poznám doktora tu v New Yorku, ktorý také operácie robí. Možno by som ti mohla vybaviť konzultáciu,“ povedala Kendricková.

No tak, nepomáhaj mu. Hoci vlastne áno, mali by sme urobiť všetko pre to, aby sa čo najrýchlejšie uzdravil a vrátil sa do L. A.

„Naozaj?“ spýtal sa Brian. „To by bolo super. Vedel som, že určite existuje nejaký šialený zákrok, o ktorom mi nikto nechcel povedať.“

Kendricková s úsmevom pokrčila plecia. „Fajn. Daj mi svoje číslo a ja mu poviem, nech ti brnkne.“

Počkal som, kým si vymenili telefónne čísla. Žiarlivosť ustúpila a nahradila ju väčšia samota, akú som kedy poznal. Ledva som vnímal, ako ma o minútu neskôr Kendricková ťahá z obchodu a preč od tých dvoch.

„No nebolo to úžasné?“ spýtala sa.

„To si píš,“ odvetil som skleslo.

Zastavila sa a obrátila sa ku mne. „Čo je s tebou?“

„Len som hladný. Zdržuješ ma od jedla.“

Prevrátila oči. „Bojíš sa, lebo to dievča stretlo niekoho, kto sa volá ako ty? Žeby sa prevalilo, kto si?“

„Hej, udrela si klinec po hlavičke,“ prikývol som.

„O hodinu sa máme v Plaze stretnúť s Freemanom,“ povedala. „Nezájdeme tam skôr? Môžeme ísť cez Central Park.“

„Dobre.“ Super. Prechádzka spomienkami bola to posledné, o čo som teraz stál. No o týždeň sa vrátim s ockom do Francúzska – a toto si predsa dokážem za pár dní vyhnať z hlavy a pokračovať v práci.

11. júna 2009

Miesto: Hotel Plaza na Manhattane

Adam,

dnes popoludní som ti skoro zavolal. Najmä preto, aby som sám seba presvedčil, že si človek z mäsa a kostí a že toto nepíšem fiktívnej postave.

Vidieť Holly, to bolo nad moje sily. Viac než priveľa. A štyri hodiny toho najnudnejšieho sledovania na svete ma veru vôbec nerozptýlili. Jediný svetlý bod tejto newyorskej misie nastal, keď nám Freeman ukázal podzemné chodby a sídlo CIA pod hotelom. Je to ako celá dedina. Dokonca tu majú aj laboratórium. Kendricková tam strávila hodinu s doktorom Melvinom.

Najväčšia dráma sa odohrala na konci pracovného dňa, keď sa všetci štrnásti účastníci výcviku zhromaždili v podzemnej učebni a prišiel aj senátor Healy. Nikto zrejme netušil, že Healy má niečo spoločné s Búrkou, nieto že je zástupca veliteľa.

Otec nereagoval na žiadnu z mojich esemesiek, čo ma nijako extra neprekvapuje, lebo je tiež v akcii, ale nie som preto oveľa pokojnejší. Navyše sa bojím, že dnes večer urobím nejakú hlúposť. Napríklad, že sa prejdem okolo tvojho domu, aby som videl, či tam si. Viem, že ma Holly nepoznala, ale niečo mi našepkáva, že ty by si mohol. Nemám to podložené nijakou logickou úvahou, je to iba pocit. Alebo možno tomu len chcem veriť. Naozaj sa večer musím nejako zabaviť, aby som nevyviedol obrovskú hlúposť.

Jackson

„To hádam nie je možné, že senátor Healy patrí k Búrke! A že je Marshallov zástupca… to je šialené.“

„Prestaneš to opakovať stále dokola?“ spýtala sa Stewartová Kendrickovej.

Stewartová, Mason, Kendricková a ja sme večerali v thajskej reštaurácii kúsok od Plazy.

„Nevieme o svojej organizácii veľa vecí,“ povedal som. „Sme iba pešiaci.“

„Freeman vyzeral rovnako šokovane ako my ostatní,“ poznamenala Kendricková. „Myslíte, že o tom vedel?“

Všetci sme na pár minút zmĺkli. Nikto nepoznal odpoveď alebo sa o ňu prinajmenšom nemienil podeliť. Bola to však čertovsky dobrá otázka.

„Práca v teréne nestojí za nič,“ zmenil tému Mason. „Nechce sa mi veriť, že sme leteli až do New Yorku kvôli hlúpym inšpekciám, ktoré by zvládol každý aspoň napoly kompetentný agent FBI.“

„Agenti FBI nie sú ani zďaleka kompetentní,“ usúdila Stewartová.

„Sme ako študenti na povinnej praxi,“ pokrčila plecami Kendricková. „Prednosť vždy budú mať tí, čo už majú niekoľko rokov odslúžených. Ale predsa nám nedovolia všetkým stučnieť a zlenivieť, nie?“

„Hádam nie,“ povedal Mason. „Agent Meyer je zrejme na nejakej úžasnej misii a smeje sa, akí sme úbožiaci.“

Pri pomyslení, že oco je možno na nejakej nebezpečnej akcii, sa mi zrýchlil tep.

„Možno by sme mali zohnať nový matrac na tú tvoju odpornú posteľ,“ vytrhla ma Kendricková z myšlienok o otcovom osude. „Trochu uľahčíme život ďalšiemu agentovi CIA, ktorý bude ten byt využívať… hoci som z neho ešte nikdy nevidela nikoho vychádzať. Michael vravel, že on možno áno…“

„Michael?“ spýtala sa Stewartová. Tvárila sa veľmi zvedavo a pobavene, zatiaľ čo Kendricková vyvalila oči, keď si uvedomila, ako sa preriekla.

Pozrela na mňa a zašepkala: „Michael… môj snúbenec.“

Pustil som vidličku, až cinkla o tanier. Ona im to jednoducho povedala? Po tom rannom prehováraní?

„Čože?“ začudovali sa Stewartová a Mason jednohlasne.

„Chystám sa vydávať… budem mať svadbu. Neviem presne kedy… asi až keď skončím výcvik a dostanem trvalé miesto,“ vysvetlila Kendricková.

Trvalé miesta neboli v CIA veľmi bežné. Otec bol v jedinečnej situácii a aj on musel stále cestovať. V akom vysnívanom svete to Lily Kendricková žije? Pokladal som ju za väčšiu realistku.

„To je niečo iné,“ odvetila Stewartová, akoby ju tá informácia úplne vyviedla z miery. „Pri takých nudných misiách, ako je táto, asi budeme mať všetci čas na svadbu a niekoľko detí. Ja osobne by som sa radšej zastrelila, ale keď ti to vyhovuje…“

„Si pekná potvora,“ povedala Kendricková. „Už ti to niekedy niekto povedal?“

Mal som čo robiť, aby som sa nerozosmial, lebo Kendricková sa tvárila smrteľne vážne. Akoby sa Stewartovej snažila pomôcť.

Mason si ich premeral pohľadom, ale Stewartová sa iba usmiala a mávla rukou. „To už mi povedali skoro všetci, ale mne je to fakt jedno. Aspoň nebudem mať život plný sklamaní.“

Kendricková vyzerala trochu zmätene, no ja som presne vedel, čo tým Stewartová myslí. Niežeby som jej chcel niekedy dávať za pravdu, najmä pred Kendrickovou.

Keby tu bol otec, povedal by mi, aby som sa sústredil na prácu a našiel si nové rozptýlenie.

Pozrel som na Stewartovú, ktorá ešte vždy neveriacky krútila hlavou, a vstal som. „Poď sa so mnou napiť k baru, kým sa začnete mlátiť a všetkých nás pozatvárajú.“

Stewartová zavzdychala, ale šla za mnou. Sadli sme si na barové stoličky doprostred pultu a barman sa na nás vyčkávavo zadíval. Objednal som dve pivá a on nás okamžite požiadal o preukazy totožnosti. Ani Stewartová ešte nemala dvadsaťjeden, ale mali sme najmenej desať falošných preukazov vo vekovom rozpätí od šestnásť do dvadsaťšesť. Čo podľa softwaru CIA boli všetko uveriteľné hodnoty, s nutnosťou miernych úprav na obidvoch koncoch rozpätia.

„O čo ti ide, Junior?“ spýtala sa Stewartová.

„O nič. Iba pred tebou zachraňujem Kendrickovú. Ona je milá a ty nie. Zdalo sa mi to správne.“

Napil som sa a čakal, kedy sa rozohní.

„V tejto práci to človek s milotou ďaleko nedotiahne,“ odsekla Stewartová. „Niekto by jej to mal vysvetliť.“

Nadvihol som obočie. „Ona sa nedala v Heidelbergu zviazať a takmer zabiť.“

Ako som očakával, Stewartová sa zlostne zamračila. „Nemôžem za to, že sa Thomas objavil predo mnou a hneď zase za mnou. Myslíš, že som chcela, aby si ma zachraňoval? Ty by si tiež určite radšej zachraňoval Kendrickovú.“

Prstom som prebehol po nálepke na pivovej fľaši a rozosmial som sa, aj keď hrozilo, že ma Stewartová do dvoch sekúnd kopne do rozkroku.

„Čo je?“

Nespúšťal som oči z fľaše a neprestával som sa smiať. „Vlastne nič, len som si spomenul, aký som bol vtedy rád, že si to ty… Lebo Kendricková by sa mi po schodoch vliekla zrejme omnoho ťažšie.“

Stewartová sa skoro ani neusmiala. „Drobná postava má v tejto práci svoje výhody.“

„Dáš si ešte jedno?“ spýtal som sa a ukázal na jej takmer prázdnu fľašku.

„Nezaslúžim si toľko kalórií po takom neskutočne nudnom dni,“ vzdychla si.

Oprel som sa o lakeť a zadíval sa na jej aspoň čiastočne znesiteľný výraz. „Poviem ti, čo urobíme. Dáme si ešte jedno pivo a ráno si spolu zabehneme desiatku.“

„Ak dovtedy niekto nezaútočí na náš svet,“ odvetila Stewartová. „A mala by to byť pätnástka, nie desiatka.“

„Dobre,“ prikývol som a mávol na barmana.

Stewartová na mňa upierala oči celý čas, kým sme čakali na nápoje. V jej výraze bolo čosi vyzývavé, no napriek tomu zaváhala a povedala: „Mal by si sa prísť pozrieť do môjho bytu… hoci aj dnes večer.“

„Dobre,“ prikývol som. Prekvapil som tým sám seba aj ju.

Nevedel som, prečo som vlastne súhlasil. Možno prosba senátora Healyho, aby som so Stewartovou trávil viac času, alebo možno stretnutie s Holly a Brianom. Aj otec mi potvrdil, že som sa ohľadom Holly rozhodol správne. Dnes veru vyzerala… šťastná.

Potreboval som si ju vyhnať z hlavy, a to rýchlo. A potreboval som sa nejako zabaviť, aby som nezavolal Adamovi alebo – čo by bolo ešte horšie – aby som ho nenavštívil.

„Fakt? Ty chceš dobrovoľne stráviť čas osamote s Jenni Stewartovou?“ spýtala sa ma Kendricková.

Po druhom pive ma zatiahla na dámske toalety a ja som jej musel vysvetliť, prečo s ňou nepôjdem domov metrom. „No tak, Jackson. Máš niečo za lubom a ja chcem vedieť čo,“ naliehala. „Alebo ju fakt chceš baliť a v takom prípade ťa od toho musím odhovoriť.“

Prevrátil som oči. „Nechcem ju baliť.“

„Tak prečo mi nepovieš, o čo ti ide?“

Na to som nemohol odpovedať, takže som rýchlo zmenil tému. „Prečo si im povedala o Michaelovi? Ráno si ma kvôli tomu podplácala…“

„Pretože som vedela, že mi to neuveria. Povedať im to na rovinu bol ten najlepší spôsob,“ vysvetlila bez váhania.

Na to som nemal čo namietnuť. Malo to svoju logiku, ale teraz som si sám nebol istý, či tomu verím. Možno práve to chcela docieliť. Možno Michael predstieral, že je kuchár, a v skutočnosti pracuje pre Oko? Kto to môže, dočerta, vedieť?

Ôsma kapitola

11. júna 2009, 22.00

U Stewartovej vyzeralo všetko ako zo škatuľky, no bez akejkoľvek fantázie. Rozhliadol som sa po neutrálnych obrazoch, ktoré viseli na stenách v obývačke.

Stewartová sa opierala o kozubovú rímsu a sledovala ma. Keď som sa k nej obrátil čelom, konečne mi naplno došlo, prečo ma sem pozvala a prečo som prišiel, akoby som zatiaľ nemal čas si to uvedomiť.

Zdvihol som zo stolíka inhalátor. Bola to jediná osobná vec v miestnosti. „Nevedel som, že máš astmu. V tvojom profile sa o tom nič nepíše.“

Odlepila sa od kozuba, vzala mi inhalátor a napchala si ho do kabelky, ktorú mala ešte vždy prevesenú cez plece. „Nemám astmu. Len dočasne poškodené pľúca od toho, ako som sa nadýchala dymu.“

„V Nemecku som asi nepribehol dosť rýchlo, čo?“

„To je vlastne tak trochu dôvod, prečo som ťa pozvala.“ Podráždene vydýchla a podišla ku mne bližšie. „Freeman mi povedal, aby som Thomasa nesledovala, a ja som to napriek tomu urobila. Preto som skončila priviazaná ku kolu. Nechala som Parkera samého s dvoma Nepriateľmi času.“

Skoro som otvoril ústa. „Toto Freeman do správy nenapísal. Podľa neho si skončila sama, lebo mu praskalo vo vysielačke a poriadne ťa nepočul…“

Zdvihla ruku. „Viem, čo napísal do správy. Čítala som ju hádam miliónkrát.“

Odrazu som ju videl dosť zblízka a nebol som veľmi nazlostený, aby som si nevšímal malé detaily. Akoby v porovnaní s dievčaťom, s ktorým som sa nakrátko stretol v roku 2007, stvrdla a zároveň vybledla. Pred dvoma rokmi bola vtipná a ochotná vravieť mi všetko, čo vie, a nie tak zatrpknuto ako teraz.

„Vieš, koľko ráz som neposlúchol rozkazy ja?“ pokrčil som plecami.

„Hej, viem. Preto som ti to povedala. Ak ma bonzneš, pekne si to vychutnám. Vydieranie je moja špecialita.“

Stála tak blízko, že som jej nakúkal do výstrihu. Zdvihol som zrak, aby som sa nerozptyľoval. „Ja ťa nebonznem, aj keď ma nebudeš vydierať.“

Tie ustavičné zmeny nálad ma unavovali. Prosba senátora Healyho nebola jediným dôvodom, prečo som sa pokúšal zistiť, čo sa skrýva pod jej škrupinou. Zaujímalo ma, či je tam skutočná osoba. Vyčerpane som si povzdychol a cúvol pred ňou. „Nerozumiem ti. Viem, že práve o to ti ide, ale byť s tebou nie je med lízať. Najmä keď si takáto.“

Na chvíľku sa zatvárila ohromene, no rýchlo sa spamätala. „Zase sa tak veľmi od teba nelíšim. Len sa nad tým zamysli. Tiež vieš byť pekne neosobný.“

„Prečo si naozaj chcela, aby som sem prišiel?“

Prešla prstami po rímse, akoby kontrolovala prach. „Parker si myslí, že potláčam city k tebe, a presvedčil o tom aj Masona. Ale nie je to pravda. Nemám ťa rada… Niekedy ťa dokonca nenávidím.“

„Nikdy som si nemyslel, že by si ma mohla mať rada. Parker si ťa iba doberá.“

„Takže v tom máme jasno?“ spýtala sa.

Znovu som pokrčil plecami. „Hej, úplne.“

Odrazu ku mne priskočila a pobozkala ma. Naozaj pobozkala. V okamihu a bez rozmýšľania som ju odstrčil. „Čo to robíš?“

„Ty ma nemáš rád a ja nemám rada teba,“ odvetila nenútene. „Aspoň si nevyrobíme nijaké problémy.“

„Viem, aká si citlivá, ale pokús sa nebrať to osobne… Nedokážem si predstaviť, ako my dvaja robíme niečo romantické.“

„Hm,“ akoby nevedela, čo ďalej. „Možno je to moja chyba. Všetky moje posledné úlohy boli dosť drsné. Môžem popracovať na niečom nežnejšom a zvodnejšom.“

Pokrútil som hlavou. To posledné, čo som potreboval, bolo, aby ma Stewartová ohurovala v zvodnejšom preoblečení. Bol som už na odchode – urobil som veľkú chybu, že som sem chodil –, no potom som si spomenul na to nutkanie zavolať Adamovi, ktoré bolo ešte vždy rovnako silné. Zostaň tu… a rozptýľ sa.

„Čo keby si sa pokúsila povedať mi niečo, čo je naozaj pravda. Nijaké predstieranie.“

„Neznášam fazuľu.“ Odišla do kuchyne a o minútu sa vrátila s fľašou vodky, pomarančovým džúsom a dvoma pohárikmi. „Druhé tajomstvo: opitá som omnoho úprimnejšia. No teraz ešte nemám v hlave.“

Postavila fľašu s pohármi na stolík a sadli sme si na opačné konce pohovky. Kývla ku stolíku – len do toho. Váhavo som zodvihol fľašu. Tvrdý alkohol som už dlho nepil, dokonca som si dával pozor, aby som to neprehnal s európskym pivom, lebo výcvikový program bol veľmi náročný. Desilo ma, ako človek stráca v opitosti nad sebou kontrolu. Prinajmenšom teraz.

Stewartová pozorne sledovala, ako nalievam do oboch pohárov a ako odpíjam zo svojho. Aj ona sa napila a s úškrnom prehltla.

„Rodičia ma vykopli z domu, keď som mala šestnásť,“ povedala so sklopenými očami. „Donútili ma, aby som šla predčasne na vysokú.“

„Kam si chodila?“

„Na Kolumbijskú a neskôr na Newyorskú univerzitu.“ Znovu si dopriala ešte väčší glg. „Vydržala som to dva roky, potom ma zatkli a sedela som vo väzení.“

Vzdychol som a pretrel som si oči. Teraz som sa aj ja potreboval opiť, už len preto, aby som vydržal tie jej kecy. Teda za predpokladu, že sa prekonám a istý čas u nej ešte pobudnem. „Túto historku som doteraz nepočul. Hráš sa na dievča z geta?“

„Tupec. Nerozoznal by si pravdu, ani keby ti udrela rovno do ksichtu,“ rozčúlila sa. „Na obidvoch školách som si vyrobila niekoľko falošných identít a pohrala som sa s počítačovým systémom, aby všetky dostávali plné štipko. To zrejme federálny zločin, a keďže som už mala osemnásť…“

„Šla si za mreže,“ doplnil som. „O koľkých identitách hovoríme?“

„O desiatich.“ Zasmiala sa, keď si všimla, ako ma to ohúrilo. „Urobila som všetko správne. Chodievala som na prednášky, pripojila som sa k niekoľkým kampusovým skupinám. Dopustila som sa jedinej chybičky a FBI sa podarilo vystopovať falošné platby štipendia. A potom sa to všetko začalo valiť jedno za druhým. Rodičia mi nedvíhali telefón a v podstate ma nechali napospas osudu. Skončila som v ženskej väznici vo Virgínii. Po dvoch mesiacoch som stretla tvojho otca.“

Vystrel som sa. „Ty si sa stretla s mojím otcom vo väzení?“

„Prišiel za mnou. Vraj počul, že sa mi podaril pekný kúsok. Ponúkol mi, že ma dostane von a zamestná ma ako agentku. Malo to však háčik.“

„Aký?“

Vyliala do seba zvyšok drinku a oprela sa. „Musela som si zmeniť meno a vôbec všetko. Nesmela som sa kontaktovať s rodinou… už nikdy. Ani na sekundu som nezaváhala. Preto ma asi Marshall nechal dva mesiace sedieť. Pravdepodobne ma sledoval ešte predtým, ako ma chytili.“

„To sa stavím.“

Netušil som, či vraví pravdu, ale jej rozprávanie dávalo svojím spôsobom zmysel, hoci vyznievalo neuveriteľne. Vysvetľovalo, prečo nastúpila k CIA taká mladá. Zistenie, že je úchylná a rada sa hrá na niekoho iného, ma aj tak trochu znepokojovalo. Chodila v preoblečení ešte prv, než musela… kým sa z toho stala jej práca. „Ako si sa pôvodne volala?“

„Kathleen Goldmanová. Mama bola čistá Írka a otec napoly Žid a napoly Afroameričan.“ Ticho sa zasmiala a dodala: „Ťažko povedať, čo som teda ja.“

„Asi normálna Američanka,“ pokrčil som plecami. „Takže sa môžeš vydávať za príslušníčku niekoľkých rôznych etník. To sa CIA hodí.“

Naliala si ďalší pohár a doplnila aj môj. Ani som si nevšimol, že som ho medzitým vypil.

„Odpovedala som ti o dosť viac ako päť minút, takže nateraz končím.“

„Dobre.“ Vstal som – izba sa so mnou ihneď zatočila. Očakával som, že si o nej po vypočutí osobných podrobností urobím lepší obrázok, ale nič z toho nedokazovalo, že je slušný človek… možno až na jednu vec. „Nenávidela si môjho otca za to, že ťa odsúdil na takýto život?“

Tiež vstala a napravila vankúš, o ktorý sa opierala. „Vôbec nie. Keďže viem, že si nikdy nesedel, budeš mi musieť uveriť, keď ti poviem, že tie dva mesiace za mrežami sa mi zdali ako desať rokov. Nikdy by som neprežila bez…“

Prudko sa obrátila a zvyšok vety nechala visieť vo vzduchu.

„Bez čoho?“

„Bez toho, že by som mohla niekoho zastreliť alebo urobiť niečo nezákonné.“ Odpila si vodky rovno z fľaše, aj keď mala plný pohár.

Nenachádzal som slová. Bolo jasné, že svoju odpoveď v poslednej chvíli zmenila. Keď som o tom tak premýšľal, Jenni Stewartová nikdy nepovedala o mojom otcovi nič zlé. Ani raz. A v očiach sa jej zračil strach. Nechcela, aby som si to uvedomil. Že jestvuje aspoň jedna osoba, ku ktorej necíti odpor. A pochopil som… isteže som to pochopil. To, ako sa rozprával s Kendrickovou po skúške s pamäťovým plynom… tá láskavosť v jeho hlase… Obľúbil si Stewartovú, ako si obľúbil mňa a Courtney. Nedokázal si pomôcť. Ľudská náklonnosť… to povedal Thomasovi v tom rozhovore z roku 2005.

Ani jeden z nás nedokázal vydržať to náhle ticho. Podišla ku mne bližšie. Trochu sa potkla – bolo vidieť, že je naozaj dosť opitá – a znovu ma pobozkala. Tentoraz pomaly, dávala mi šancu, aby som vycúval, ale neurobil som to. Výlet do jej minulosti bol pre mňa skoro rovnako ťažký ako pre ňu. Položila mi dlane na tvár – jemne, nenásilne. Srdce mi bilo ako zvon, ale nebol som si istý, či je to dobré, alebo varovné znamenie.

Sekundu mi trvalo, kým som si uvedomil, že ma ťahá do spálne. Aspoň som predpokladal, že je to spálňa. Chladný vzduch vypĺňajúci priestor medzi nami ma nútil sústrediť sa, hoci sa mi krútila hlava a všetky obavy sa mi videli nepodstatné. Zastavil som sa. „Toto nie je dobrý nápad.“

„Prečo?“

„Jednoducho nie je. Ver mi.“

„Neverím,“ usmiala sa. „Povedz prečo.“

Lebo ťa nemilujem. Dokonca ťa nemám ani rád. „Kvôli práci, chápeš? Potom by to bolo hrozne čudné a…“

Rukami mi vkĺzla pod košeľu a začala mi ju ťahať cez hlavu. Prizeral som sa, ako košeľa padá na zem… ako symbol. Rozptýlenie. Presne to som potreboval… a keď som ho potreboval ja, možno ho potrebovala aj ona.

Perami mi prechádzala po krku. Nebolo to zlé. Práve naopak. „Moment, počkaj… prestaň na chvíľku.“

Ustúpila dozadu, no nepúšťala mi ruku. „Čo sa deje, Jackson?“

„Po prvé si opitá a mám dojem, že čoskoro budem aj ja.“ Sadol som si na posteľ a zhlboka som sa nadýchol. „Toto je iba ďalšia metóda manipulácie, nie?“

Pokrčila plecami. „V čom je rozdiel? Čo by som asi chcela dosiahnuť? Myslíš, že ti budem chcieť zlomiť srdce? Zviesť ťa na ďalšie číslo?“

To je fakt. „To je fakt.“

Pritisla mi dlane na hruď a položila ma na chrbát. V hlave mi vírilo milión pochybností, no jej ďalšie slová mi vyrazili dych ako kopanec do brucha.

„Vždy sa môžeš vrátiť do toho svojho smradľavého prázdneho bytu… sám.“

Pomyslel som na to, ako ležím v posteli so spomienkami na Holly a starosťami o otca. Holly s Brianom… jeho ruky sa dotýkajú celého jej tela… Na to som nemal silu. Dnes v noci nie.

Je to iba sex… bez významu a záväzkov. Niežeby som to predtým nikdy nerobil len tak pre zábavu. Chytil som Stewartovú za ruku a stiahol ju k sebe, kým mi hlavu stihli zaplaviť staré spomienky. Chvíľu sme sa na seba dívali, ale potom som sa k nej naklonil a pritisol sa k nej. Nemyslel som na nič okrem jednoduchého vzorca:

Sexi baba + chlapík, čo chce zabudnúť na niekoho iného + nijaké plány do budúcnosti = dokonalé spojenie.

Nebola to nijaká veda, iba sex.

Jej šaty skĺzli na podlahu vedľa mojej košele. Ľahla si na mňa a pobozkala ma na krk, kým moje ruky bez váhania jazdili po jej tele.

„Myslela som si, že to s tebou bude jednoduchšie,“ poznamenala s ústami pri mojom krku. „Viem, čo si robil a najmä nerobil posledné tri mesiace… Vážne, ako je to dlho…“

Zvyšok vety som nepočul. Tými slovami odomkla priečinok v mojej mysli, ktorý som sa pokúšal pred všetkými utajiť. Aj sám pred sebou. Vypustenie týchto spomienok bolo omnoho nebezpečnejšie ako pamäťový plyn. Zaplavili ma ako lavína – nezadržateľná a silná.

„Len aby si vedela… Istý čas som to nerobil.“ Hodil som Holly na posteľ a ľahol som si k nej.

„Naozaj? V akom bláznivom svete to žiješ? Je to iba…“

Priložil som jej prst na pery. „Predstierajme, že je to už dávno… celé týždne.“

„Akoby si sa stratil niekde na mori?“

„Presne tak.“

Dívala sa na mňa a vyzliekala si horný diel plaviek. Ukazovala mi svoju nahotu, no ja som nedokázal spustiť oči z jej tváre, z jej úsmevu. Z tej dokonalej kombinácie sladkosti a bezočivosti. Dotkol som sa jej a pohladkal ju prstami po mäkkých krivkách, až jej naskočili zimomriavky.

„Prečo si odrazu tak zvážnel?“ spýtala sa.

„Len si vychutnávam, že sa môžem na teba dívať.“ Chcel som jej toho toľko povedať, vysvetliť jej, čo cítim, ale na um mi neprichádzali správne slová. Čo iné ako Milujem ťa sa dalo povedať?

Skĺzol som jej rukami k bokom, prevalil sa na pravú stranu a zadíval sa na ňu zhora. Keď to nedokážem vysloviť, môžem jej to aspoň ukázať. Vyzliekol som si šortky a sklonil sa k nej, aby som ju pobozkal. Pevne ma objala rukami a prstami sa mi zaryla do chrbta. Čas zdanlivo spomalil – mal som pocit, akoby sme existovali iba my, ja a Holly, nič iné. Presne ako to malo byť. Navždy.

O chvíľu sme ležali na boku, ešte stále trochu zadychčaní a priveľmi rozpálení aj unavení, než aby sme sa obrátili a zaliezli pod deku. Ležala čelom ku mne a medzi našimi telami bolo iba niekoľko centimetrov.

Hltal som ju očami a nedokázal som sa pohnúť. Dôvera a úprimnosť v jej výraze boli pre mňa trochu priveľa. Určite sa ešte nikto necítil taký šťastný a naplnený. Muselo to byť protizákonné.

Nakoniec zdvihla ruku a dotkla sa mojich vlasov – tým ma vytrhla z tranzu. „Na čo myslíš?“

„Premýšľal som, aká je to dokonalá chvíľa. Zostaňme tu navždy – presťahujeme sa sem do hotela, zabudneme na školu a všetko ostatné. A tiež by sme sa už nikdy nemali obliekať.“

Zasmiala sa, položila mi dlaň na zátylok a pritiahla si ma k sebe. „Ak sa ma spýtaš hneď teraz, je možné, že poviem áno.“

Zdvihol som sa na lakeť. Odrazu som nachádzal slová, ktoré mi predtým chýbali. Pomaly som ju prstami hladkal po chrbte. „Chcem sa ti zdôveriť s veľkým tajomstvom.“

„A to som sa ani nepýtala… To je pre mňa novinka.“

„Veľa vecí je nových…“ Presunul som ruku k jej vlasom a namotal si na prst jeden plavý pramienok. „Vieš, keď sme toto robili prvý raz… vtedy v sprche po tom, čo…“

„Pamätám si.“

Pokúšal som sa jej dívať rovno do očí, aby vedela, že hovorím pravdu. „Vtedy mi to skoro vykĺzlo… Milujem ťa… no nebol som si istý, lebo niečo podobné som ešte nikomu nepovedal. S nikým iným som sa tak necítil.“ Skoro som sa zakoktal. „Znie to ako lacné klišé, čo?“

Pokrútila hlavou, ale neodpovedala. Z nejakého dôvodu som z toho mlčania znervóznel.

„A čo ty?“ spýtal som sa.

Rýchlo ma pobozkala a odtiahla sa, aby som jej videl do tváre. „Nemohla by som s tebou spať, keby som ťa neľúbila. Niežeby som čakala, že aj ty… To som nečakala… A nečakám. Nie je to moje pravidlo alebo niečo na ten spôsob. Jednoducho viem, že sa s nikým nevyspím, pokiaľ ho nebudem milovať. Jednoducho som taká.“

Objal som ju a privinul k sebe bez ohľadu na lepkavý pot medzi našimi telami. „Ja tiež… teraz už áno. Niet cesty späť.“

Zasmiala sa. „Budeš už navždy takýto gýčovitý?“

Chcel som si vymyslieť nejakú múdru repliku, aby som dokázal svoju mužnosť, ale myslel som iba na to, že Holly vedela, ešte skôr než sme boli spolu prvý raz, že ma miluje, a preto to bolo úžasné.

Do súčasnosti som sa vrátil rovnako prudko, ako som ju pred chvíľou opustil. Keď som si uvedomil, že na mne leží nahé dievča, zareagoval som prehnane – odhodil som Stewartovú nabok a odtiahol sa od nej.

„Čo…?“

Zmätený výraz bol pre Stewartovú taký netypický, že ma vykoľajil ešte viac. „É… ja… daj mi minútku.“

Vbehol som do kúpeľne, zamkol za sebou dvere a nad umývadlom som si začal striekať na tvár studenú vodu v chabom pokuse vyčistiť si hlavu od spomienok. Srdce mi opreteky búchalo a v mozgu sa mi vzdúvala čudná kombinácia rozpálenej žiadostivosti a mučivej bolesti z toho, že znovu prídem o Holly. Zdvihol som oči a pozrel na seba do zrkadla – vedel som, že k nijakému nezáväznému sexu so Stewartovou nedôjde.

V tú noc som Holly povedal, že niet cesty späť. A na rozdiel odvtedy mi teraz tie slová zneli ako prekliatie. Bol som neodvolateľne zmenený. Nestál som o nijaké jednorazovky. Nedokázal som sa už ani dívať na atraktívne dievča, ako bola Stewartová, a túžiť po nej.

Bože, to je bieda.

Keď som sa konečne odvážil vyjsť z kúpeľne, Stewartová pokojne spala, schúlená na boku uprostred postele. Prikryl som ju dekou až po plecia, aby som zakryl jej nahú kožu. Na nočnom stolíku som si všimol fľaštičku liekov na spanie – zdvihol som ju a prečítal si etiketu.

Takto prečkám noc bez toho, že urobím nejakú hlúposť. Pomôžu mi lieky na spanie. Vzal som si dva, nasucho som ich prehltol a šiel som si ľahnúť na gauč do obývačky. O dvadsať minút som upadol do ťažkého bezsenného spánku.

Deviata kapitola

12. júna 2009, 8.20

Len čo som sa ráno zorientoval a zistil, že ležím na gauči u Stewartovej, chvíľu som len tak hľadel na strop, aby som si ujasnil, čo cítim. Čakal by som, že sa prebudím s výčitkami svedomia, pretože som podviedol Holly. No zvíťazila logická časť môjho mozgu – vedel som, že na pocity viny nemám dôvod. Nie preto, že k sexu nakoniec nedošlo… Robili sme iné veci, ktoré by sa za normálnych okolností brali ako zahnutie. Cítil som niečo horšie než previnilosť. Totálnu prázdnotu. Takto sa asi cítia Nepriatelia času. Alebo je logická časť ich mozgu ešte dominantnejšia a oni si vôbec nemusia robiť starosti s iracionálnymi emóciami, ako sú láska alebo pomsta. Nevravel mi niečo také doktor Melvin?

Počul som, ako v kúpeľni prestáva šumieť sprcha. Vstal som, aby som si zodvihol košeľu z dlážky v spálni. Dvere do kúpeľne boli mierne pootvorené a úzkou škárou som videl dovnútra. Stewartová stála čelom k dverám, zahalená iba uterákom. Skoro som odvrátil zrak a odišiel, aby sa mohla obliecť, ale nehýbala sa a len civela do neurčita. Vedel som, že niečo nie je v poriadku.

Opatrne som k nej vykročil, otvoril som dvere dokorán a vošiel dnu. „Stewartová?“ oslovil som ju a luskol prstami pred jej tvárou.

Potriasla hlavou a konečne zaostrila pohľad na mňa. „Hm?“

„Si v pohode?“

„Ehm… hej, o nič nejde. Iba… iba som si na niečo spomenula,“ zašomrala, ešte stále napoly v tranze.

Vedel som, že sa ešte celkom neprebrala, lebo hovorila dokonale pokojným hlasom, bez zvyčajnej úsečnosti. „Na čo si si spomenula?“

Prešla okolo mňa do spálne a otvorila jednu zásuvku.

„Myslím, že si to zistil už dávno… o svojom otcovi… a o CIA,“ povedala.

Bál som sa, že mi srdce vyskočí z hrude, no donútil som sa upokojiť.

„Pred pár mesiacmi. To predsa vieš.“

Ihneď pokrútila hlavou. Obrátil som sa k nej chrbtom, kým sa obliekala, a tým som získal čas, aby som sa spamätal skôr, než si všimne moju narastajúcu paniku.

„Neviem to opísať presne… aspoň zatiaľ. Len mám pocit, že si to vedel a ja som vedela, že to vieš… ale inak si neviem na nič spomenúť.“

Pripravil som sa na test ľudskou obdobou detektora lži. O čom to, dočerta, vlastne hovorí? Možno sa Kendricková nemýlila, keď pochybovala o jej duševnej rovnováhe, najmä potom, čo som sa dozvedel o jej aktivitách pred CIA.

„Nie je mi jasné, čo máš na mysli,“ povedal som pomaly, aby som opäť získal čas.

Natiahla si cez hlavu tričko. „Čo tomu nerozumieš? Dostali sme nejaké drogy… drogy, ktoré upravujú pamäť!“

Hm, možno ma neobviňuje z klamania.

No nemá záchvat paranoje alebo niečo podobné? Jednu vec som však vedel iste. Ani náhodou jej nebudem vravieť, že sa zbláznila. Skutočne zbláznila. Kto iný ako veliteľ Marshall by prijal šialenca rovno z basy?

A kto iný ako ja by sa s tým šialencom skoro vyspal?

„Nikdy by som si nepomyslela, že by komukoľvek z nás tvoj otec vyviedol niečo také,“ povedala.

Chcel som čo najrýchlejšie vypadnúť, no nemohol som ju nechať v takom stave. „Môžeš sa ho na to spýtať, keď sa vráti…“

Pozrela na mňa, zhlboka sa nadýchla a prikývla. „Hej, to bude asi najlepšie. Musím bežať… mám sa stretnúť s Masonom.“

S úľavou som si vydýchol. „Ja tiež. Totiž, aj ja musím niekam ísť.“

Obula sa a vykročila na chodbu, ale ešte pred vchodovými dverami sa obzrela. „A prestaň sa správať tak čudne, Junior. Vravela som ti, že o nič nejde. Na minulú noc som celkom zabudla.“

Vydýchol som si. „Takže sme v pohode?“

Pred Holly som túto otázku položil niekoľkým dievčatám a všetky odpovedali, že áno, ale potom ma ich kamarátky ohovárali za to, že som sa s nimi vyspal a viac im nezavolal. Toto však bola Stewartová – tá žiadne kamarátky nemá.

„Nie sme na tom inak než včera, ak ti ide o toto.“

Zdvihol som košeľu zo zeme a pretiahol si ju cez hlavu. „To je super… aspoň myslím.“

Vo výťahu som sa pokúšal vymyslieť nejaký plán. Keď boli Marshall aj môj otec nedostupní, komu som mohol povedať o jej duševnej labilite – alebo čo to malo znamenať? Iste, Kendrickovej, ale tá nemala právomoc čokoľvek urobiť. Stretnutie so senátorom Healym bolo celkom mimo – nemohol som za ním len tak zájsť s informáciami o niekom z mojich kolegov. Freeman by iba povedal, že musíme počkať na otca alebo Marshalla.

Takže zostával len doktor Melvin.

Pred jeho ordináciou som zastal… naposledy som tu bol s Adamom a kradli sme dáta z jeho počítača. Adam… ten by vedel, čo urobiť. Ak mi doktor Melvin nedokáže pomôcť, možno budem musieť porušiť svoj vlastný zákaz a navštíviť ho.

Nie! Od chvíle, keď som včera náhodou natrafil na Holly, sa pancier tvrdého agenta, ktorý som si prácne vybudoval, postupne rozpadával. O chvíľu ju začnem sledovať a budem ju pozývať na rande.

Zľahka som zaklopal a počul som zvuk odsúvajúceho sa kresla. Doktor Melvin otvoril dvere posediačky a rozosmiato ma pozdravil. „Ahoj, Jackson, ako sa máš?“

„Dobre, vďaka.“ Zatvoril za sebou.

Doktor vypol monitor počítača a ukázal na vyšetrovací stôl. Ani pri jednej návšteve uňho som sa nevyhol kontrole životných funkcií. Počkal som, kým mi okolo ruky navliekol rukávnik tlakomeru. „Už dávno sa vás chcem spýtať: Máte aj iných pacientov? Myslím, normálnych ľudí?“

Usmial sa a zasunul si do uší stetoskop. „Mám veľa pacientov a všetci vyzerajú celkom normálne.“

„Takže ide o samých agentov Búrky? A čo Stewartová? Aj tú ošetrujete?“

Pokrútil hlavou. „Nie, tá prešla previerkou a môže podľa potreby navštevovať bežného lekára. Ja by som ju ošetroval iba vtedy, keby taký lekár nebol práve dostupný. Nikdy som nemal dôvod trvať u nej na lekárskej prehliadke.“

„Ten ste mali iba u mňa,“ povedal som. „Lebo som prírodný úkaz.“

Ticho sa zasmial a pritisol mi stetoskop na chrbát. „Ak tým myslíš, že si jeden svojho druhu, potom áno. Ale ošetrujem skoro všetkých ostatných.“

„Okrem Stewartovej?“ naliehal som.

Odložil stetoskop do vrecka na bielom plášti a znovu sa usadil do kresla. „Preto si prišiel? Porozprávať sa o agentke Stewartovej?“

„Áno. Spýtal by som sa otca, ale ten je na tej misii s Marshallom,“ odmlčal som sa a pozoroval, ako Melvinovi tuhnú rysy. Hneď bolo jasné, čo si myslí. Priveľmi ľahko sa z neho dolovali informácie – musel som si dávať dobrý pozor na jazyk, lebo som nemal záruku, že moje slová nevedomky neodovzdá ďalej. „Dnes ráno sa správala naozaj zvláštne. Zvláštnejšie ako zvyčajne. Nedala pokoj kvôli niečomu, na čo si spomenula. V podstate si myslí, že som odhalil otcovu prácu pre CIA už niekedy dávno a že sme obaja dostali drogy, ktoré nám pozmenili pamäť.“

Z toho, ako Melvin vyskočil, mi prešiel mráz po chrbte.

„Spomenula si na konkrétnu udalosť… alebo rozhovor?“ spýtal sa.

Búchalo mi srdce, ale nevšímal som si to. Nebol dôvod niečo skrývať, keď doktor Melvin vyzeral prinajmenšom ustarostene. „Takže je to pravda? Dostala nejakú drogu… a ja tiež?“

„Nie,“ odmietol bez váhania. „Je to horšie… možno… Nie som si tým istý.“

„Naozaj bola vo väzení?“ spýtal som sa.

„Áno, ale prekvapuje ma, že ti to povedala.“ Zalistoval v zložkách v kartotéke, kým našiel jednu konkrétnu.

„Iba mi zišlo na um, či… no… či je psychicky v poriadku.“

Doktor Melvin pokrčil plecami, vytiahol zložku plnú papierov a zahĺbil sa do nich. „Pripúšťam, že počias dospievania sa správala trochu extrémne, ale bola znudená a chýbala jej motivácia. Nikdy nemohla naplno prejaviť svoju kreativitu. A v poslednom čase vykazuje isté známky depresie – len mierne, čo nie je v tomto zamestnaní nič nezvyčajné. Ale stačilo to, aby jej Marshall prikázal, nech sa pokúsi nájsť si ozajstných kamarátov.“

„Marshall chcel, aby sa s niekým skamarátila?“

Možno šlo senátorovi Healymu práve o toto, keď ma požiadal, aby som s ňou trávil viac času. Údajne to predsa bol odkaz od Marshalla.

Doktor Melvin sťažka dosadol do svojho kresla a z toho, ako uprene a pozorne sa na mňa zadíval, som pochopil, že mieni nastoliť vážnejšiu tému, než sú pokusy Jenni Stewartovej zohnať si kamarátov.

„Spomínaš si na to, kedy si mi prvý raz oznámil, že vieš cestovať v čase? Celkom prvý raz.“

„Myslíte v roku 2007? V tej inej časovej línii?“

Prikývol. „Pýtal som sa ťa niekedy, či si v priebehu skoku videl sám seba?“

Jeho otázka ma zmiatla. To už predsa vedel. S otcom sme mu všetko povedali už v marci. „Áno, ale veď presne viete, ako to funguje.“

„Sedel som na kraji stola… v tajnom ústredí. Ty si sedel na gauči, v modrej košeli,“ povedal s pohľadom upreným niekam za moje rameno. „Mám pravdu?“

„Hmm, ale prečo…“

„Ty a tvoj otec by ste sa mi nikdy neobťažovali oznamovať, akú košeľu si mal na sebe. Všetko ste do mňa nahustili za desať minút.“ Vyvalil oči, akoby mu práve napadlo riešenie.

„Spomínam si na udalosti z inej časovej línie… rovnako ako Stewartová.“

„Čože? Ako to?“

„Predvčerom som mal také videnie. Mávol som nad tým rukou, že to asi viem od teba alebo od tvojho otca, ale časť mojej mysle sa tým odmietla prestať zaoberať, a keď teraz skúmam tie tvoje polskoky, ktoré nedokáže nikto iný…“

Až na Emily. Tá ich vie tiež.

„Áno?“

„Vieš, ako funguje dokonalý skok, však? Taký, pri ktorom nevytvoríš novú časovú líniu ani neskáčeš naspäť do pôvodnej.“

„Asi áno… Okamžite sa môže niečo zmeniť, nie?“

„Tvoj otec a Marshall sa báli poskytovať ti priveľa informácií – samozrejme, pre tvoje dobro.“

Samozrejme. „Thomas je jediný, o kom vieme, že ich dokáže bez toho, aby ho to zabilo. Keby si to vedel ako on, dajme tomu skočiť päť rokov do minulosti, uvidel by si sám seba.“

„Ja som si myslel, že moje druhé ja pri úplnom skoku zmizne.“

„Správne.“

„Fíha, takže keď to urobím takto, bude to naozaj ako v Hollywoode,“ zašomral som.

„Myslím, že sa pri polskokoch veľmi tesne približuješ tomu, čo dokáže Thomas,“ povedal ticho Melvin, skoro akoby tomu sám neveril. „Je možné, že sa tvoje schopnosti vyvíjajú a časové línie, ktoré si vytvoril, splývajú.“

„Znamená to, že môj mozog vybuchne alebo že sa skončí svet, alebo niečo na ten spôsob?“

„Myslím, že nie. Možno sa už nič viac nestane… Ten výjav z roku 2007, ktorý som videl, a správanie Stewartovej z dnešného rána mohli súvisieť s tým, že máme nadpriemernú inteligenciu. Náš mozog je naučený zaznamenávať aj tie najmenšie detaily a vízie. Pochybujem, že by to malo akýkoľvek vplyv na normálnu osobu, a je celkom pravdepodobné, že nič iné už nepríde.“

„Nevravíte to iba preto, aby som nespanikáril?“

„Nie, ale keby to tak bolo, aj tak by som ti to nepriznal.“ Mierne sa pousmial.

Ak niekedy nastala vhodná chvíľa, aby som doktorovi Melvinovi položil zopár otázok, ktoré mi vŕtali v hlave už od Heidelbergu, bolo to teraz. Zoskočil som z vyšetrovacieho stola a vzal si papier a ceruzku, aby som si ňou načrtol schému, ktorú som si zakreslil aj do denníka.

Doktor Melvin ku mne otočil kreslo a pozrel na môj nákres. „Svet A? Svet B?“

„To sú názvy pre rôzne časové línie, kde som bol.“

Zasmial sa. „Pripomína mi to tú videohru, ktorú sme s Courtney často hrávali. Ako sa volala?“

Pohol prstami, akoby ovládal tlačidlá gameboya.

„Super Mario Brothers.“ Prisunul som k nemu papier. „Takže ak som opustil Svet A a vytvoril Svet B… a potom sa opäť vrátil do Sveta A, ale nie presne v ten istý deň, keď som z neho odišiel… v skutočnosti to bolo pár mesiacov pred tridsiatym októbrom 2009, potom som zásadne zmenil budúcnosť, nie?“

Doktor Melvin pomaly prikývol. „Áno, máš pravdu. Aj tá najmenšia zmena v deň, keď si sa druhý raz objavil vo Svete A, navždy ovplyvní budúcnosť.“

Pritiahol som si k nemu druhé kreslo a sadol som si. Začínali mi dochádzať niektoré veci. Thomasove skoky, to nie je jediný spôsob, ako meniť budúcnosť. Ten Nepriateľ času v Heidelbergu neklamal. „Povedzme, že by som sa hneď teraz rozhodol použiť úplný skok do Sveta B, dajme tomu do októbra 2007, a potom sa zase hneď vrátiť sem…“

„Do Sveta C,“ doplnil doktor Melvin podľa môjho označenia.

„Ale do chvíle pred dvoma hodinami, a namiesto toho, aby som šiel do vašej ordinácie, vybral by som sa…“ na okamih som sa odmlčal. „Ja neviem… do Starbucksu… a tento rozhovor by sa nikdy neodohral. Tým by som tiež zmenil budúcnosť, nie? Nelíši sa to veľmi od thomasovského skoku. Úplného skoku v rovnakej časovej línii.“

Únava na Melvinovej tvári ma ešte väčšmi pobádala vytiahnuť z neho čo najviac odpovedí. „Jackson…“

„A keby som sa potom chcel vrátiť tam, odkiaľ som vyšiel… skočil by som naspäť do Sveta B, iba na pár sekúnd, a hneď sa vrátil so Sveta C, ale o dve hodiny neskôr, než odkiaľ som skočil. Takže by to bola presne táto sekunda…“

„To nemôžeš,“ namietol Melvin rozhodne.

„Iba hypoteticky… Ja viem, že mi to Marshall zakázal.“

„Chcem povedať, že nemôžeš, nie že nesmieš.“ Požičal si moje pero a obrátil papier na čistú stranu, aby naň mohol nakresliť vlastnú schému. „Vráťme sa k tomu, čo si naozaj urobil. Skočil si zo Sveta A do Sveta B a potom sa vrátil do A, ale nie do trinásteho októbra, ale do trinásteho augusta. Len čo si si pri skoku z inej časovej línie vybral konkrétny čas, môžeš k budúcnosti postupovať iným spôsobom. Bez ohľadu na to, koľko ráz sa odrazíš od Sveta B, trinásty august zostane pre teba prítomnosťou. Zdá sa mi, že si to nazýval základňa alebo tak nejako?“

Vydýchol som a oprel sa o kreslo. „Musím to prežiť… zostať. September a október sa budú líšiť od toho, ako som ich prežil po prvý raz, ale tá zmena nebude okamžitá.“

„Správne.“

„Fungujú tak aj thomasovské skoky? Myslím dokonalé skoky.“

„Áno. Predstav si ich ako polskoky – vrátiš sa skoro do toho istého okamihu. Pri polskokoch sa však, samozrejme, nedá nič zmeniť.“

„Počkajte… takže keď ma Thomas zobral…“ zarazil som sa. Uvedomil som si, že som mu práve prezradil svoj skok s Thomasom do tej desivej dokonalej budúcnosti. O tom som ešte nikomu nepovedal. Dokonca ani ocovi, lebo by som zároveň musel rozprávať o Emily, a to som nemohol.

Doktor Melvin nadvihol obočie. „Kam ťa zobral? Kedy s tebou Thomas skákal, Jackson?“

Cítil som, že je veľmi rozrušený. „Predtým, v poslednej časovej línii, ktorú som opustil… vo Svete A. Bolo to niekam… ďaleko, ďaleko dopredu…“ Vtom som si uvedomil ďalšiu vec, ktorá ma úplne ohromila. „Ak pochádza z toho roku… ak tam v ňom žil, mohol to urobiť, nie?“

„Áno.“ Doktor Melvin sedel nehybne ako socha a čakal, až si z toho vytvorím ďalšie závery. Z posledných prerieknutí Kendrickovej mi bolo celkom zrejmé, že práve tieto veci študuje v rámci svojej špecializácie. Názov Pokroky v biológii sa podľa všetkého v Búrke vykladal veľmi voľne. „NEČi sú z budúcnosti? Marshall klamal, keď mi tvrdil… vo Svete B, v roku 2007… že sa gén Tempus postupne vyvinul prirodzenou cestou a že sa s ním stretávame v priebehu celých dejín, alebo čo mi to vtedy rozprával?“

„Neklamal. Gén Tempus sa naozaj v priebehu doby prirodzene vyvíja. Jeho evolúcia sa ešte nezačala. A niekto ako Thomas ho môže vystopovať v minulosti. Jeho minulosť je tvoja budúcnosť.“

„Takže NEČi sú tam hore.“ Z nejakého dôvodu som si budúcnosť vždy predstavoval niekde nad sebou, ako napríklad Kanadu nad Spojenými štátmi. „Teleportujú sa, užívajú vitamíny a rodia deti, ktoré sa šplhajú ako miniatúrni superhrdinovia, a odrazu sa rozhodnú, že by bolo zábavné zacestovať si v čase a zabiť nemeckú kancelárku alebo niekoho rovnako dôležitého, aby o dvesto rokov mohli legálne vyrábať klony či superdeti?“

Uvedomoval som si, ako hlúpo vyznievajú moje príklady, ale bez zjednodušovania by som sa nikdy sám nedopracoval k odpovediam na svoje otázky. Tých dvesto rokov som si vycucal z prsta a úprimne povedané, nebol som si istý, či by sa všetky tie šialenosti, ktoré mi Thomas ukázal, stihli iba za dve storočia.

„Nie je to také jednoduché…“

„Preto ste mi nevedeli dať jasnú odpoveď… vaša druhá verzia, keď som sa spýtal, či niekto zastaví doktora Ludwiga a jeho výrobu klonov. Zrejme sa ešte ani nenarodil. A bohvieako dlho sa ani nenarodí. Pokojne môžem byť jeho praprapradedko.“

Nevedel som prečo, ale tieto odhalenia o Nepriateľoch času z veľmi vzdialenej budúcnosti ma trochu upokojovali. Iste, svet sa vďaka nim odrazu zdal omnoho väčší – akoby sa dalo ísť omnoho ďalej na sever než do Kanady –, ale všetky tie bláznoviny typu cestovania v čase a klonovania nepatrili do môjho sveta alebo sem aspoň patriť nemali. Mohol som tomu uveriť a prijať to ako vec, ktorá sa stane zhruba v období, keď autá začnú lietať a samy sa šoférovať.

„Jackson!“

Vytrhol som sa zo zadumania a vrátil sa do ordinácie doktora Melvina, ktorý mi práve položil ruky na plecia a jemne mnou zatriasol.

„Jackson? Testujeme agentov… CIA aj FBI… Preverujeme ich sériou testov, aby sme zistili, kto je psychicky schopný uniesť túto informáciu – poznať budúcnosť a to, čo príde.“ Doktor Melvin spustil ruky z mojich pliec, no ďalej sa mi uprene díval do očí. Možno v nich hľadal stopy šialenstva. „Každý agent Búrky si, pochopiteľne, dokáže poradiť s predstavou cestovania v čase, ale nie všetci by dokázali dobre a účinne pracovať, keby poznali priveľa podrobností. Ty si jedným z nich.“

Zasmial som sa, hoci to vôbec nebolo vtipné. „Sám viem cestovať v čase, takže som určite schopný vyrovnať sa s tým.“

Doktor Melvin pokrútil hlavou. „Nebojíme sa iba šialenstva. Potrebujeme ľudí, u ktorých máme istotu, že nebudú konať impulzívne ani nezačnú túžiť po moci, keď spoznajú budúcnosť. Nič som ti o tom nemal prezrádzať, Jackson.“ Pošúchal si spánky a na chvíľku zatvoril oči. „Neviem, čo poviem tvojmu otcovi a Marshallovi. Podľa smerníc by som to mal ihneď nahlásiť Healymu a Freemanovi a tí by ťa stiahli z tejto misie. Ale možno je to takto najlepšie. Aspoň kým si nebudeme istí…“

„Istí čím?“ V spánkoch mi pulzovala krv. „Tým, že bez vypytovania urobím, čo sa mi povie? Že odrazu nedostanem chuť ovládnuť svet?“

„Upokoj sa, Jackson. Nie je to tvoja chyba.“

Prudko som odtisol svoje kreslo od stola a vykročil k dverám. Už som mal takých rečí plné zuby. „Nijaký test vám nikdy nepovie, s čím sa niekto dokáže alebo nedokáže vyrovnať. A vy… vy netušíte, čo som schopný zvládnuť.“

Nechal som ho sedieť v ohromenom tichu. Vedel som, že nepovie senátorovi Healymu o Stewartovej, lebo bol podľa všetkého rovnako prekvapený ako my ostatní, keď sa Healy objavil v úlohe veliteľa Búrky. Nikdy by som sa mu nezdôveroval s niečím takým bez toho, aby som to najprv prebral s Marshallom alebo s mojím otcom. Nepovedal napokon Healymu ani o svojom vlastnom zvláštnom déjà vu zo splývajúcich časových línií. A potvrdil som si svoje podozrenie, že ma Marshall nechal študovať pokročilú obranu preto, lebo sa bál, že sa obrátim proti Búrke… že začnem túžiť po moci, ako naznačil doktor Melvin.

To, že predo mnou také veci tajil ocko, ma tak veľmi netrápilo. Vedel som, že sa vždy riadil jediným cieľom: uľahčiť mi život. Nechcel, aby som niesol priveľkú zodpovednosť alebo aby ma niekto do niečoho nútil. Na druhej strane ale jeho mlčanie dokazovalo, že ani on nevie o mojich schopnostiach. Ak som si vedel poradiť s tým, keď niekto zhodil moje dievča zo strechy, dokážem ľahko vstrebať aj skutočnosť, že NEČi pochádzajú z budúcnosti a tí najschopnejší z nich vedia meniť beh vecí tým, že sa odrážajú od iného sveta a vracajú sa naspäť. Možno thomasovské skoky ovládajú viacerí, ale to som nemal právo vedieť.

Možno ich viem aj ja?

Vzhľadom na rozhovor s doktorom Melvinom na opačnom konci mesta a vyše hodinové potulovanie sa po Central Parku, pričom som sa pokúšal odpovedať si na desiatky otázok, ktoré sa mi preháňali v hlave, som prišiel neskoro na schôdzku s Kendrickovou v hoteli Plaza kvôli pridelenému sledovaniu.

Kendricková si ma premerala znechuteným pohľadom. „Klasika. Ideš neskoro a ešte vo včerajších handrách.“

„Prepáč, zažil som bláznivé ráno a nestihol som zájsť domov.“

„Fajn, ušetri ma podrobností.“

Celé dopoludnie so mnou nehovorila, s výnimkou pracovných záležitostí, keď potrebovala vložiť do záznamu moje údaje.

Po skončení štvorhodinovej služby sme mlčky vyšli von a ja som na nej videl, že sa stále pokúša zachovať mlčanie. No nakoniec to vzdala a vyhŕkla: „Nedokážem uveriť, že si strávil noc so Stewartovou! Nebál si sa, že na teba v spánku zaútočí alebo niečo podobné?“

„Nešlo o nič vážne, fakt. Ani sme spolu…“

Zastala uprostred chodníka a obrátila sa ku mne. „O nič vážne? Naozaj si taký tupec? Ona má problémy. Takých ľudí nesmieš zneužívať!“

Kendricková si myslela, že Stewartovú zneužívam? Nepatrná možnosť, že má pravdu, ma tak veľmi rozhnevala, že som vyrazil do protiútoku. „A čo ty? Ťaháš Michaela za nos a kvôli čomu? Ani nevie, kto si.“

Na tvári sa jej objavila zmes bolesti a zlosti. Zaťala zuby a mlčky pokračovala k zastávke autobusu. Cestou domov som sa pokúšal prísť na to, prečo som na ňu tak vyskočil. Pomyslenie na to, že by som mohol byť rovnako neosobný ako Stewartová, ma zrejme trápilo viac, než som si dokázal pripustiť. Potom som si spomenul na výraz Kendrickovej, keď som sa jej spýtal, kde žila pred tým, ako sa prisťahovala do New Yorku. Jej tajomstvo sa skrývalo v tejto odpovedi. Bol som o tom presvedčený. Po návrate domov som s ňou šiel do jej bytu a zatvoril som za nami dvere. „Povedz mi, čo sa stalo tvojim rodičom… tvojej rodine.“

Odhrnula si vlasy z tváre a zostala predo mnou stáť so skríženými rukami. „A čo sa stalo s tvojimi rodičmi?“

Zrejme som sa zatváril zmätene, pretože vyvrátila oči a spresnila: „Jednou z mojich prvých úloh vo Francúzsku bolo analyzovať DNA všetkých agentov Búrky bez ich vedomia. Viem, že tvoj otec nie je v skutočnosti tvoj otec… z biologického hľadiska.“

Chvíľu som sa nezmohol na slovo. V hlave mi vírili rôzne teórie. Vie, že som napoly NEČ? Marshall by jej nikdy nedovolil testovať moju krv, keby vedel, že na to môže prísť. A uvedomil som si ešte niečo… Opäť mi prezradila dôvernú informáciu týkajúcu sa jej špecializácie. A znovu sme sa škriepili. Čo to znamená? Vyzrádzame si tajomstvá, navzájom sa jedujeme, Kendricková z ničoho nič bráni Stewartovú – stávala sa z nej moja kamarátka? To som nikdy nemal v pláne.

„Toto som zistil len nedávno,“ povedal som nakoniec.

Z tváre sa jej vytratila skoro všetka zlosť. „Prepáč.“

„Stále je to môj otec. Nič sa tým nemení.“

Zhlboka sa nadýchla a na okamih zatvorila oči. „Moji rodičia a môj mladší brat zomreli pred dvoma rokmi – to je jeden z dôvodov, prečo som tu, v CIA… konkrétne na tomto oddelení. Viac už zo mňa nedostaneš, jasné?“

„Jasné,“ povedal som ticho.

„Ty a Stewartová… do toho ma nič. Už o tom nebudeme hovoriť.“

„Fajn.“

„Takže si naozaj so Stewartovou…“

Zakryl som jej rukou ústa. „Práve si povedala, že ťa do toho nič. Si strašný pokrytec.“

Nepatrne sa pousmiala a pohla sa ako blesk. Ledva za pol sekundy som mal ruku skrútenú za chrbtom. „Také veci beriem dosť vážne. Radšej mi rýchlo povedz niečo pekné, aby si si to u mňa vyžehlil.“

Skrútila mi ruku ešte viac a ja som naoko zjojkol od bolesti. „Myslím, že si mi vykĺbila ruku… Vážne, pusť ma!“

Hneď poslúchla. „Najmä s ňou nehýb…“

„Naivka,“ skríkol som a skočil som za gauč, kým sa stihla pohnúť. „Uvidíme, či to skúsiš znovu.“

Uškrnula sa na mňa cez hradbu z nábytku. „Odtiaľ vedie von jediná cesta.“

Prestupovali sme z nohy na nohu a vyčkávali na útok toho druhého, keď sa vtom otvorili dvere, vošiel Michael a porozhliadol sa okolo seba.

„É… ahoj. Čo sa deje?“

Kendricková zo mňa nespúšťala oči. „Iba debatujeme o tom, ktorá vakcína proti chrípke bola najmenej účinná.“

„Hm… od toho sa radšej dištancujem.“ Podišiel k nej a Kendricková sa k nemu otočila, aby ho pobozkala.

Bleskurýchlo som preskočil gauč a presunul sa k východu. „Zatiaľ sa maj, Lily.“

„Dočerta,“ zanadávala, keď som za sebou zatváral dvere.

Desiata kapitola

11. júna 2009, 7.30

Dnes mi senátor Healy dal posledné inštrukcie týkajúce sa akcie: mám byť na večierku ako hosť, nič viac. Aj Kendricková hrá úlohu hosťa, lebo je zapísaná ako študentka medicíny, a dokonca bola na praxi u niekoľkých lekárov, ktorí sa na večierku zúčastnia.

Musím sa k niečomu priznať. Včera neskoro večer som nemohol zaspať, a tak som nakoniec odišiel vlakom do Jersey a prešiel som okolo Adamovho domu. Nevidel som ho a vnútri sa nesvietilo, ale mal odomknuté auto. Sadol som si za volant, prezrel si jeho zbierku cédečiek, a keď som objavil album Grace od Jeffa Buckleya, strčil som si ho do vrecka a odišiel. To je Adamovo najobľúbenejšie. Viem to. A neviem presne vysvetliť, na čo ho potrebujem, ale vyvoláva vo mne spomienku, zatiaľ bez konkrétnych obrysov. Alebo som jednoducho potreboval zanechať v Adamovom živote nejakú stopu.

16. júna 2009, 19.49

Vošli sme do tanečnej sály hotela Plaza vo formálnom oblečení – ja v smokingu a Kendricková v ružových šatách –, ale obaja sme mali pri sebe ukryté zbrane, vysielačky, protiskokové injekcie a mobily. Takže dnešný večierok nesľuboval práve zábavný relax.

Obaja sme boli znepokojení, lebo náš život odrazu začal byť celkom všedný a jednotvárny. Niežeby sme stáli o to, aby nám každú minútu niečo hrozilo, ale absencia nebezpečenstva nás znervózňovala. Niečo sa chystá a nebude to hocičo. Tak sa mi to aspoň zdalo.

„Tamto je náš dnešný hostiteľ.“ Kendricková ukázala na dlhý stôl, za ktorým sedel senátor Healy s niekoľkými zahraničnými politikmi. „Takže na koho chceš staviť? Čínsky veľvyslanec je dosť dôležitý. Pochybujem, že by sa niekto usiloval odstrániť toho chlapíka z Litvy.“

Odsunul som od stola stoličku, aby si mohla sadnúť, a rozhliadol som sa. „Ja tipujem hostiteľa.“

„To by bol poriadny úlovok, čo?“ poznamenala s úsmevom.

Niekoľko hostí pri VIP stole sa dívalo naším smerom a debatovalo v rodných jazykoch so svojimi susedmi. Položil som si ruku na Kendrickovej stoličku a naklonil sa k nej, aby som jej zašepkal do ucha: „Myslíš, že im dokážeš čítať z pier a súčasne prekladať do angličtiny?“

Usmiala sa. „Začnem sprava a ty zľava.“

„Ruština, môj najobľúbenejší jazyk,“ pochválil som ju. Pozoroval som muža v stredných rokoch, ako si nemotorne napráva motýlika a na niečo sa ponosuje svojej susedke. Stačilo sa naňho pozorne dívať a premietať si pohyby jeho pier tak dlho, kým som nedokázal rozlúštiť jednotlivé slová. „Ten Rus vraví, že neznáša, ako mu večne pchajú do nápoja ľad. Vraj to chutí ako voda a on sa nikdy neopije.“

Kendricková sa zasmiala a nespúšťala zrak zo svojho objektu. „Tá Francúzka rozpráva tomu Talianovi iba o deťoch. Nič dôležité.“

„Vidím, že si precvičujete medzinárodnú špionáž,“ ozval sa za nami hlas senátora Healyho. Obaja sme sa rýchlo otočili.

Pousmial sa. „Iba žartujem. Prosím, Jackson, predstav ma svojej krásnej spoločníčke.“ Obrátil sa ku Kendrickovej a položil jej ruku na chrbát. Skúšal, ako vieme hrať svoje úlohy. „Jacksonovho otca poznám už roky. Vždy vychádza Federálnemu úradu pre kontrolu liečiv vo všetkom v ústrety. Jeho spoločnosť venovala na túto akciu vyše stotisíc dolárov.“

„Ehm… to je veľmi ušľachtilé,“ podotkla Kendricková.

„Áno, je to skvelý človek. Škoda, že dnes nemohol prísť.“ Vyčkávavo sa mi zadíval do očí.

Odkašlal som si. „Ehm, áno… Pán senátor, toto je Lily Kendricková.“

„Nechceli by ste sa zoznámiť s niektorými z čestných hostí?“ spýtal sa s úsmevom.

Obaja sme vstali – skoro som počul, ako si Kendricková premieta v duchu zoznam mien a základné informácie o zahraničných hosťoch.

Senátor Healy ma chytil za obrubu saka a zadržal ma, aby sme nechali ísť Kendrickovú dopredu.

„Myslel som, že sme sa na niečom dohodli. Mal si tráviť čas s agentkou Stewartovou,“ sykol mi do ucha.

Čo som ju mal pozvať sem na ples? Povedal predsa Kendrickovej, že tu bude tiež ako hosť. Obaja sme predpokladali, že tým myslí, aby prišla so mnou.

„Veď som s ňou aj bol,“ odvetil som ticho. „Neuvedomil som si, že ste tým mali na mysli dnešný večer.“

Podráždene si vzdychol a povedal: „Asi sa budeme musieť uchýliť k plánu B.“

Plán B?

Keď sme dorazili k stolu, senátor sa ku mne naklonil. „Pokojne sa trochu predveď a pozdrav ich v rodných jazykoch.“

Netušil som, prečo to navrhuje, keď ma predstavoval ako syna riaditeľa jednej farmaceutickej firmy a rodeného Newyorčana. Nie ako agenta CIA, ktorý ovláda viac jazykov než väčšina géniov. Postupovali sme s Kendrickovou pozdĺž stola a podľa senátorovej inštrukcie som ohromoval tlmočníkov. Pri tom Rusovi na konci stola som však iba kývol hlavou a pozdravil som ho. V ďalšej chvíli som onemel, lebo mi padol zrak na dievča v ružových šatách na druhom konci sály.

„Panebože, to predsa nie je možné,“ zamumlal som.

Kendricková sa rýchlo rozlúčila s ruským politikom a odviedla ma od stola. „Čo predsa nie je možné?“

Nedokázal som jej odpovedať. Len som zízal na Holly, ktorá stála vedľa toho svojho namakaného Briana. Ešte nikdy som nebol taký sklamaný z toho, že ju vidím. A nemalo to nič spoločné s Brianom. Určite nešlo o náhodu, že je zase na rovnakom mieste ako ja. Bol to ďalší útok Nepriateľov času. Iste v tom mal prsty Thomas. Určite nejako zistil, čo k nej cítim.

„Dnes večer sa zomelie niečo ohavné,“ zašepkal som Kendrickovej. „Ver mi.“

Vnímal som, ako sa mi uprene díva do tváre, potom však zaletela pohľadom na druhú stranu miestnosti a usmiala sa. „Takže si si všimol moje prekvapenie?“

„Čože?“

Štuchla ma do pleca. „Nezízaj tak! Videla som, ako si sa na to dievča díval. Prečo myslíš, že som sa ponúkla, že jej chalanovi dohodím toho ortopéda?“

„Čože?“ spýtal som sa druhý raz. Už som si predstavoval všetky domy v New Yorku, z ktorých Thomas mohol zhodiť Holly, a Kendricková mi oznamuje, že toto je niečo na spôsob rande naslepo, s Holliným novým chalanom v úlohe nevítaného spoločníka? „Prečo sú tu?“

Ukázala na malého plešivého pána vedľa Briana. „To je lekár, ktorý dá do poriadku jeho zranenie, aby sa Brian mohol vrátiť do Kalifornie a zahrať množstvo touchdownov. Vlani som uňho praxovala. Je úžasný. Napokon, v tejto sále je plno lekárov, ak si si to nevšimol. Uskutočňuje sa tu zbierka na výskum rakoviny.“

„A to automaticky znamená, že tu budú všetci lekári zo širokého okolia?“ spýtal som sa. Vôbec som sa necítil previnilo, že ju takto vypočúvam. „To, že sem pôjdeme ako hostia, sme sa dozvedeli až potom, čo si oslovila toho futbalového boha.“

„Iba som sa s ním chcela zoznámiť a pokiaľ možno ho zase vyslať na opačný koniec zemegule.“

Rozpačito sa na mňa usmiala. „Nabúrala som sa do senátorovho e-mailu a získala som zoznam hostí. Keď som v ňom našla svojho obľúbeného ortopedického chirurga, poslala som mu e-mail, v ktorom som navrhla, aby pozval aj svojho najnovšieho pacienta. Predpokladala som, že si pacient privedie aj tú blondínku, nad ktorou tak slintáš.“

Vydýchol som si od úľavy. „Je to naozaj pravda? Prisahaj, že neklameš.“

Uškrnula sa na mňa. „Vieš, koľko energie som do toho vložila? Toto bol jediný spôsob. Nemôžeš sa iba tak zjavovať na rovnakých miestach, kde je náhodou aj ona. To by vyzeralo čudne. Ale ako študenti medicíny do tejto spoločnosti patríme, a ona ani nie je na zozname hostí. Na ňom je on.“

„Takže odrazu je zo mňa medik?“

Kendricková pokrčila plecami. „Iba povedz, že sme spolu chodievali na prednášky. Na organickú chémiu. Videla nás v univerzitnom kníhkupectve, takže…“

Prehrabol som si vlasy – neprekvapilo ma, keď som zistil, že sa mi trasú ruky. Prestanem sa niekedy báť o Hollin život? „Musím si sadnúť.“

Zamieril som k nášmu stolu a Kendricková šla za mnou. „Neprihovoríš sa jej?“

„Nie, vďaka.“ Klesol som na stoličku. Nohy sa mi chveli tak, že by som sa na nich dlhší čas neudržal. Tak veľmi sa mi uľavilo, že som si ešte nestihol začať robiť starosti z ďalšieho stretnutia s Holly. A že ju opäť vidím s niekým iným.

„No tak, Jackson.“ Kendricková zalomila rukami. „Pokúšam sa ťa dať s niekým dokopy, aby si nemusel pokračovať v jednorazovkách so Stewartovou.“

„Stalo sa to iba raz,“ pripomenul som jej. A nedostali sme sa ani na druhú métu. Ale z nejakého dôvodu som neuviedol jej domnienky na pravú mieru. Možno preto, že to bolo aj tak jedno. Necítil som sa ako hrdina ani ako slušný chalan len preto, že som to so Stewartovou nedotiahol do konca. Cítil som sa osamelo. Lebo keby som sa so Stewartovou naozaj vyspal, nemal som ani nikoho, koho by som tým zranil, a to bol vlastne najhorší pocit.

Práve preto zamilovanosť nestála za veľa.

Kendricková si sadla vedľa mňa a usmiala sa. „No, ak ťa to zaujíma, volá sa Holly a má čistý trestný register. Nedostala ešte ani pokutu za prekročenie rýchlosti.“

„Už niekoho má,“ pokúšal som sa rázne zastaviť toto rande, ku ktorému rozhodne nesmelo dôjsť. Kendricková na mňa šibalsky zažmurkala a vstala. „Fajn. Môžeš tu naďalej tak zúfalo sedieť, kým ja sa pôjdem zabaviť a možno si aj nájdem tanečného partnera. Alebo dvoch.“

„Príjemnú zábavu.“ Chytil som si hlavu do dlaní. Bol som rád, že v miestnosti stlmili svetlá a začala hrať hudba. Všetky reflektory mierili na tanečný parket, takže som zostával ponorený v tieni, kde som aj chcel zotrvať.

Vychutnal som si však v pokoji len pár minút, lebo vzápätí si ku mne z oboch strán ktosi prisadol.

„Stewartová, Mason, ako sa máte?“

Letmo som si ich premeral. Mason bol oblečený ako sluha, ktorý hosťom parkuje autá, a Stewartová v uniforme servírky niesla podnos s krabími jednohubkami. Zasunula mi vysielačku do ľavého ucha – v pravom som už jednu mal.

„Nasadili sme plošticu na doktora Melvina,“ zašepkala mi. „Skúšala som sa s ním pozhovárať o mojej poslednej príhode a reagoval dosť čudne. Zdá sa mi, že niečo vie.“

Prikývol som a opatrne som sa rozhliadol po sále. Doktor Melvin musel prísť pred chvíľou, keďže som ho dosiaľ nikde nezaregistroval.

„Ideme dozadu k smetným košom,“ zašepkal Mason. „V tanečnej sále nemáme čo hľadať. Freeman nás neskôr zavolá, aby sme skontrolovali, či tu nie sú bomby.“

Zmizli v dave a ja som zase osamel. Blúdil som pohľadom po miestnosti a v duchu som si ukladal do pamäti jednotlivých hostí – ani som si nevšimol, že sa začala hlavná zbierka, kým konferencier nezačal vyvolávať čísla stolov do tanca za päťdesiattisíc dolárov.

Keby som dával pozor na normálne veci, a nie vyzeral potenciálnych agentov Oka, ohrozujúcich život zahraničných diplomatov, možno by som predvídal lacný pokus svojej spoločníčky dať ma dokopy s osobou, ktorej som sa dnes potreboval vyhýbať viac ako komukoľvek inému.

Prižmúril som oči, keď sa jeden reflektor zameral na môj stôl a druhý na Hollin. Vtom vyhlásili moje meno. Kendricková vkĺzla za mňa a zasmiala sa ako zlá čarodejnica, ktorej sa vydaril mimoriadne odporný kúsok. „Skús sa z toho vyzuť, Jackson.“

Zakvílil som a zakryl si tvár. Dve staršie dámy pri našom stole sa roztlieskali – došlo im, že na pódiu vyžrebovali mňa. Pozrel som smerom k Brianovi a Holly. Práve oznamovali jej meno. Mala vyvalené oči a ja som dobre vedel, že taký druh pozornosti nemá práve v láske.

„Víťazi nášho žrebovania nech sa dostavia na tanečný parket. Zatancujú si jedno krátke tango a reťazec Target venuje päťdesiattisíc dolárov Nadácii splnených želaní.“

Kendricková ma uštipla do ramena. Musel som vstať. Vzápätí mi niečia ruka zovrela plece a po mojom boku sa objavil senátor Healy s falošným televíznym úsmevom. Zamával na susedné stoly a mne pri tom preblesklo hlavou, že z agentov CIA by boli výborní politici. Máme veľkú prax v klamaní.

„Čo je s tebou?“ precedil Healy pomedzi zuby. „Nestoj tu ako soľný stĺp.“

Rozhodne nepatril k mojim momentálnym obľúbencom. Vytrhol som sa mu zo zovretia.

„Keď budeš tancovať, chcem vedieť, o čom sa zhovára čínsky veľvyslanec so svojím priateľom, jasné?“

„Áno, pane,“ zašomral som. Cítil som, ako vedľa mňa zlostne stuhol, ale potom odišiel za moderátorom a postavil sa k mikrofónu miesto neho, aby vyžreboval ďalšie čísla stolov. Nemal som inú možnosť než vykročiť. Nemal som sa kam skryť.

Cestou k parketu okolo nič netušiacich rozosmiatych tlieskajúcich ľudí som si všimol, že mám vypnutý prijímač na rukáve.

Senátor Healy.

Ako sa mu to podarilo rovno mne pod nosom? Lebo ma rozptýlila Holly. Ale vážne, z toho chlapa mi behal mráz po chrbte. A tiež sa správal čoraz podozrivejšie. Veľmi mi pripomínal veliteľa Marshalla.

Keď sa Holly zastavila uprostred skleneného parketu oproti mne, vyzerala poriadne nesvoja.

„Ako sme sa tu ocitli?“ zašepkala mi.

Za všetko môže Lily Kendricková, moja idiotská spoločníčka. „Náhodné žrebovanie.“

„Bolo by to omnoho jednoduchšie, keby sme netancovali sami,“ poznamenala a nervózne sa zasmiala.

Nie. Tým by sa nič nezmenilo. Donútil som sa usmiať a podal som jej ruku. „Je to pre dobrú vec, nie?“

Obozretne ma objala, a keď začala hrať hudba, znovu sa zasmiala. „Ale že do toho vedia človeka pekne dostať, čo? Buď si zatancuješ s niekým cudzím, alebo sa nejakému dieťaťu nesplní posledné prianie a neuvidí Morský svet.“

„Presne tak. Odmietol by iba totálny debil.“ Obaja sme sa rozosmiali a ja som sa usiloval správať prirodzene… alebo aspoň spolovice normálne. Inštinktívne som si ju pritiahol bližšie k sebe a stisol jej ruku. „Stretla si v poslednom čase ešte nejakého ďalšieho Jacksona Meyera?“ spýtal som sa. Pozrela na mňa. „Nie, ale už viem, prečo si sa mi vtedy zdal povedomý.“

Z tých slov sa mi spoľahlivo rozbúchalo srdce, potreboval som ho však rýchlo utíšiť, lebo Holly sa mi pritískala k hrudi. „Naozaj?“

„Tvoja fotografia visí v zasadačke Ymky na Deväťdesiatej druhej ulici.“ Rozpačito sa usmiala. „Vzhľadom na veľké sponzorské dary, ktoré tvoja rodina poskytla pre mimoškolské programy.“

Uľahčene som si vydýchol. Nešlo o nijakú čudnú spomienku z inej časovej línie ako v prípade Stewartovej a Melvina. „Hej, viem o tom.“

„Bola som sa tam prihlásiť za táborovú vedúcu,“ povedala. „Dva týždne som potom chodila na kurzy…“

„Ale nakoniec si nenastúpila?“ Spamätal som sa a pomaly sa nadýchol. Môj život sa zmenil, takže bolo jasné, že sa zmení aj Hollin. „Chcem povedať… Ako to dopadlo?“

„Vyzeralo to super, ale potom sa mi naskytla príležitosť navštevovať letné prednášky, takže…“

„Ach… no iste.“ Bál som sa, že mi ani celý môj perfektný agentský výcvik nezabráni v tom, aby som sa dnes večer prezradil.

Ako človek, ktorý bol oficiálne (a opätovane) zaľúbený len pár dní, sa ťažko môžem pokladať za experta, ale jednou vecou som si bol istý: s Holly som nepociťoval prázdnotu. Naopak. Pohladkal som ju jemne prstami po líci a zacítil jej teplo. Od krku sa jej šíril rumenec. Ešte niekoľko centimetrov a mohol by som sa nosom dotknúť jej vlasov. Zatvoril som oči a zhlboka vdýchol jej vôňu. Zaplatil by som hoci aj stonásobok venovanej čiastky, aby som sa takto dobre cítil navždy. Vedel som, že prstami by som aj poslepiačky našiel cestičku k drobnému materskému znamienku na jej chrbte, a keby som sa dotkol jej nahej pokožky na pravom boku, narazil by som na svetloružovú jazvu, jemnú ako hodváb. Poznal som celé jej telo, vrylo sa mi hlboko do pamäti – iba som si nikdy neuvedomoval, aký som rád, že toto všetko viem, a ako veľmi neznášam pomyslenie, že ju rovnako dobre pozná aj niekto iný.

Predklonil som sa ešte viac. Holly sa teraz na mňa dívala, jej oči sa vpíjali do mojich a ja som zabudol, čo vlastne robím. Zabudol som, že ma v skutočnosti nepozná. Zabudol som na všetko. Ústami som sa priblížil k jej perám a prstami som ju hladkal po chrbte. Ešte o trochu som sklonil bradu a srdce sa mi rozbúchalo očakávaním, zatiaľ čo sme tancovali v dokonalom rytme, ktorý ma poháňal dopredu, kým naše pery neoddeľovala iba tenučká vrstva vzduchu.

Presne v tej chvíli som si uvedomil realitu. Holly zmeravela a očami zablúdila po sále, akoby chcela, aby ju niekto prišiel zachrániť.

Predo mnou.

Dozneli posledné tóny tanga a ja som zvesil ruky. Cítil som chlad, ktorý medzi nami prúdil. Holly sa hneď neodvrátila, a tak som vykoktal ospravedlnenie. „Hm… sorry… to bolo… Zabudni na to,“ zakončil som nešikovne a obrátil som sa k nej chrbtom, aby som to ešte viac neskazil. Kútikom oka som zbadal, ako k nej pristupuje senátor Healy a niečo jej šepká.

Pravdepodobne sa ospravedlňoval alebo vysvetľoval moje evidentné šialenstvo.

Na prsiach som cítil ohromný tlak, ale nebol som si istý, či ide o smútok, alebo začínajúci sa záchvat paniky. V každom prípade som potreboval odtiaľ čo najrýchlejšie vypadnúť.

Prešiel som sálou, zatlačil do dverí a oprel som sa o stenu v hotelovej vstupnej hale.

Panebože, to je zlé. Veľmi zlé. Toľko svedkov ma videlo spolu s Holly. Agenti Búrky aj Oka… Senátor Healy. Zatvoril som oči, snažil som sa pravidelne dýchať a nájsť nejaké vhodné vysvetlenie.

„Človeče, kto je tá blondína?“ spýtal sa Mason.

Otvoril som oči. Stál tesne vedľa mňa a tiež sa opieral o stenu. „Ale, nikto. To bolo tým hlúpym žrebovaním. Nechal som sa uniesť.“

Mason prechádzal pohľadom po miestnosti, ako sa patrilo na poriadneho agenta. „Stewartová kvôli tomu dosť vyrývala. Myslíš, že žiarli?“

Ledva som stihol prevrátiť oči a Mason už nahlas vybuchol smiechom. „To dievča má talent,“ poznamenal. „Práve ma poslala do zadku v štyroch jazykoch.“

Pošúchal si ucho – predpokladal som, že naňho Stewartová niečo kričala cez vysielačku.

„So Stewartovou o nič nejde. Ani u jedného z nás,“ ubezpečil som ho a dúfal som, že mi uverí. Aj keď zrejme márne.

Pritisol si prst k maličkému kúsku kovu pod golierom košele a zašepkal: „Nevrav… len sa tak netvár… strávil si u nej noc, či nie?“

Prešiel som si rukami po tvári a vzdychol som. „Môžeme sa o tom porozprávať niekedy inokedy?“

Pokrčil plecami. „Ako chceš.“

Mason sa už chystal na odchod, ale ešte som ho zastavil. Usmial som sa a pokúsil som sa o príčetný výraz človeka, ktorého vôbec nezasiahla dnešná dráma. „Ako si sa mal vtedy s tým dievčaťom?“

Nedávno som mu pomáhal nadviazať rozhovor s dievčaťom, ktoré sme stretli počas sledovania pred hotelom. Nakoniec ju pozval na rande a ja som ešte nepočul, ako to dopadlo.

Usmial sa od ucha k uchu. „Nebolo to zlé.“ Vytiahol z vrecka malú fľašku Jacka Danielsa a hodil mi ju. „Toto som zobral z minibaru na piatom poschodí. Myslím, že sa ti to zíde.“

Díval som sa na fľaštičku – že by som sa napil na guráž? Mal som s pitím začať, len čo som zbadal Holly. Všetci očakávali, že dnes večer budem hrať úlohu „hosťa na večierku“. Nepôsobil by som presvedčivejšie, keby som skonzumoval nejaký alkohol? Aj tak mi nedávali nijaké dôležité úlohy okrem toho, že som sa mal prechádzať s kamerou a nahrávacím zariadením, aby som získal záznam, ktorý neskôr niekto vyhodnotí. „Vďaka, kamoš.“

„To nič. Mal si to u mňa.“

Dvere na tanečnej sále sa otvorili a do vstupnej haly sa vliali tóny hudby. Mason sa vyparil ako duch a ja som tú fľaštičku vypil na dva glgy. Zo sály vyšiel senátor Healy a rozhliadol sa, ale rýchlo zakotvil pohľadom na mne. Mlčky trhol palcom smerom do sály. Keď som prechádzal okolo neho, zašepkal: „Čo je to s tebou, dočerta? Máme tam plnú miestnosť potenciálnych agentov Oka a medzinárodných teroristov, a ty sa tu ponevieraš.“

Zaťal som päste, ale prinútil som sa ich zase roztvoriť a vtisol som mu do dlane prázdnu fľašu.

„Vyhoďte to za mňa, dobre?“

Kendricková sedela sama pri bare na opačnom konci miestnosti. Prisadol som si k nej a objednal si ďalší nápoj. „Povedz mi pravdu, vyzeral som ako hlupák, čo?“

Chytila prstami pohár s vínom, ale nezdvihla ku mne oči. „Vieš, ako všetci vtipkujú, že si obyčajný chalan, z ktorého sa za noc stal tajný agent?“

„No,“ odpovedal som a na dúšok som stiahol celý drink. Vychutnával som si pálčivé teplo v krku.

„Nuž… Ja som ťa ako jedna z mála nepoznala predtým, než si sa stal… týmto.“ Kývla na mňa, akoby som mal na čele napísané Tajný agent. „Ale niečo som o tebe uhádla.“

„Čo také?“

Zadívala sa na mňa. „Existuje jediná vec, ktorá človeka donúti, aby vymenil život, aký si donedávna viedol, za tento.“

„Krach na burze?“

Sklopila oči. „Pomsta.“

V tej chvíli som si spomenul na jej zamračený výraz, keď mi povedala, že jej rodina bývala v Chicagu… a na to, ako sa mi zdôverila, že jej rodičia aj mladší brat sú mŕtvi. „Ako u teba, čo?“

Prikývla. „Ale nefunguje to. Aspoň nie nadlho. Časom sa smútok zmení na zlosť a nakoniec necítiš skoro nič.“

Akoby vzala všetky obavy z môjho podvedomia a zamávala mi nimi pred tvárou. Nechcel som to počúvať. Nie teraz. Oprel som sa o barový pult, aby som vstal. „Pôjdem sa rozhliadnuť.“

Kendricková pokrútila hlavou a kývla na barmana, aby mi priniesol ďalší drink. „Neboj, prednáška sa už skončila. Iba som chcela, aby si vedel, že ma do života vrátil Michael. Okrem toho som sa tak nechcela cítiť. Nechcela som sa na nikoho viazať. Ale takto je zo mňa lepšia agentka. Určite na mňa nemá zlý vplyv. Keď som s ním, dokážem oduševnenejšie zachraňovať iných ľudí… lepšie robiť tie šialenosti, čo podnikáme.“

Zostal som sedieť a niekoľko minút som iba mlčky popíjal. Potom sa Kendricková rozosmiala.

„Čo je také vtipné?“ spýtal som sa.

„Nahustila som to do teba ako Oprah Winfreyová, čo?“

Pousmial som sa. „Skôr ako doktor Phil… až na to, že si omnoho krajšia.“

Natiahla ku mne ruky. „To je od teba milé. Objímeš ma?“

Poobzeral som sa s predstieraným zahanbením po sále. „Na verejnosti nie. Musím si chrániť povesť.“

Prefíkane sa na mňa usmiala, naklonila sa ku mne a pobozkala ma na líce. Cítil som, ako mi na pokožke zostalo trochu rúžu. „Teraz máš na sebe konečne niečo ružové.“

Otočil som sa na stoličke, aby som mohol sledovať dianie v sále. „Myslíš, že šmuha od rúžu mi pomôže zbaliť nejakú sexi babu?“

„Ak ju neodoženieš…“ podpichla ma a kývla smerom k Holly – tá sa práve rozprávala s Brianom a tým doktorom, ktorý mu mal napraviť rameno.

„Predstav si, že v minulosti som už premárnil zopár pekných šancí,“ priznal som.

Pozrel som na hodinky a zavzdychal: uplynula ešte len hodina a pol. Zostávali štyri ďalšie.

Zdalo sa mi to ako večnosť. Nemohol som sa dočkať, až odletím do Francúzska alebo kam ma to pošlú nabudúce. V New Yorku sa mi už nepáčilo. Tunajší pobyt u mňa vyvolával šialenstvo.

Mal som dobrý výhľad na celú sálu – aspoň som mal výhovorku, prečo tu zostávam a pokračujem v pití. Kendricková sa prechádzala po miestnosti a zapájala sa do neviazanej konverzácie, kým ja som sedel na zadku – vedel som, že som mierne pripitý. No dobre, nielen mierne. Začal som si prezerať rôzne detaily v sále a ukladať si ich do pamäti. Pritom som sa usiloval pochopiť zmysel tej psychologickej lekcie od Kendrickovej. Pripomenulo mi to, ako ma Adam 007 upozornil, že sa nesprávam, akoby som to s Holly myslel vážne.

Teraz to bolo presne naopak. Z pocitu viny som bol bez nej.

Po niekoľkých ďalších drinkoch som prestal dumať nad tým, čo vravela Kendricková, a poľavil som aj v sledovaní potenciálnych teroristov, lebo Holly tancovala s Brianom a mal som dokonalý výhľad na jej chrbát. Oprel som sa lakťami o pult a zízal na Holly a na jej sexi vlniace sa boky. Bolo úžasné stať sa zase obyčajným chlapíkom, čo zíza babám na zadok a nemyslí pri tom na nič iné. A už vôbec nie na tie neskutočne dôležité šaškoviny o záchrane sveta.

„Za ktorou pasieš?“ spýtal sa ma barman.

Ukázal som hrdlom fľaše od piva na Holly. „Za tou drobnou blondínkou s dvanásťcentimetrovými opätkami.“

Barman sa zasmial a poklopkal ma po pleci. „Nečudujem sa, že si tu. Jej chalan by ťa dokázal rozdrviť jednou rukou.“

Pohrdlivo som fúkol do piva. „Toho by som zvládol ľavou zadnou.“

„Len snívaj ďalej, chlapče, len snívaj ďalej,“ prehodil barman.

Bohužiaľ, bol som už taký opitý, že som zauvažoval o tom, či ho nemám vyviesť z omylu. Len tak pre zábavu. No po pár minútach, ktoré som strávil tým, že som sledoval rozhovor Kendrickovej s tým Rusom v nádeji, že sa čoskoro skončí a ja sa jej budem môcť spýtať na názor, si niekto zastal vedľa mňa a oslovil barmana. „Čo čapujete?“

Obrátil som sa. Vedľa mňa stála Holly a pobavene sa dívala na barmana. Ten si založil ruky na prsia.

„Pre vás kolu alebo vodu.“

Aj v opitom stave som čakal, že si Holly začne nervózne šúchať ruky alebo odo mňa po tej rozpačitej skoropuse rýchlo ustúpi. Krátko sa mi zadívala do očí a usmiala sa (bez začervenania). „Myslela som si, že si odišiel.“

Opätoval som jej úsmev a znovu som sa pozrel na barmana. „Ide o zvláštneho hosťa senátora Healyho. Určite mu to nebude prekážať.“

„Dáte mi budweiser light?“ objednala si Holly o niečo sebavedomejšie.

„Samozrejme,“ prikývol barman a odišiel jej po nápoj.

Stále som čakal, kedy Holly znervóznie, no sadla si tesne vedľa mňa, a dokonca sa ku mne otočila čelom. „Toto máš pekne pod palcom, čo? Mierne zastrašiť, prihodiť k tomu známe meno…“

Alkohol spolu s Hollinou známou vôňou a spomienkou na náš nedávny tanec nenechával nijaký priestor na obavy a starosti. Ani na logiku. Dúfal som, že si agent Oka nevyberie práve túto chvíľu na to, aby sa tu z ničoho nič objavil a zavraždil ma.

„Čo myslíš?“ spýtal som sa, keď pred ňu barman postavil pohár.

Poriadne si odpila. „Hádala by som, že si sa zúčastnil na mnohých exkluzívnych večierkoch.“

„To si uhádla,“ pripustil som. „No dnes som zažil prvý tanec za päťdesiattisíc,“ dodal som.

S nepatrným náznakom nervozity v hlase sa zasmiala, ale nespúšťala zo mňa oči. „Rozhodne vieš dievčaťu vpadnúť do osobného priestoru.“

Nechcel som sa na ňu dívať, a tak som prevrátil svoju prázdnu fľašu dnom nahor a sledoval, ako na barový pult dopadá niekoľko kvapiek piva. „Hej… za to sa ospravedlňujem.“

Pokrčila plecami. „Odpúšťam ti.“

Začínal som sa pod jej upreným pohľadom cítiť nesvoj. Bola až priveľmi pokojná. Veľmi sebaistá. Alebo som ju možno porovnával s Holly 007, pretože s tou som sa zoznámil naposledy. Toto je Holly 009, má skoro devätnásť. Odrazu som bol posadnutý túžbou začať odznova. Blažené spomienky na naše prvé stretnutie… na to, ako som sa každú chvíľu pristihol, že na ňu myslím… na to, ako som vymýšľal, ako byť v rovnaký čas na rovnakom mieste ako ona.

Toto predsa mohlo patriť k mojej dnešnej úlohe – užívať si, baliť baby. Presne to by syn riaditeľa Kevina Meyera robil. Súčasne by som plnil zadanú úlohu. Holly mohla byť mladá teroristka – niekto sa k nej musel dostatočne priblížiť a preveriť ju.

Túto si vezmem na starosť ja.

„Takže odkiaľ si, Holly Flynnová?“ spýtal som sa, lebo to znelo ako dobrý začiatok rozhovoru.

„Z New Jersey.“

„Tam som bol raz na párty. Už je to dosť dávno.“ Kývol som ku krištáľovému lustru.

„Nebolo to tam také nóbl, ale bola to skvelá noc.“

Nadvihla obočie. „Ty si bol na žúrke v New Jersey? Prečo?“

Prisunul som si stoličku o kúsok bližšie, aby som urobil miesto niekomu za mnou. „Chodieval som tam najmä kvôli dievčaťu, čo sa mi páčilo. Tá žúrka bola vonku v lese, mali sme aj ohňostroj a tak.“

„Aj sudy piva?“ spýtala sa, a keď som prikývol, pokračovala: „Na niekoľkých takých akciách som bola tiež. Ako to dopadlo… s tým dievčaťom, čo sa ti páčilo?“

Chvíľku som o tom premýšľal a potom som sa usmial. „Bolo to fajn. Veľmi fajn… Pochopiteľne som dúfal, že zažijem vášnivý sex na mäkkom machu v lese, ale nič z toho nebolo. Kvôli pichľavým černiciam, niežeby som to pobabral. Navyše mala priateľa. Veľkého škaredého chlpatého chalana.“

„To sa stavím.“ Rozhliadla sa po miestnosti a zakotvila pohľadom na Kendrickovej, ktorá sa teraz zhovárala s Brianom. „Sedíš tu už hodinu. Nemyslíš, že sa tvoje dievča môže trochu nudiť… alebo že sa cíti osamelo?“

„Je to iba moja parťáčka… totiž, spolužiačka z labákov… na medicíne.“

Usmiala sa a tentoraz som v jej úsmeve vyčítal jasný prísľub. „Dobre vedieť.“

Ihneď som sa od nej odtiahol. Šokovalo ma, ako so mnou flirtuje. Niečo také som u Holly nikdy nezažil. Nikdy nebola takáto priamočiara. „A čo tvoj priateľ? Tomu nevadí, že flirtuješ s cudzími chalanmi?“

Naklonila sa ku mne a jej vlasy ma pošteklili na ruke. „Brian flirtuje ešte lepšie, ako hrá futbal. Okrem toho ma nepočuje.“

„Vieš to iste?“

„Dokážem ti to,“ povedala a zvýšila hlas: „Ohio je skvelé!“

„O-hi-o, do toho!“ zaskandoval som a obaja sme pozreli Brianovým smerom. Vôbec sa nedal vyrušovať zo zaujatej konverzácie s Kendrickovou, ktorá na mňa zažmurkala ponad jeho plece. „Dobre, verím ti.“

„Super,“ povedala a zoskočila zo stoličky. „Myslím, že by si si mal so mnou zatancovať.“

To ma ohromilo ešte viac, ale bol som opilecky šťastný a vycvičený zakrývať prakticky akékoľvek pocity. Vedel som, že je to veľmi zlý nápad, ale zároveň aj… zvodný. Tanec s Holly bola pre mňa vždy úžasná sexi predohra v zvislej polohe.

Natiahol som sa k jej ruke, no zaváhal som. Na jej správaní mi niečo nesedelo. Na jej prístupe. Aj keď som mal krv preriedenú pivom, uvažoval som, či nejde o nejaký premyslený kanadský žartík. V štýle Jenni Stewartovej. Až na to, že… keby Stewartová vedela, že by to stálo za kanadský žart, mali by sme celkom iný problém. Znamenalo by to, že vie, kto v skutočnosti som.

„Tak ideš, či nie?“ spýtala sa ma až s priveľmi nevinným pohľadom. „Je to super skladba.“

Moje podozrenie sa zdvojnásobilo, no nebolo podložené ničím iným len tým, že jednoducho nebolo možné, aby sa mi táto Holly chystala splniť želanie, aj keď som ju o to vôbec nepožiadal. Namiesto odpovede som sa jej díval do očí a dal sa odtiahnuť na tanečný parket. Na um mi zišla tá najšialenejšia, najopitejšia myšlienka zo všetkých. Vlastne sa mi v hlave vynorilo jediné slovo a nemohol som sa ho zbaviť ako otravnej mušky v poháre s vodou.

Klon.

Pokúsil som sa tú myšlienku zahnať, ale celkom nezmizla. Predsa by som vedel, že je to skutočne ona, nie?

Hudba zosilnela, Holline ruky mi vkĺzli pod sako a ja som si v duchu dokázal dokola opakovať: Vyzerá ako Holly. Vonia ako Holly. Na dotyk je ako Holly. Objal som ju okolo pása a pritiahol ju k sebe. Uspokojene som sa usmial, keď sa prudko nadýchla, akoby som ju konečne pristihol nepripravenú.

Cítil som na sebe pohľad senátora Healyho, a tak som sa mierne naklonil a zašepkal: „Som dosť opitý, takže ma budeš musieť upozorniť, či ti nevstupujem do osobného priestoru.“

Trošku jej stuhli ramená, ale usmiala sa. „No… aspoň tu nie sú nijaké černice.“

Nahlas som sa rozosmial a trochu som uvoľnil objatie, aby sa mohla nadýchnuť. Zúfalo som sa snažil sústrediť na prítomnú chvíľu a pozorovať túto o niečo smelšiu Holly, ale pri tejto myšlienke sa mi vynárali celkom zaujímavé spomienky. Vystupovalo v nich jedno dosť opité dievča, ktoré sa nerozumne rozhodlo popíjať s mojimi idiotskými spolubývajúcimi, lebo som sa oneskoril a ona sa nudila a bola naštvaná. Potom som za trest musel sedieť na kraji svojej postele a sledovať, ako tancuje na túto pesničku od Journey a rozhadzuje jednotlivé kúsky oblečenia po izbe. Nie je to zlý spôsob, ako ukončovať hádky.

Pokúšal som sa sledovať každý Hollin pohyb a zostať nad vecou. Pritúlila sa ku mne a trochu zmeravela, ale znovu sa uvoľnila. Potom sa dotkla mojich vlasov a položila mi ruku na prsia. Všetko pôsobilo veľmi premyslene. Naplánovane. To ma doháňalo do šialenstva, a nie v dobrom. Toto bola moja jediná spontánna chvíľka. Chcel som urobiť niečo, čo ju celkom odrovná. Aby netúžila po ničom inom, ako ísť ku mne domov a rozhádzať svoje oblečenie po mojom byte požičanom od CIA.

Niežeby som to nechal zájsť tak ďaleko.

Otočil som ju, aby sa ku mne pritisla chrbtom, a znovu som jej zdvihol ruky k svojmu krku. Dlane som jej položil na brucho a nosom jej prešiel po líci. O chvíľku som ju začal bozkávať na krk. Moje sústredenie okamžite povolilo – vnímal som už len, ako silno jej bije srdce a ako zrýchlene dýcha.

„Voniaš ako vanilka,“ šepol som jej do ucha.

Hlavou sa mi oprela o plece a zatvorila oči. „To si už vravel,“ podotkla ticho.

„Kedy?“ spýtal som sa a zdvihol som hlavu z jej krku.

Omámene sa ku mne obrátila. „Čo ja viem… niekedy dávno.“ Spustila ruky k bokom a pritiahla si ma k sebe, takže nás oddeľovali iba šaty. Krv sa mi doslova odsťahovala z hlavy k nohám. Ruky sa mi zatúlali k jej pásu a dobýjali sa tam, kam by nemali. Holly ma však nechala. Aspoň na chvíľočku.

Pesnička odrazu skončila, ona sa mi opäť zadívala do očí, zhlboka sa nadýchla a trošku cúvla. „Myslím… že potrebujem ďalší drink.“

„Jasné,“ povedal som, popletený tou rýchlou zmenou. Horúčosť, čo z nás sálala, mi nijako nepomáhala sústrediť sa.

„To bolo…“ Holly si sadla k baru. „Bola to krásna skladba.“

Zasmial som sa. „Hej, veľmi krásna.“

Barman mi priniesol ďalšie pivo a ponúkol ho aj Holly, no tá si radšej objednala vodu, čo ma zase rozosmialo.

„Stavím sa, že keď sa opiješ, si poriadne divoká,“ doberal som si ju.

„Stavím sa, že to nezistíš,“ odvetila s úsmevom. „Pokiaľ…“

Skoro som vypustil fľašu na zem. „Pokiaľ čo?“

„Kde si vravel, že bývaš?“

Teraz mi už fľaška naozaj vykĺzla z prstov, ale v poslednej chvíli som ju zachytil. „Ďaleko… veľmi ďaleko odtiaľto. A je to hrozná diera… totiž, tam by som si nikdy nedoviedol žiadne dievča. Okrem toho ma ani nepoznáš.“

Jej vyzývavý úsmev povädol a vystriedal ho prekvapený, zvedavý výraz. „Iste… asi máš pravdu.“

Vôbec mi neprekážalo, že chcela ísť ku mne domov, ale trápilo ma, že možno nie som jediný. Minule mi trvalo do štvrtého rande, kým som prehovoril Holly 009, aby sa šla pozrieť na môj byt, a to bol vtedy doma otec a my sme sa po ňom iba dvadsať minút prechádzali.

Kde sa to v nej zobralo? Pred chvíľou som ju skoro znásilnil a ona chce byť so mnou osamote?

„Alebo by si mi mohol… dať svoje číslo,“ navrhla.

Ani nápad, to sa nestane.

Zavládlo trápne ticho. Chcel som ho vyplniť niečím významným, aj keby jej to nič nevravelo, ale nechcel som, aby ma počuli moji kolegovia. Zdvihol som pero spoza pultu a načarbal na servítku niekoľko slov.

Všetko minulé je prológ.

Prečítala si, čo som napísal, a zmätene na mňa pozrela. „To nie je telefónne číslo, ale Shakespeare.“

„Hej, našiel som to v keksíku, čo som dostal po dnešnom obede. Napadlo mi, že sa s tebou o tú múdrosť podelím.“

Uprene sa mi zadívala do očí a potom povedala: „Vypočula by som si aj ďalšiu.“

Pritiahol som si stoličku až k nej a na tú istú servítku som pripísal:

Bieda človeku občas vnúti čudesných súložníkov.

Ticho sa zasmiala. „Preto mi nedáš svoje číslo?“

„Asi tak.“ Letmo som sa oprel bradou o jej plece a načarbal som ďalší riadok. „Toto je môj najobľúbenejší výrok.“

Smrťou splácame dlh.

„Aspoň sa mám čím utešovať, keď prešvihnem limit na kreditke.“ Zobrala ďalšiu servítku a tiež niečo napísala. „A toto poznáš?“

„Povedz vetru, kde sa má zastaviť, ale nevrav to mne.“

„Dickens?“ V takýchto chvíľach by som bol šťastný, keby sa čas spomalil. „Nechaj ma hádať… toto bola inšpirácia pre tvoje tetovanie.“

Otvorila ústa, ale nedokázala hneď prehovoriť. „Nie úplne, ale vlastne… Ako si to vedel?“

Ponúkal sa mi ničím nerušený pohľad na tetovanie na jej lopatke. Jemne som po ňom prešiel prstom.

„Mal som šťastie a uhádol som to… alebo si možno taká predvídateľná.“

Sledoval som jej výraz a napísal ešte zopár slov.

Pobozkala by si niekedy niekoho cudzieho?

„Ja nie som predví…“ začala, ale zarazila sa, keď si prečítala moju otázku. „A ty?“ spýtala sa.

„Nie,“ odpovedal som a dotkol sa perami kútika jej úst. Tentoraz nestuhla, ale cítil som, že prestala dýchať. Chystal som sa presunúť k Holliným perám, ale z jej druhej strany sa usadili dvaja hluční hostia a vyrušili nás.

„To bol dobrý ťah.“ Začervenala sa, ale zároveň sa smiala. „Môžem sa ťa na niečo spýtať?“

„No skús.“

Naklonila sa ku mne. „Dobre… takže, všimol si si, ako nás sleduje senátor Healy?“

Vystrel som sa. Neuniklo mi, že do jej hlasu sa vrátila istá formálnosť. „Nie… ani nie,“ zaklamal som. „Ty áno?“

„Samozrejme,“ zašepkala – teraz to vyznievalo ešte strojenejšie. „Prešiel za tebou hádam aj päťkrát.“

„Štyrikrát,“ opravil som ju okamžite podľa informácií z tej čudnej časti môjho mozgu, ktorá tieto veci zaznamenávala. Spozornel som a opäť som sa začal správať ako agent. „Niežeby som to rátal.“

„Musím sa ti s niečím priznať,“ povedala a sklopila oči. „Uzavreli sme takú… stávku.“

Nadvihol som obočie. „Ty a senátor? Odkiaľ ho poznáš?“

Pokrútila hlavou. „Vlastne ho ani nepoznám. Stretla som sa s ním až dnes večer – totiž, mám od neho štipendium, ale je náhoda, že sme obaja tu.“

Náhoda práve nie. A nepamätal som si, že by sa zmieňovala o senátorovi Healym v súvislosti so štipendiom – alebo som sa jej nespýtal, odkiaľ ho má?

„Hm… a čo je to za stávku?“ opýtal som sa.

Holly mi položila dlane na líca a pevne ich stisla. „Nesmieš hýbať hlavou… a musíš zavrieť oči.“

„To je čudné.“ Napriek tomu som poslúchol, aby som zistil, čo z toho vylezie.

„Akej farby mám oči?“ spýtala sa.

„Modré… bledomodré.“

„Dobre. A môj partner?“

„Hnedé. Prečo…“

„A ruský veľvyslanec?“

„Orieškovohnedé… s prímesou modrej. Neviem.“

Otvoril som oči a uvidel som, že sa Holly teraz tvári vážnejšie. Ruky jej klesli do lona a donútila sa k úsmevu. „To stačí. Vďaka.“

Prehrabol som si vlasy a pokúšal sa pochopiť, o čo išlo. „Vážne? To nie je nijaká veľká stávka.“

Široko sa usmiala. „Vlastne šlo o dve úlohy a ja som sa najprv pustila do tej ťažšej.“

„Akej?“

Odvrátila oči. „Donútiť ťa, aby si ma pobozkal.“

Pootvoril som ústa. Mal som pocit, akoby ma niekto riadne udrel do brucha, no nútil som sa upokojiť. „Dúfam, že si vyhrala niečo úžasné.“

„Jasné.“ Siahla do kabelky a vytiahla dve vstupenky na muzikál Wicked. „Tieto som vyhrala. Do prvého radu.“

Klesli mi plecia a začal som odlupovať nálepku z prázdnej fľaše, ktorá stála predo mnou. Nemal som byť sklamaný. Bolo to moje rozhodnutie. Bozkávačka so Stewartovou, zopár drinkov a ohmatkávanie dievčaťa na večierku je jedna vec, ale len čo skočíte zo strechy, aby ste niekoho zachránili, prejavíte svoju najväčšiu slabinu. A ja som nesmel dopustiť, aby sa to zopakovalo. Už nikdy. Lebo nakoniec nastane chvíľa, keď neskočím dosť rýchlo.

Pozrel som doľava a zachytil pohľad senátora Healyho. Už nevyzeral nahnevane, iba súhlasne prikývol. Ale prečo? Pokúšal sa mi niečo dokázať? Že môžem byť v strehu, aj keď som si myslel, že sa ulievam?

Potreboval som sa sústrediť a zistiť, prečo nikto nevie, kde je môj otec s veliteľom Marshallom. Zistiť, prečo som sa mal spriateliť so Stewartovou a čo je, dočerta, také dôležité na Kendrickovej.

„Ešte jedno?“ spýtal sa barman nás oboch.

Obrátil som sa k nemu. „Mne už nie.“ Zhlboka som sa nadýchol a dodal smerom k Holly. „Uži si muzikál. Vraj je to výborná vec.“

Keď som vstával, na tvári sa jej mihla prvá známka previnilosti. Chytila ma za ruku. „Výborne som sa bavila… fakt.“

„Každý sa baví, keď vyhráva.“ Podišiel som k nej, usmial som sa a dotkol sa ukazovákom miesta pod jej bradou. Odľahlo mi, keď som nahmatal známu jazvu. Spustil som ruky a odišiel. Nebola to presne moja Holly, ale myslím, že nemohla byť ani klon – hoci som o klonovaní nevedel skoro nič.

Ledva som spravil pár krokov, už ku mne pribehla Kendricková a odtiahla ma na parket. „Tá krpatá mrcha. Teraz by som ju pokojne nakopala do zadku.“

Jej rozhorčenosť ma skoro rozosmiala. „Neprežívaj to tak… naozaj.“

„Musím ťa varovať, že nie som veľmi dobrá tanečníčka,“ povedala a objala ma okolo pása.

Pritiahol som si ju k sebe, aby som sa jej nemusel dívať do očí. Okrem precvičovania sebaobrany sme sa nikdy neocitli tak blízko. Uvažoval som, či to nie je ďalší dôkaz, že sa z nás stávajú priatelia. „Niečo nové?“

Pokrútila hlavou. „Len maj otvorené oči.“

To som aj zamýšľal. Pohojdávali sme sa uprostred tanečného parketu do rytmu pesničky, ktorú som nikdy nepočul. Začal som hosťom opäť odčítavať z pier, aby som sa rozptýlil, ale keď sa mi po chvíli v uchu ozval Brianov hlas, uvedomil som si, že Stewartová stojí s ďalším podnosom jedla rovno pri nich.

„Chceš sa tu ešte zdržať alebo… odísť?“ spýtal sa Brian Holly a z jeho dvojzmyselného tónu mi prebehol po chrbte mráz.

Holly sa zasmiala. „Rozhodne odísť čo najskôr.“

Musel som sa obzrieť – nemohol som si pomôcť. A prvé, čo som uvidel, boli Brianove ruky na Hollinom zadku a jeho jazyk v jej ústach. Ticho som zastonal, no neušlo mi, ako Brian šepká: „Neboj sa, som pripravený na všetko.“

Otočil som Kendrickovú, aby som hľadel opačným smerom, a zatvoril som oči. Spracovával som význam jeho slov. Akoby do mňa búchali niečou päsťou. On s ňou spáva? Ukradol moju chvíľku. Jednu z mojich najobľúbenejších spomienok na Holly.

A teraz som musel vymyslieť, ako sa ovládnuť, aby som ho nezabil.

„Myslím, že mi čo nevidieť rozdrvíš prsty,“ poznamenala Kendricková. Uvoľnil som sa a utrel som si spotenú dlaň do nohavíc. „Prepáč.“

Sledoval som, ako Holly odchádza s Brianom, a cítil som zmes úľavy a prázdnoty. Aspoň som sa mohol sústrediť na zvyšok večera. Ak mi to moje opojenie dovolí.

Práve som sa chcel znovu rozhliadnuť po miestnosti, keď mi zavibroval mobil.

„Je to možné?“ zašomrala Kendricková s pohľadom na vlastný vibrujúci telefón. „Freeman nás chce všetkých vidieť?“

Potriasol som hlavou. „Je to tu napísané. Ale prečo?“

„Nenápadne sa vyparíme,“ zašepkala.

Prikývol som a počkal mučivú pol minútu, kým skončila pesnička. Až potom sme sa nenútene odsunuli od svetiel reflektorov do tmavého kúta. Zrýchlil sa mi tep. Muselo sa diať niečo veľké, keď nás všetkých sťahujú uprostred misie.

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .