Môjmu vydavateľovi Brendanovi Deneenovi,
ktorého vízia sa stretla s mojou,
a tak vznikla táto kniha.

Siedma kapitola

9. septembra 2007, 6.15

Na tvár mi opäť padal dážď, stekal mi do otvorených úst. Bolo mi zle, na vracanie... čudne. Len pred chvíľou sa ma pokúsil zabiť môj vlastný otec.

Celkom určite. Holými rukami.

Pochopiteľne nevedel, že som to bol ja. A mal agenta CIA, ktorý sledoval moje mladšie ja, aby ochránil môj život. Momentálne bolo toho šialenstva na mňa priveľa. Niekto jemne zaklopal za mojou hlavou a ja som vystrašene vyskočil.

Vtedy som si uvedomil, že sa opieram o dvere do Starbucksu. Zasa.

V roku 2007. Presne tam, odkiaľ som skočil.

Dievčina z kaviarne a z mojej strednej školy zdvihla hlavu a strčila mi niečo pod nos.

„Zabudol si si na pulte mobil,“ povedala.

Zobral som jej ho z ruky a neprítomne sa naň zadíval.

„Je rok 2007, však? Absolventský ročník?“

Panika v mojom hlase bola v totálnom kontraste s ľuďmi, ktorí chodili okolo mňa, prechádzali sa ulicami Manhattanu v nedeľu ráno. Nevedeli, že svet sa obrátil hore nohami? Alebo že sa to celé môže skončiť nejakou katastrofou, ktorá mi navždy zabráni vrátiť sa do budúcnosti?

Samozrejme, že nie. To len môj svet sa obrátil naruby. Nikoho iného.

„Jasné, je rok 2007,“ povedalo mi dievča a čudne sa usmialo.

Myslí si, že som sa zbláznil.

„Máš perfektný telefón. Odkiaľ ho máš? Tento model som ešte nevidela, a to moja sestra pracuje pre...“

„Je to len prototyp. Mám nejaké kontakty. Ešte ho zatiaľ ani nepredstavili.“ Strčil som si mobil do vrecka. „Hm... uvidíme sa neskôr.“

Dážď sa zmenil na jemné mrholenie, takže som sa rozbehol cez ulicu, smerom do parku. Z udalostí niekoľkých uplynulých hodín sa nič nezdalo ako normálne. Jediná aktivita, ktorú som dokázal urobiť, aby som potlačil paniku, bolo napísať to všetko. Presne tak, ako som sľúbil Adamovi.

Adam. Kiežby som sa s ním mohol stretnúť. Alebo s Holly...

Chvíľu som sa prechádzal, kým som našiel vhodný strom, pod ktorý som si sadol a vytiahol denník. Dúfal som, že ma to upokojí. Ale pri myšlienke na Adama a Holly sa mi opäť silno rozbúchalo srdce. Najmä pri Holly. Pokúšal som sa na ňu nemyslieť... chcel som sa sústrediť na detaily. Na vedecké fakty. No pravda bola taká, že od prvého dňa, ako som stretol Holly, keď do mňa vrazila a vyliala mi ovocný kokteil na topánky, musel som na ňu neprestajne myslieť. Bolo to niečo, s čím som sa nikdy nepriznal, ani som si to nikdy nepripustil.

Najprv bola Holly dievčaťom, ktoré som nemohol mať. Nielenže mala veľmi oddaného priateľa, ale aj milión hlúpych poznámok o bohatých, privilegovaných deckách, o ktoré sme sa starali. Alebo ich prinajmenšom mala, kým nezistila, že som jedným z nich. To ju aspoň na chvíľu umlčalo.

Ľudia vždy chcú to, čo nemôžu, alebo by nemali mať. Podľa všetkého práve to nás pritiahlo k sebe ako dva magnety. A viem, že nepriťahovala iba ona mňa. Fungovalo to obojstranne.

Musím sa vrátiť do roku 2009. Zatvoril som oči a nútil som sa zo všetkých síl sústrediť na to, kde a kedy som potreboval byť.

Ôsma kapitola

O niekoľko hodín neskôr som stále sedel na svojom mieste pod stromom a zapisoval všetko, na čo som si dokázal spomenúť. Bol to zúfalý pokus zostať v spojení s realitou. Navyše vytvorím písomné svedectvo o tom, čo som v poslednom čase prežil, pre Adama, či budúceho Adama, ak ma niekde nájdu ležať mŕtveho.

Nedeľa 9. septembra 2007, 18.30

Za posledných štyridsaťosem hodín som sa sedemnásťkrát pokúsil dostať naspäť (alebo v tomto prípade dopredu) do 30. októbra 2009, ale zakaždým som zlyhal. Druhý pokus ma hodil späť do februára 2006, von, do sneženia. Takmer mi odmrzol zadok, všetko mám v hlave popletené. Niekedy sa cítim živý, inokedy som presvedčený, že som v akomsi bláznivom očistci. Musím si pamätať toľko rôznych dátumov a okamihov. Existujem vôbec niekde? Som vôbec reálna osoba, keď mi chýba domovská základňa?

Pri všetkých pokusoch som sa ocitol v náhodnom dni v minulosti. Potom som sa zakaždým vrátil sem. Ako keby v budúcnosti nebolo nič. Akoby 9. september 2007 bol KONIEC SVETA. Momentálne som taký vyčerpaný, že nedokážem ani len pomyslieť na cestovanie v čase. Možno keby som na niekoľko minút zatvoril oči...

„Hej, chlapče. Vstávaj.“

Niekto ma potriasol za plece, potom ma štuchol do hrudníka.

Vyskočil som z trávy a skoro som pritom zvalil dvoch policajtov, ktorí stáli nado mnou. Kým som spal, slnko úplne zapadlo.

„Tu nemôžeš spať,“ povedal jeden z policajtov.

„Prepáčte.“ Zdvihol som zo zeme svoju čiernu tašku a pomaly vykročil k chodníku. Mal som sto chutí hodiť tú hlúpu tašku do rieky Hudson. Symbolizovala moju sebeckosť. Opäť sa mi zovrel žalúdok. Bol to môj trest za to, že som utiekol a nechal Holly zomrieť. Bruškami prstov som si stlačil body nad očami a nútil som sa sústrediť. Musím si zachovať zdravý rozum. Ak sa teraz ponorím do smútku a uviaznem niekde dva roky v minulosti, nijako tým Holly nepomôžem. Ani nezistím, čo malo znamenať stretnutie s mojím otcom pri tom čudnom výlete do roku 2003.

Prešiel som cez ulicu a vošiel do malej reštaurácie. Každý krok bol pre mňa utrpením. Niečo sa muselo stať, že som sa tak strašne zamotal do stavu totálneho chaosu. A bolesti. Akoby ma po celom tele bodali nože.

Jedlo. Potreboval som niečo, čo ma udrží pri živote, aj keď jedenie bolo to posledné, po čom som momentálne túžil. Pripomínalo to ťažký priebeh chrípky, horúčkovitý stav mysle spojený s vidinami. Zmes fyzickej a emocionálnej vyčerpanosti, ani neviem, ktorá prevládala.

„Ste sám?“ spýtala sa čašníčka.

Prikývol som a nasledoval ju k stolu pri dverách. V duchu som si opäť premietol celú nočnú moru. Nie šialenosti, ktoré sa stali po tom, ako som opustil rok 2009, ale udalosti tesne predtým. To bola moja hlavná nočná mora a zostávala v mojej mysli nesmierne jasná.

Kto boli tí muži v Hollinej izbe? Prečo sa vypytovali na môjho otca? A na ľudí od vlády?

To je on, povedal jeden z nich. A mohli odniekiaľ vedieť, čo dokážem?

„Mám vám doniesť niečo na pitie?“ spýtala sa čašníčka.

„Kávu, prosím. Och, a kde nájdem toalety?“

Ukázala naľavo odo mňa. Dovliekol som sa k záchodom, oprel som sa chrtom o stenu a zatvoril oči.

Prosím, nech to teraz už vyjde.

Deviata kapitola

Nos mi podráždili výfukové plyny, všade naokolo znelo trúbenie. Otvoril som oči a hľadel na predný nárazník jasnožltého taxíka.

„Dočerta!“ zakričal niekto.

Zišiel som z cesty. „Prepáčte, ja... zablúdil som.“

„Idiot! Mohol si sa zabiť.“

Jedine v New Yorku sa môže človek len tak z ničoho nič zhmotniť uprostred ulice a nikto si to nevšimne, nanajvýš sa dočká obvyklých zlostných reakcií vodičov.

Odbehol som do bezpečia preplneného chodníka a chránil som si oči pred páliacim letným slnkom. Nie je jednoduché zorientovať sa, keď ste vyčerpaní a práve ste sa vynorili z chladného, tmavého večera.

Oprel som sa o stĺp verejného osvetlenia, aby som sa nadýchol. Ešte vždy som mal pred sebou Hollinu tvár, keď ju zasiahla guľka. Obraz, na ktorý som sa tak veľmi snažil sústrediť. Očividne to však nefungovalo. Opäť.

Kašli na to a skús to znova, Jackson.

Nakoniec som sa poobzeral okolo seba a spoznal som ulice Manhattanu. Vedel som, kde som, len nie kedy. V novinovom stánku pred mojím domom neboli žiadni zákazníci, tak som podišiel bližšie, aby som si kúpil noviny. Pritom som neprestajne sledoval otočné vchodové dvere, ktoré môj otec takmer vždy používal.

Vrátnik Henry sa pozrel mojím smerom, žmúril do slnka. Schmatol som zo stojana šiltovku s nápisom Mets, rýchlo si ju dal na hlavu, stiahol hlboko do čela, aby som si zakryl tvár.

„Beriem si túto čiapku a The New York Times.“ Vybral som z peňaženky navlhnutú päťdesiatdolárovku a podal ju predavačovi.

„Fanúšik Mets, je tak? Myslím, že ti to prepáčim.“ Vybuchol do hlasného smiechu, ktorý pohltil zvuk krokov prichádzajúcej osoby.

„Wall Street Journal, prosím,“ povedal veľmi známy hlas vedľa mňa. Rýchlo som sa obrátil otcovi chrbtom, potom som sa zahĺbil do novín, ktoré som zvieral medzi prstami.

Prvý júl 2004.

Ako som sa, dočerta, zas dostal tak ďaleko do minulosti?

Jediné, čo som mohol urobiť, bolo zostať obrátený k otcovi chrbtom a odísť opačným smerom.

„Hej, zabudol si si drobné!“

Našťastie, otec sa za mnou nerozbehol. Bolo bezpečnejšie vybrať sa na svoje obvyklé miesto okľukou okolo Central Parku. Cestovanie v čase ma unavovalo a musel som si oddýchnuť. Aj keď som sa teraz cítil výborne, len čo skočím späť do roku 2007, bude mi zase strašne. Akoby som mal mor alebo prasaciu chrípku.

Spoza stromu sa vynorila záplava ryšavých vlasov a dlhé tenké nohy. Zrýchlil som krok. Akoby som zazrel fatamorgánu uprostred púšte. Ako keby mohla zmiznúť, ak sa k nej nedostanem včas.

„Courtney?“ spýtal som sa zovretým hrdlom.

Vyzula si ružovo-zelené tenisky a oprela sa o strom, na kolenách mala položenú knihu.

„Courtney!“ povedal som ešte raz, tentoraz však už hlasnejšie.

Poobzerala sa okolo stromu, zažmúrila do slnka, možno sa snažila zaostriť na moju tvár. Potom položila knihu do trávy a pomaly vstala. „Áno?“

Nedokázal som sa pohnúť, len som na ňu s úžasom pozeral. Bola naozaj tu. Živá. Ale irónia situácie bola bolestivá.

Moja priateľka, ktorá by mala byť nažive, bola mŕtva (alebo umierala) v roku 2009, a moja sestra, ktorú som už raz stratil, tu sedela v tráve v roku 2004, opaľovala sa a čítala si najnovšie vydanie Harryho Pottera. Dokonca nebola ešte ani chorá.

Keď podišla bližšie, tichý hlas ukrytý v mojej hlave sa ozval hlasnejšie. Bol to Adamov hlas, ktorý hovoril o výhodách a nevýhodách rozprávania sa s touto mladšou verziou mojej sestry. Bolo to niečo také, čo by potenciálne mohlo spôsobiť koniec sveta?

V tomto bode som stratil schopnosť racionálne myslieť a jediné, čo som chcel, bolo dotknúť sa niečoho reálneho a známeho. Takže som urobil, pravdepodobne, najhlúpejšiu možnú vec.

Dlhými krokmi som bol hneď pri nej, pritiahol si ju k sebe a pevne som ju objal. Stískal som jej ramená, potreboval som sa presvedčiť, že je z mäsa a kostí. Bol som pohltený výnimočnosťou situácie, keď ma zrazu vyrušil jej hlasný, prenikavý výkrik. Zvrieskla mi do ucha. Potom zdvihla nohu a kopla ma rovno do rozkroku, potom sa vytrhla z môjho objatia a cúvla.

„Upokoj sa, Courtney,“ zašepkal som a zdvihol som ruky nad hlavu. Z výrazu jej očí som zistil, že sa chystá ujsť. „Prosím... počkaj. Daj mi minútu.“

Jej zelené oči boli teraz obrovské. „Nechaj... nechaj ma. Môj... môj otec tu bude... každú chvíľu.“ Ukázala za mňa. „Pozri, tam je!“

Ja hlupák som jej skočil na tento trik a obzrel som sa. Chcela popri mne prebehnúť, ale zachytil som ju okolo pása. Musel som to niekomu povedať. Presvedčiť ho, aby mi veril.

„Prisahám, že ti neublížim,“ zašepkal som jej rovno do ucha. Potom som si vybral peňaženku a posunul ju priamo pred ňu. „Zober si toto. Dobre si to prezri. Pustím ťa a sadnem si tam pod strom. Súhlas?“

Zmeravela, ale nebojovala. Potom som si spomenul na muža zvaného agent Freeman, ktorý nás v roku 2003 sledoval na ceste do školy. Sleduje ju aj teraz? Možno ho už prepustili. ,,Viem, že máš pod matracom všetky peniaze z vreckového za posledné tri roky, aj keď som ti povedal, že všetky zhoria pri požiari a otec ti nikdy nedovolí, aby si si v šestnástich kúpila motorku, aj keby si si ju celú zaplatila sama.“

Na chvíľu zadržala dych, ale nič nepovedala. Skúsil som niečo iné, ukázal som na najbližší strom. „Pred ôsmimi rokmi si videla, ako som spadol z toho stromu a zlomil si ruku.“

Pustil som ju a pomaly som od nej odstúpil a sadol som si do trávy pod stromom. Pozrela mi priamo do tváre. „Jackson?“

„Áno,“ povedal som. Potom som pred ňu posunul peňaženku a sledoval, ako sa v nej prehrabuje, vyťahuje občiansky preukaz, kreditné karty, fotografie. Pozrela do trávy a potom sa mi opäť zadívala do očí. „Och, božemôj, si to ty... veľký... a...“

„Dokážem... cestovať v čase,“ vyslovil som to a vedel som, aká bude reakcia.

Na moje príjemné prekvapenie zostala stáť, aj keď som sa zodvihol zo zeme. Nasledujúcich tridsať minút som jej vysvetľoval, ako som sa sem dostal, ale niektoré detaily som vynechal. Napríklad, čo sa stalo Holly a časť o otcovi a tajomnom agentovi CIA. Courtney tam len stála, oči mala roztvorené a počúvala, až kým som nezmĺkol.

„Sníva sa mi, však?“ spýtala sa.

Prvý raz za celú večnosť som sa usmial. „Nie, prisahám, že to nie je sen.“

Podišla o krok bližšie, pokrčila nos, keď si podrobne prezerala moju tvár. „Ty... vyzeráš ako môj brat. Len... si starší.“

Zasmial som sa. „Myslel som, že utečieš.“

„Ešte som túto možnosť nevylúčila,“ zamrmlala Courtney.

Dotkla sa môjho líca a jemne ho potľapkala. „Dofrasa, si to naozaj ty. Musí to tak byť.“

„Kedy si ma naposledy videla? Myslím moju mladšiu verziu.“

„Pred štyrmi dňami. Mal by si byť v bejzbalovom tábore v Colorade.“ Načiahla sa za mojou čiapkou a odtrhla z nej cenovku.

„V novinovom stánku stál otec hneď vedľa mňa. Musel som si trochu zamaskovať tvár.“

„Takže naozaj dokážeš cestovať v čase?“

Prikývol som.

Obaja sme sa asi ďalšiu minútu na seba mlčky pozerali a potom opäť prehovorila. „Nevysvetlíš mi to trochu lepšie, trochu vedeckejšie? Je to veľmi čudné, vieš?“

„V poriadku, pokúsim sa.“ Sadli sme si pod strom oproti sebe. Courtney si zložila pod seba nohy, bola oveľa pokojnejšia, ako by som očakával. „Takže, môj súčasný rok je 2009, jasné?“

„Aha,“ prikývla Courtney.

„Z nejakého dôvodu sa tam nemôžem vrátiť. Ako keby sa svet posunul o dva roky dozadu. Už dva dni trčím v roku 2007.“

Doširoka otvorila oči. „Prečo? A ako to fungovalo predtým, ako sa svet posunul, či čo?“

Uprene som hľadel do trávy a trhal drobné stebielka. „Neviem prečo. Ale predtým som dokázal skočiť len o hodinu alebo o dve, občas o dva dni do minulosti. Potom som sa vždy vrátil na to isté miesto, akoby som ho nikdy neopustil.“

„Ako vôbec vieš, ktoré obdobie je tvoje?“ spýtala sa.

„V podstate mám niečo ako domovskú základňu. A skákanie je ako hádzanie bumerangom. Vyskočím niekam a potom sa oblúkom vrátim naspäť. Keď som v minulosti, cítim sa len ako vlastný tieň. A nič, čo urobím behom skoku, nezmení situáciu na mojej domovskej základni.“

„Nič?“

Potriasol som hlavou. „Doteraz nič.“

Pozrela na muža, ktorý vedľa nás šliapal na bicykli. „Takže, keby si mal zbraň a zabil toho chlapa, o tri roky v budúcnosti by bol stále nažive?“

„Asi áno, ale nebudem to skúšať.“

„Ako Na Hromnice o deň viac,“ povedala Courtney a neprítomne sa mi zahľadela cez plece.

„Čože?“

„Vieš, to je ten film s Billom Murrayom, ktorému sa v ňom opakuje donekonečna ten istý deň. Pokúša sa spáchať samovraždu tak, že hodí do vane hriankovač, ale potom sa zobudí do toho istého dňa.“

„Nikdy som nad tým takto nerozmýšľal, ale áno, je to dobré prirovnanie.“

„Môžeš odtiaľto skočiť do ďalšieho roku, napríklad do 1991, alebo niekam inam?“

„Nie, musím tečovať.“

„Tečovať?“

„Ako v bejzbale. Keď druhý tím chytí letiacu loptu, musíš tečovať, skôr ako sa rozbehneš na ďalšiu métu. Keby som sa teraz pokúsil vrátiť späť do minulosti o päť rokov, otvoril by som oči na záchode v reštaurácii v roku 2007.“

Vyfúkla vzduch a potriasla hlavou. „Veľmi čudné.“

„Jednoznačne.“ Zamyslel som sa nad tým. Adam by mal zo mňa radosť. „Vieš, čo je naozaj čudné?“

„Čo?“ spýtala sa Courtney.

„Keď som skočil z roku 2009, cítil som sa inak. Bol som ľahký ako vzduch. Za normálnych okolností je to pocit, akoby ma malo roztrhnúť na polovicu. A rovnako sa cítim aj pri každom pokuse skočiť z roku 2007, kde som uviazol, o dva roky dopredu.“

„Takže iba raz si to cítil inak a teraz sa tvoj svet posunul.“ Na čele sa jej objavili vrásky a bolo vidieť, ako sa jej v hlave roja rôzne teórie. Nakoniec zavrtela hlavou a usmiala sa. „Je to šialené. Máš nejaký dôkaz z budúcnosti?“

Prevrátil som oči. „Ako napríklad víťazné čísla v lotérii? Naozaj potrebujeme viac peňazí? Okrem toho, už si videla moju peňaženku. Všetko v nej je z budúcnosti.“

„Máš pravdu, zabudla som na ňu.“ Zdvihla moju peňaženku, ktorá teraz ležala v tráve, a opäť sa v nej začala prehrabávať.

Sledoval som každý jej pohyb, študoval som ho, ukladal do pamäte. Vedel som, že sa mi stratí. „Berieš to veľmi dobre.“

„Možno som len šokovaná,“ povedala. Zodvihla môj vodičák a zblízka si ho prezerala. „Takže my máme devätnásť rokov? Ako vyzerám? Prosím, povedz mi, že mám aspoň o trošku väčšie prsia.“

Prehltol som hrču, ktorá mi narástla v krku. Nepovedz jej to. Radšej na to ani nepomysli. Teraz je tu a na to sa sústreď. Ruky sa mi triasli, ale tvár a hlas som mal také pokojné, ako sa len dalo.

Všimla si moje dlhé mlčanie a pozrela na mňa. „Nejaký problém? Som tučná, čo?“

Vyčaril som slabý úsmev a odvrátil som zrak. „Si krásna a vôbec nie si tučná.“

„Ty si rodina, od teba sa očakáva takáto odpoveď.“

„Možno, ale aj tak je to pravda.“

„Povedz mi niečo z budúcnosti, niečo fakt brutálne.“ Dychtivo sa na mňa dívala, ako novinárka z bulváru, ktorá sa usiluje získať nejakú klebetu.

Vedel som presne, čo chce počuť. „Mám priateľku.“

Ako som predpokladal, tvár sa jej rozžiarila. „Ako sa volá?“ vyzvedala.

„Holly,“ povedal som a oprel som si hlavu o kmeň stromu. Mal som pocit, ako keby mi niekto vyrazil dych – prvý raz od chvíle, čo som ju opustil, som vyslovil jej meno nahlas. Ale vedel som, že to rozptýli Courtney a nebude sa pýtať na seba. Musel som ďalej hrať svoju rolu, aj keď mi to trhalo srdce.

„Ako vyzerá?“

„Je krásna. Má modré oči a blond vlasy.“

„Och, áno. Viem si ťa predstaviť s plavovlasou modelkou. Možno pracuje v Paríži, buduje si kariéru.“

Zasmial som sa. „Je z Jersey a je trochu nízka na to, aby sa stala modelkou, a takmer nikdy sa nemaľuje.“

Courtney sa uškrnula. „Už teraz sa mi páči.“

„Aj mne.“ Objal som ju okolo ramien a pevne stisol. Tentoraz neprotestovala.

„Jackson?“

„Áno?“

„Musím ti povedať tajomstvo.“ Otočila sa ku mne a tvárou sa mi zaborila do košele. „Minulý týždeň, na oslave Peytoniných narodenín, som pobozkala Stewarta Collinsa.“

„Vedel som to! Boli ste veľmi dlho v kuchyni a potom sa dosť hlúpo tváril. Mal som sto chutí vraziť mu jednu.“

Zachichotala sa. „Presne preto som ti nič nepovedala.“

Objal som ju ešte pevnejšie. „Veľmi mi chýbaš.“

Niečo také by som v roku 2004 nikdy nepovedal, ale v skutočnosti som sa so svojou sestrou už nerozprával. Zaplavil ma nesmierny smútok. Musel som odísť. S ťažkým srdcom. Bolo toho na mňa priveľa. Nič sa nezmení.

Naposledy som ju objal a zašepkal som: „Zbohom, Courtney.“

Potom som vyskočil z roku 2004 a zamieril do vlastnej verzie očistca. Deviaty september 2007. Opäť.

Desiata kapitola

Otvoril som oči a sledoval, ako do porcelánového umývadla dopadajú tri kvapky krvi. Nejaká ruka mi priložila papierovú vreckovku priamo pod nos. Krvácajúci nos bol ďalším jasným dôkazom toho, že táto chvíľa je moja nová súčasnosť. Moja nová domovská základňa.

Niečo sa však zmenilo. Keď som skákal do minulosti, bol som na záchode sám. Keby som poznal Adamov vzorec, vedel by som vyrátať, ako dlho som sa opieral o túto stenu a vyzeral ako zombie.

„Tu máš, chlapče. Mal by si si stisnúť nosné dierky,“ rovno do ucha mi povedal hlboký hlas.

Vedľa mňa stál vysoký holohlavý muž tmavej pleti.

„Ďakujem,“ povedal som. Chvíľu na mňa pozeral, akoby ma spoznal, no všetko sa mi pomiešalo a odišiel, skôr ako som sa nad tým stihol zamyslieť.

Nos mi krvácal asi len minútu, umyl som si ruky a vyšiel z toalety.

Čašníčka medzitým položila na môj stôl šálku kávy. Tá istá čašníčka, ktorá ma privítala predtým, ako som šiel na záchod. Ty kokos. Rovnaké miesto. Rovnaký čas.

Usmiala sa, keď som si sadol na miesto. „Už si objednáte?“

Ukázal som na prvú položku v ľavej časti jedálneho lístka, bolo mi úplne jedno, čo to je. „Dám si toto.“

„Grilovaného lososa so sezónnou zeleninou?“

Mykol som plecom, a potom som prikývol. Keď sa začala odvracať, ešte som si na niečo spomenul.

„Počkajte! Zabudol som sa spýtať... máte dnešné noviny?“ Bolo to zbytočné, ale musel som sa presvedčiť.

„Samozrejme, hneď ich prinesiem.“

Bubnoval som prstami po stole, čakal som na odpoveď, ktorú som už poznal. Položila noviny na stôl a ja som zavzdychal, keď som si prečítal hlavičku. September 2007.

Stále to isté. Už osemnásty raz. Bolo pol deviatej večer. Prešlo niekoľko minút, to bolo všetko. Tentoraz som v minulosti zotrval najdlhšie.

„Je všetko v poriadku?“ spýtala sa čašníčka.

„Prepáčte, som len sklamaný, že predstavenie...“ Preletel som očami titulky. „Annie je zrušené. Milujem tú pieseň, To je ťažký život.“

Čašníčka si namotala pramienok uvoľnených vlasov okolo prsta a prešľapovala z jednej nohy na druhú. „Áno... no... vaša večera bude hotová o niekoľko minút.“

Vytiahol som z tašky denník, lebo sa mi v hlave opäť ozval Adamov hlas. Zvykla to byť zábava. Niečo ako dobrodružstvo. Ale s každým zmareným pokusom zachrániť Holly začali Adamove slová naberať hlbší význam.

„Musíš zaznamenať všetko, minútu po minúte.“

„Prečo?“

„Po prvé, aby si vedel, koľko rokov máš v skutočnosti. Po druhé, aby si vedel, či si niečo zmenil. A po tretie, pre prípad, že by si zabudol.“

Nič som nezmenil, nikdy. Ale napriek tomu som si všetko zapisoval, používal som geniálnu predlohu Adama Silvermana. Keď som si ju po prvý raz zapísal, vyprskol som smiechom. Bolo to ako zoznam vecí potrebných do letného tábora. Ale pravda je taká, že väčšina tých vecí ostala nevyužitá pri mojich skokoch do minulosti o dva dni. Preto som to ani nebral vážne. Teraz však už áno.

ZOZNAM PRIORÍT PRI CESTOVANÍ V ČASE

1. KROK: STANOVIŤ MOMENTÁLNY DEŇ/ČAS

9. september 2007, 20.30

2. KROK: DOBA STRÁVENÁ V MINULOSTI

(1. júl 2004)

165 minút

3. KROK: URČIŤ VEK SPR (seba, priateľov, rodiny) V TOMTO ROKU

Jackson Meyer (moje mladšie ja): 17 rokov

Kevin Meyer: 42 rokov

Adam Silverman: 16 rokov

Holly Flynnová: 17 rokov

Courtney Meyerová: zomrela

4. KROK: VYTVORIŤ KRYTIE ALEBO AKTUÁLNU IDENTITU (zmeniť v prípade potreby)

Moje mladšie ja by malo študovať v Španielsku až do decembra. Teraz prijmem identitu môjho sedemnásťročného ja, keďže nie je pravdepodobné, že by sme sa stretli. Potrebujem ju pre prípad, keby som sa stretol s niekým, koho poznám.

5. KROK: SPOMENÚŤ SI NA ZÁKLADNÉ DOBOVÉ REÁLIE (súčasné udalosti, technológie...)

Mohol by som vyvolať veľkú paniku, keby som sa zmienil o tom, že sa John a Kate rozídu, a tým sa skončí show John & Kate na kanáli Plus 8. Nesmiem nikomu ukazovať mobil.

Ešte raz som prebehol všetko, čo sa stalo, aby som si pripomenul fakty. Potom, čo som vyskočil z roku 2009, pristál som v 9. septembri 2007, približne o šiestej ráno. Teraz bolo už takmer deväť večer, ale moje pokusy dostať sa naspäť trvajú už takmer tri dni. Na domovskej základni čas plynie veľmi pomaly, keď cestujem v čase. Ale pocit, že zomieram na chrípku, či niečo podobné, bol úplne nový. A v tomto roku som sa cítil naozaj pod psa. Pravdepodobne preto, lebo neznášam pomyslenie na to, ako som tu uviazol. Karma. Alebo sa tak cítim po nadmernom počte skokov. Škvarím si mozog alebo také niečo.

„Jackson Meyer! Si to naozaj ty?“ ozval sa blízko mňa hlas, ktorý ma vytrhol z mojej zmätenej depresie.

Zdvihol som zrak a zbadal svoju obľúbenú profesorku španielčiny. „Slečna Ramseyová, ako sa máte?“

„Výborne. Myslela som si, že celý semester si v Španielsku.“

Nastala chvíľa, keď som si musel pripomenúť, kto vlastne som.

SÚČASNÁ IDENTITA: sedemnásťročný študent, ktorý by mal tráviť semester v Španielsku, namiesto toho však sedí v reštaurácii v Manhattane, sám, počas pracovného týždňa.

„Vrátil som sa skôr.“

Sadla si na stoličku oproti mne. „Nemôžem uveriť tomu, o koľko staršie vyzeráš po tomto lete.“

Nervózne som sa zasmial. „Za to môže San Miguel. Zarastá od neho hruď.“

Zasmiala sa a hrubé okuliare sa jej zošmykli až na špičku nosa. „Predpokladám, že si ochutnal všetky vynikajúce španielske vína.“

„Jasné, denne som stiahol jednu fľašu.“

Opäť sa zasmiala. „To určite. Takže... asi ťa čoskoro uvidím potulovať sa po chodbách školy.“

Potlačil som znechutený výraz, ktorý sa mi rozlieval po tvári pri pomyslení na strednú školu. V žiadnom prípade sa tam už nevrátim.

„Asi nie. Rozmýšľam, že si urobím maturitu, už mám dosť celej strednej školy.“ Čašníčka položila predo mňa objednané jedlo. Zdvihol som vidličku a napichol kus špargle. „Pravda je taká, že som dal otcovi na výber, štátna škola alebo maturita. Priklonil sa k maturite.“

„Štátna škola nie je zlá. Aj ja som do takej chodila a pozri, kam som to dotiahla,“ povedala.

„Presne to som mu aj ja povedal.“ Oči som zabodol do taniera, ktorý ležal predo mnou.

„Vyzeráš trochu smutný. Je všetko v poriadku?“

Prikývol som. „Trápi ma iba časový posun. Vrátil som sa len pred niekoľkými hodinami a pre mňa sú ešte len dve hodiny ráno.“

To nebolo ďaleko od pravdy. Podľa aktuálneho času som nespal už dva dni. Samozrejme, v tomto roku prešlo len niekoľko hodín. V tomto hlúpom, otravnom roku.

„Je mi to ľúto. Nuž... asi bude najlepšie, keď sa vrátim k svojmu spoločníkovi.“ Kývla hlavou smerom k mužovi, ktorý sedel sám pri stole a pohľadom na polievkovú lyžicu si kontroloval stav svojich zubov. Sklonila sa ku mne bližšie a zašepkala: „Prisahám, bolo to naposledy, čo som si dohodla rande cez internet.“

„Ešte stále máte možnosť predstierať bolesť žalúdka... alebo otravu jedlom.“

Usmiala sa a vstala: „Maj sa krásne, Jackson.“

Díval som sa na ňu, kým sa ku mne neobrátila chrbtom, potom som sa zahĺbil do denníka, ktorý ležal na stole. Podrobne som opisoval svoju poslednú cestu a natoľko ma zaujali ostatné roky, že som ani nezbadal, kedy čašníčka prišla k stolu a začala poklopkávať nohou o dlážku.

„Prepáčte, pýtali ste sa niečo?“

„Ste spokojný s jedlom?“

Pozrel som sa na vychladnutého lososa. Pach ryby bol odporný. „Och, áno. Je to v poriadku. Mohol by som dostať účet?“

Položila ho predo mňa. „Chcete, aby som vám jedlo zabalila?“

„Hm... nie, ďakujem.“

Tanier zmizol spolu s čašníčkou. Myšlienka prenášať zvyšky jedál dodávala nový význam všetkým mojim teóriám o cestovaní v čase, ktoré sa mi preháňali mysľou. Takéto hlúposti by sme rozoberali s Adamom, zatiaľ čo by sme hrali videohru Guitar Hero a popíjali v Crown Royal. Začal by som s tým ja a Adam by moju myšlienku dotiahol tak ďaleko, že ja by som ju už nebol schopný vnímať.

Riešili by sme otázky typu: Keby som sa vrátil do roku 2009 aj so zabalenou večerou, bol by losos už dva roky starý? Alebo, ak som zase skočil do minulosti, zostala by ryba v škatuli? Technicky by sa ešte ani nenarodila. Môže živá bytosť odcestovať do obdobia, keď ešte nebola na svete?

Keby sme mohli, určite by sme to otestovali.

Plánovať si niečo bez Holly alebo otca bolo veľmi náročné. Holly vždy vedela, kedy jej nehovorím celú pravdu alebo kedy ju kŕmim úplnými hovadinami. Dal by som všetko za to, aby som sa mohol vrátiť. Aj keby to znamenalo, že na mňa bude znova kričať a ja budem stáť celé hodiny pred jej zamknutou izbou.

Čašníčka sa už vracala, a tak som vytiahol peňaženku a položil na kraj stola kreditku. Zalistoval som v denníku, či nenájdem niečo, čo by mi pomohlo sformulovať nejaký plán. Akýkoľvek plán. Prsty mi stuhli na strane s dátumom 13. január 2003.

Čašníčka odišla aj s kreditkou a ja som zízal na vetu, ktorú som pod dátum napísal:

MYSLÍM, ŽE MÔJ OTEC PRACUJE PRE CIA!

Pomyslenie na otcove ruky na mojom hrdle a hnev, ktorý sa mu zračil v očiach, mi nalialo do žíl novú energiu v podobe záplavy adrenalínu. Nikdy nespomínal, že by patril do CIA. Ale jednoznačne sa tak správal, vtedy určite. Niežeby som vedel niečo viac o CIA, ako ponúka Hollywood. A predsa viem voľačo. Agent CIA (alebo bývalý agent) sledoval mňa a moju sestru ráno 13. januára 2003. Neviem, prečo som sa na túto skutočnosť zameral, ale myšlienka uvidieť tvár, ktorá sa spájala s hlasom z telefónu, sa zdala byť dobrým dôvodom. Ak mám byť úprimný, väčšina mojich aktivít v posledných dňoch sa neriadila logikou, bolo to len tápanie v čase (obrazne) a hľadanie niečoho konkrétneho, o čo by sa dalo zachytiť. Niečoho reálneho. Faktov. Odpovedí. Zatvoril som oči a sústredil sa na dátum pred štyrmi rokmi.

Jedenásta kapitola

Pondelok 13. januára 2003, 7.35

Do očí mi znovu svietilo slnko, no tentoraz ma do uší štípal ľadový vietor. Stál som pred kaviarňou, len niekoľko blokov od nášho domu. Dvere sa otvorili a ovanulo ma príjemné, lákavé teplo. Vošiel som dnu a zdvihol z prázdneho stolíka raňajšie noviny.

Overil som si dátum a pocítil som slabý náznak spokojnosti. Bolo príjemné pre zmenu vedieť, v akom dni som sa ocitol.

Nohy som mal ľahké, akoby boli z gumy. Klesol som na stoličku a hlavu položil na stôl. Po niekoľkých hlbokých nádychoch som zdvihol zrak a poobzeral sa.

Jediný problém bol, že som nevedel, čo vlastne hľadám. Čo na tom, že otec pracoval pre CIA? Hoci... ako sa tak nad tým zamýšľam... mohlo by to vysvetliť tých rozzúrených chlapíkov so zbraňou, ktorí vtrhli do Hollinej internátnej izby. Z pomyslenia na to, že môj otec má ruky v tom, čo sa stalo Holly, sa mi zdvihol žalúdok. Aj keď som si veľmi prial, aby vina nepadla na mňa, vôbec sa mi nepáčilo, že by malo ísť o otcovu chybu. Napriek všetkému, ak sa na chvíľu logicky (zdravo) zamyslím, vynára sa iba niekoľko scenárov, ktoré by mohli všetko vysvetliť. Prinútil som sa ostať sedieť a nechať si to všetko prejsť hlavou skôr, akoby som urobil nejaký bláznivý, unáhlený krok... aj keď to bolo v skutočnosti jedno, keďže som nebol na svojej domovskej základni. Zahnal som tú myšlienku... aspoň teraz. Schytil som kúsok papiera a pero, aby som si tieto úvahy zapísal, aj keď som si pri takomto skoku nemohol vziať nič so sebou. Pomôže mi už len to, že tie slová uvidím čierne na bielom.

1. Môj otec, generálny riaditeľ farmaceutickej spoločnosti, absolvoval tajný výcvik umenia zabijáckej sebaobrany a tak veľmi, priam paranoicky sa bojí o bezpečnosť svojich detí, že si najal, ja neviem presne, možno zraneného bývalého agenta CIA, aby ich sledoval na každom kroku. To však nevysvetľuje otcovu schopnosť sledovať mňa a Courtney bez toho, aby sme si to všimli.

2. Môj otec JEDNOZNAČNE PRACUJE pre CIA a jeho každodenná práca je len zástierkou, no je to dobrák od kosti a nemôže za to, že jeho jediného živého príbuzného ohrozovali zbraňami dvaja neznámi chlapi, lebo odmietol prezradiť tajné vládne heslo, ktoré by v nesprávnych rukách mohlo rozpútať jadrovú vojnu. Otec mi len zabudol povedať, aby som si dával na tých chlapov pozor. Možné je aj to, že sa najprv dostali k nemu... v roku 2009... Ako by som to mohol zistiť bez návratu do minulosti?

3. Môj otec pracuje pre CIA ako špión a v roku 2009 zistil, že dokážem cestovať v čase a usúdil, že ja a všetci ostatní, ktorí sú so mnou v spojení, ohrozujú národnú (dokonca svetovú) bezpečnosť, a preto musíme byť zadržaní (alebo zabití), aby nenastal koniec sveta.

4. Ešte raz, otec je naozaj agent. Vie, že jeho syn je čudák, ktorému by mali niekoľkokrát do roka skenovať mozog a nakoniec ho odovzdať vláde ako pokusného králika. Či predať ruským špiónom.

Dobre, možno tieto teórie vyzerajú ako z lacného filmu, ale vážne... nejaký agent CIA (možno zranený, jednonohý, bývalý agent CIA) sledoval moje dvanásťročné ja a moje dvanásťročné dvojča. Nuž, áno, moje teórie majú niečo do seba. A aj keď dve zo štyroch možností majú menej ako jedno percento pravdepodobnosti, vylučujú možnosť, aby som sa v roku 2007 spýtal otca, čím si naozaj zarába na živobytie. Hoci som túto možnosť vylúčil ešte pred napísaním tohto zoznamu, a to hneď po tom incidente so škrtením.

Prešiel som k pultu, aby som si kúpil kávu a vymyslel nejaký plán, ako vystriehnuť chlapíka, ktorého si najal otec, aby sledoval moje mladšie ja a Courtney. „Veľkú kávu, prosím.“

Chlap prikývol a zobral odo mňa peniaze. Cúvol som a čakal.

,,Malú horúcu čokoládu s mliekom a extra šľahačkou.“

Zdvihol som hlavu, keď som začul ten hlas. Rýchlo som si zobral kávu a odvrátil sa. Hneď, ako som ju začul, som vedel, že moje plány sledovať zjavne neviditeľného agenta Freemana sa nenaplnia. Zúfalo som sa chcel opäť porozprávať so svojou sestrou.

Akoby som to mohol urobiť? Mal by som ju odlákať niekam bez toho, aby ma agent Freeman uvidel? A čo ak sa mi podarí ju niekam odlákať a on nás bude sledovať? Tak ho aspoň uvidím, a keďže tento skok nič nezmení... koho trápi, či ma uvidí? Hlavne, že budem môcť byť aspoň chvíľočku s Courtney.

Potom mi to z ničoho nič došlo, akoby ma niekto praštil vrecom zemiakov. To hlúpe heslo, ktoré nám otec dal. Courtney a ja sme zakaždým vyvracali oči dohora, kedykoľvek ho spomenul a až keď sme boli na strednej škole, sme ho prinútili, aby s tým prestal. „Nikdy nechoďte s nikým, kto nepozná to heslo,“ každý boží deň nám to prízvukoval od čias, ako sme s Courtney začali chodiť do škôlky.

Opakoval to neprestajne ako nejaké hlásenie pokazeného verejného rozhlasu. Znova a znova. Ďalší príklad toho, čo som až doteraz pokladal za otcovu prehnanú ochranársku paranoju. Ale dnes by sa mi to heslo mohlo hodiť.

Otočil som sa a díval sa na dvanásťročnú verziu svojej sestry: svetlozelená čiapka a palčiaky rovnakého odtieňa, biela lyžiarska bunda, spod ktorej jej vykúkala sukňa školskej rovnošaty, líca ružové od zimy, veselá a zdravá. Keď podávala chlapovi za pultom kreditku, prešiel som popri nej a zašepkal: „Choď na ryby.“

Prekvapene poskočila, peňaženka jej padla na pult a zadívala sa mi do očí. Mali sme presné (a otravné) inštrukcie, aby sme poslúchli každého, kto nám povie toto heslo. Nikdy sa nestalo, že by k nám podišiel nejaký cudzí človek a použil ho. Ja by som si ako dvanásťročný zrejme myslel, že ide o vtip. Ale Courtney bola o niečo rozumnejšia. Hanbila sa o ňom povedať kamarátkam, ale pristupovala k nemu oveľa zodpovednejšie.

Sadol som si vedľa nej, pohľad som upieral dopredu. „Nie som ti aspoň trochu povedomý?“

Cítil som, ako sa mi do tváre vpíjajú jej oči. Potom zašepkala: „Vyzeráš trochu ako môj brat.“

Nedokázal som potlačiť úsmev. „Chceš počuť jeden bláznivý príbeh?“

„Dobre,“ povedala pomaly.

„Nemôžem tomu uveriť,“ zamrmlala už asi po dvadsiaty raz. „Takže, už si sa so mnou predtým rozprával? Koľkokrát?“

„Len raz.“ Potom, ako sa Courtney šikovne podarilo zmiznúť zo školy medzi triednickou a prvou hodinou, zašli sme do malého kníhkupectva neďaleko školy. Povedal som jej rovnakú verziu príbehu ako aj prvýkrát. Mala pravdu. Bolo to ako vo filme Na Hromnice o deň viacej.

Nemohol som si pomôcť, jednostaj som sa obzeral, dúfajúc, že zazriem tajomného špióna, agenta Freemana, ale doteraz som ho nikde nevidel.

„Ak si vedel, kam máš namierené, prečo si si nezobral so sebou kabát?“ spýtala sa.

Prevrátil som oči. „Vtipné. Nemal som čas sa pobaliť.“

Pohojdávala sa na pätách, potom sa oprela o policu s knihami. „Koľko je to už, čo si odišiel z budúcnosti? Z budúcnosti v roku 2009?“

„Neviem presne, ale zdá sa mi to ako celá večnosť. Nechceš ísť so mnou niekam inde?“ Niekam, kde nás agent Freeman môže sledovať.

„Dobre, ale najprv ti musíme zohnať kabát. V krátkych rukávoch v desiatich stupňoch nevyzeráš veľmi nenápadne.“

Usmial som sa. „Dvanásťročná s kreditnou kartou. Dosť nebezpečné.“

Zachichotala sa a vyšli sme z kníhkupectva do zimy.

Dvanásťročná Courtney bola iná, akú som si ju pamätal. Vždy som dobre vychádzal so svojou sestrou, ale teraz sa mi zdala neskutočne temperamentná a rozkošná. Zrelá, ale napriek tomu dievčatko so živou predstavivosťou. Práve preto som jej mohol vyrozprávať svoj bláznivý príbeh a ona mi verila. Deti sú oveľa prístupnejšie ako dospeláci. Napriek tomu je istá hranica, čomu deti dokážu uveriť. Ale Courtney stačil jeden pohľad a vedela, že neklamem.

Courtney mi na svoju kreditku kúpila nový kabát a začali sme plánovať naše ďalšie dobrodružstvo.

„Ako to vlastne robíš, to skákanie v čase?“ vypytovala sa.

Boli sme v Metropolitnom múzeu medzi ostatnými návštevníkmi. „Neviem ti to vysvetliť. Ako by si opísala dýchanie?“

„Myslíš, že to dokážem aj ja?“

Sklopil som oči. „Dobrá otázka. Choď na to a vyskúšaj.“

Usmiala sa a potriasla hlavou. „Prečo mi radšej nepovieš, či moje staršie ja má nejakú superschopnosť? Musím sa na niečo také psychicky pripraviť.“

Zaváhal som, zaplavil ma pocit žiaľu. Rovnako, ako keď som sa s ňou rozprával naposledy, ale potlačil som ho, pohľad som upieral pred seba. Odpovedal som jej až po chvíli. Nemalo by to trvať tak dlho. Niekto by každú chvíľu mal po ňu prísť. „Je mi ľúto. Nemôžem porušiť etický kódex cestovania v čase. Vykopli by ma z klubu.“

S úľavou som si vydýchol, keď som videl, že si nevšimla, ako som sa vyhol jej otázke.

„No super! Určite to máme po mamke, však?“ povedala to, akoby šlo o všeobecne známy fakt. „Otec necestuje v čase. Superschopnosti sa dedia po superrodičovi.“

„Alebo sa získavajú zo suda s toxickým odpadom,“ dodal som.

Courtney sa zachichotala a potriasla hlavou. „Pochybujem.“

Adam a ja sme sa párkrát vo svojich teóriách dotkli aj dedičnosti. Raz to bolo vtedy, keď som si myslel, že som videl mladšiu verziu mojej sestry prechádzať sa po zoo. Nikdy sme však nesformulovali podrobnú hypotézu, o nejakom závere ani nehovorím. Mali sme výborne vypracovaný plán, že ukradneme lekárske záznamy, ale ani to sa nestalo, lebo som uviazol v roku 2007. No záznamy, ktoré sme chceli ukradnúť, boli moje. Nie mamine. Courtney a ja sme našu mamu nikdy nepoznali. Zomrela na komplikácie niekoľko dní po pôrode. Otec nechcel o nej hovoriť a keď som mal sedem alebo osem, prestal som sa na ňu vypytovať. Je ťažké chcieť niečo ako mamu, keď ste nikdy žiadnu nemali. Nič iné som nepoznal.

Zastal som a Courtney sa mi pozrela do tváre. „Myslíš, že je to po mame?“ spýtal som sa.

Aj keď by som sa chcel dostať k jej záznamom, kde ich zoženiem? Už je dávno mŕtva. Okrem toho lekárske záznamy nie je práve ľahké ukradnúť.

Courtney pokrčila plecami. „Možno preto nám doktor Melvin tak často robí vyšetrenia hlavy.“

Neviem, či to bolo Courtnino odhalenie alebo len nedostatok spánku a jedla, ale náhle mi prišlo zle, cítil som sa dokonca ľahší ako pred niekoľkými hodinami. „Musím si sadnúť.“

Chytila ma za ruku a ťahala k lavičke. „Si veľmi bledý. Si v poriadku?“

Na zátylku sa mi objavili kvapôčky potu a stekali mi po chrbte. „Som len... unavený.“

Ľahol som si na lavičku a zatvoril oči. Courtney ma pohladkala po čele a zotrela mi z neho studený pot. Potreboval som sa vrátiť do roku 2007, skôr ako tu omdliem alebo sa mi stane ešte niečo horšie, čo by si vyžadovalo lekársky zásah. To by bolo zaujímavé. Kde je, dočerta, ten špión? Celý tento výlet nebude mať význam, ak ho neuvidím.

Otvoril som oči a položil ruku na jej líce. „Myslím, že by som tu nemal ostávať dlhšie, rozumieš?“

Do očí sa jej nahrnuli slzy. „Nebudem si to pamätať, však? Myslím, keď sa vrátiš späť do roku 2007, moje tamojšie ja si nič nebude pamätať?“

Hrdlo mi stiahlo, ťažko som hľadal slová a snažil som sa potlačiť slzy. „Myslím, že nie.“

Prikývla. „Je to trochu ako snívanie s otvorenými očami, pravda?“

„Presne. Niečo, čo robíš vtedy, keď sa nechceš zoči-voči postaviť skutočnému svetu.“ Vstal som, veľmi pomaly a ona ma chytila okolo pása. „Ľúbim ťa, Courtney.“

„Aj ja ťa ľúbim, aj keď ti to nikdy nehovorím,“ zašepkala.

Cítil som, že sa začínam vracať, ale nie z vlastnej vôle. Objímal som ju, ale teplo jej tela náhle nahradil studený vzduch.

Courtney by nikdy neodišla od umierajúcej Holly. Ona bola statočnejšia. Vždy robila len správne veci. Keby sa do ľudského osudu zarátavala ušľachtilosť, bol by som pochovaný namiesto nej. Lenže ja nielen stále žijem – navyše som dostal do vienka superschopnosť v podobe cestovania v čase.

Tesne predtým, ako ma zahalila tma, som videl nízkeho zavalitého muža približne v mojom veku, ako sleduje Courtney, a v jeho pätách išiel môj otec. Zo všetkých síl som sa snažil zapamätať si jeho tvár. Sústreďoval som sa na ňu tak dlho, ako mi to telo dovolilo.

„Tamto je!“ vykríkol ten muž.

„Nestrieľajte!“ zakričala Courtney. Ale potom sa všetci stratili. Alebo som skôr zmizol ja. Späť do očistca.

Dvanásta kapitola

Nedeľa 9. septembra 2007, 21.20

„Hej! Si v poriadku?“ do ucha mi zakričal akýsi mužský hlas.

„Chcel vybehnúť bez zaplatenia, potom som videla, ako odpadol,“ vysvetľovala čašníčka.

„Ako dlho bol v bezvedomí?“ spýtal sa niekto ďalší.

„Asi desať minút,“ povedala čašníčka.

Perfektné. Už sa tu nikdy viac nemôžem ukázať. Zízal som na strop, želal som si, aby som dokázal vstať zo zeme. Šlo to pomaly, ale nakoniec sa mi to s pomocou vedúceho reštaurácie podarilo.

„Prepáčte, trochu sa mi zamotala hlava... hm, mám nízku hladinu cukru v krvi,“ zamrmlal som.

Vedúci si zastal predo mňa. „Možno by sme namiesto polície mali radšej zavolať záchranku.“

Polícia? Do riti!

Čašníčka opäť podupávala nohou, v ruke držala moju peňaženku. „Jeho kreditka nefunguje. Myslím si, že je falošná, alebo nejaká kópia, či čo.“

Bóooože. „Nuž, mám ešte aj druhú a nejakú hotovosť.“

„Áno, dva doláre. A skúšala som aj ďalšie karty. Všetky sú zamietnuté,“ povedala čašníčka.

Pozrel som sa jej cez plecia, hľadal som svoju učiteľku španielčiny, slečnu Ramseyovú. Tá by mi mohla pomôcť z tejto kaše. Ale pri jej stole teraz sedel už nejaký starší pár. Muselo to byť veľmi krátke rande. „Len mi dovoľte zavolať... môjmu otcovi.“

Vtom už prichádzal policajný dôstojník s kolegom. Zobral peňaženku čašníčke z rúk a vytiahol z nej môj vodičák. „Vydaný v roku 2008? Zaujímavé. Vyzerá ako pravý. Profesionálna práca.“

To preto, lebo preukaz je pravý. A kedy sa mi minula hotovosť?

Policajt, ktorý držal moju peňaženku, sa na mňa zadíval a potom na vedúceho. „V poriadku, postaráme sa o tú záležitosť. Možno sú v tom drogy.“

„Väčšinou to tak býva,“ súhlasil vedúci a prikyvoval hlavou.

„A tá jeho peňaženka plná falošných papierov – predpokladám, že je závislý a zároveň aj díler,“ povedal dôstojník.

Úškľabok na jeho tvári ma tak vytočil, že som nedokázal mlčať. „Och, áno, lebo drogoví díleri sa vyžívajú vo výrobe falošných dokladov, ktoré budú platné až o rok.“

„Mudrc,“ zahundral si popod nos.

Chcel som odísť, ale policajt, ktorý nedržal moju peňaženku, mi zablokoval cestu, ten druhý ma schmatol za ramená a na zápästia mi nasadil putá. Vzkypela vo mne žlč a začal som sa mykať.

Nezhoršuj si to, hovoril som si. A nepokúšaj sa nikam skákať. Aj tak by som o chvíľu skončil na tomto istom mieste a môj nepríčetný stav by ich ešte viac presvedčil o tom, že som narkoman.

Všetci zákazníci reštaurácie sledovali, ako ma vyvádzajú von v putách a nakladajú do policajného auta. No vážne, môže byť v mojom živote ešte niečo horšie?

Áno, môže. Teraz musím zavolať otcovi, aby ma dostal z väzenia. Môjmu otcovi, ktorý ma v roku 2003 takmer zabil. Hotové šialenstvo.

„Hej, Meyer, máš návštevu,“ oznámil mi policajný dôstojník.

Pretrel som si oči, prestal tupo hľadieť a posadil sa na prični. Na prični vo väzenskej cele. Lebo som skazený kriminálnik. Alebo jeden naozaj nezodpovedný cestovateľ v čase, ktorý si nedokázal zaobstarať poriadne a dôveryhodné doklady.

Kroky, ktoré sa ozývali na chodbe, sa priblížili. Prevracal sa mi žalúdok. Nevedel som, ako zareagujem, keď opäť uvidím svojho otca. Aj bez jeho spojitosti s CIA a epizódy so škrtením som bol dosť nervózny z toho, že ma má z väzenia dostať Kevin Meyer, generálny riaditeľ. Hlavne, keď som nebol moje pravé ja. Zistí rozdiel?

„To je v poriadku, chcela by som sa s tým mladíkom porozprávať, skôr ako ho pustíte,“ rozľahol sa po chodbe ženský hlas.

Nebol to môj otec. To je isté.

„Ako si želáte,“ povedal dôstojník, potom pristúpil k mojej cele a odomkol dvere.

Prvé, čo som videl z tej ženy, boli jej čižmy. Vysoké čierne čižmy, ktoré jej siahali takmer po kolená. Mala krátke čierne šaty a karamelovohnedú pokožku. Žeby právnička? Až na to, že nevyzerala oveľa staršia ako ja. Na právničku bola trochu primladá.

Keď vošla do mojej cely, neusmiala sa na mňa, dokonca ma ani nijako priateľsky nepozdravila. Len sa postavila predo mňa, ruky mala prekrížené a čakala, kým policajný dôstojník odíde. „Počúvaj ma, junior. Plán je takýto: dostanem ťa odtiaľto, a potom pôjdeme do vášho bytu, kde vysvetlíš svoje nedávne správanie. Mám dlhý zoznam otázok. Ale tu neprehovoríme ani slovo, rozumieš?“

„Kto ste?“ spýtal som sa.

„Slečna Stewartová,“ povedala povýšenecky.

„Slečna Stewartová? Koľko máte rokov, asi dvadsať?“ Nevyzerala ani na dvadsať. Možno osemnásť, devätnásť. Niečo tu nesedelo a ja som nemal najmenší dôvod niekomu veriť. Aj keby to malo znamenať, že ostanem na tejto lavici vo väzení. Ako keby na tom záležalo. Rok dvetisícsedem bol sám o sebe väzením.

„Nerada prezrádzam svoje krstné meno.“

„Kde je môj otec? Nechal som mu odkaz.“

Zalovila v kabelke, vytiahla list papiera a podala mi ho. Bol to fax, ale jednoznačne otcovo písmo.

Jackson,

urob, prosím, presne to, čo ti povie slečna Stewartová, v opačnom prípade veci ešte zhoršíš. Pracuje pre mňa a má množstvo skúseností s riešením dôverných situácií bez toho, aby sa do záležitosti zatiahli médiá. Porozprávame sa neskôr.

otec

„Čo robíte u môjho otca?“ spýtal som sa.

„Sekretárku,“ povedala.

„Naozaj?“ potriasol som hlavou a vstal som. „To je jedno.“

Vyšla z väzenskej cely, ani nepočkala, aby sa presvedčila, či idem za ňou. Akoby vedela, že každý normálny chlap by ju kedykoľvek nasledoval kamkoľvek. Nanešťastie pre ňu, ja som nebol ani trochu normálny. Ale nemohol som ignorovať otcov odkaz.

Vzdychol som si a vliekol som sa chodbou za klopkajúcimi podpätkami, nohy som mal ako z olova a v žalúdku veľkú hrču plnú žiaľu. Keď sme prechádzali okolo recepcie, jeden z policajtov sa na pozdrav dotkol čiapky a povedal: „Je nám veľmi ľúto toho nedorozumenia, pán Meyer.“

Otvoril som ústa, aby som mu zdvorilo odpovedal, ale slečna Stewartová mi zasyčala do ucha: „Čuš.“ Potom prešla k dverám a cez plece prehodila: „Očakávame písomné ospravedlnenie. A taktiež ostatné záležitosti, o ktorých sme hovorili.“

Ostatné záležitosti?

Chcel som sa obrátiť a povedať im niečo pekné, ale „sekretárka“ môjho otca ma schmatla za ruku a vytiahla von do chladnej noci.

„To bolo nezdvorilé. Oni sa len snažili...“

Zakryla mi ústa rukou. „Nedala som ti dosť jasné inštrukcie?“

Prevrátil som oči a vykročil za ňou k autu zaparkovanému pred policajnou stanicou. K môjmu autu. Používal ho však Cal, náš šofér. Keď sme sa priblížili k dverám auta, napadlo mi, že utečiem tej žene, ale nakoniec som usúdil, že by nebolo veľmi múdre zdupkať rovno pred policajnou stanicou a hneď po prepustení. Cestou domov sme obaja mlčali.

Bol som príliš zamestnaný myšlienkou, že naozaj idem domov. Do verzie môjho domova z roku 2007. V skutočnosti som v tento deň, keď som žil v roku 2007, v našom byte nebol. Bol som v Španielsku. Ešte stále som v Španielsku. Moje druhé ja. Lenže teraz som aj tu.

Hrať sa na svoje mladšie ja bolo naozaj čudné. Jackson, ktorý bol v Španielsku, nebol ani plnoletý. Nemohol voliť, dokonca ešte ani nevedel, na akú pôjde univerzitu. Bola to úplne nová skúsenosť. A pre mňa vôbec nie príjemná.

Ale najťažšie bolo prijať skutočnosť, že tu môžem nejakú dobu zostať.

Keď sme dorazili pred dom, slečna „hnusná sekretárka“ vyskočila z auta hneď za mnou a ja som sa otočil, aby som jej videl do tváre. Bolo to zvláštne aj bez toho, aby ma sprevádzala nejaká cudzia sliepka. „Nepotrebujem, aby ste chodili so mnou. Počkám, až sa domov vráti otec. Ďakujem vám za pomoc.“

„Aký si chutnučký,“ povedala a prešla popri mne. „Je mi ľúto, ale plním len príkazy. Okrem toho tvoj otec príde až o niekoľko hodín.“

Príkazy? Akože jej agenti CIA hovoria, čo má robiť? Alebo iba šéf v osobe generálneho riaditeľa? A vraj ešte nepríde? Veď bolo jedenásť hodín v noci. Aká situácia vo farmaceutickej firme nemôže počkať niekoľko minút, aby mi aspoň zavolal?

Zbadal som vrátnika Henryho, ako si ma začudovane premeriava, keď sme podišli bližšie a otvorili dvere.

„Pán Meyer, nečakali sme vás dnes večer. Je všetko v poriadku?“ Henry si ma pozorne obzrel, potom hodil pohľad aj na slečnu Stewartovú.

Nasilu som sa usmial. „Áno, vrátil som sa skôr. Zo Španielska...“

Podržal mi dvere. „Rád vás opäť vidím.“

Slečna Stewartová ma schmatla za rameno a ťahala ma do budovy. „Poďme, junior. Nemáš už večierku? Či zákaz vychádzania?“

Vytrhol som si rameno z jej stisku a rýchlo som vykročil dopredu. Dúfal som, že sa k výťahu dostanem skôr ako ona. Možno jej zatvorím dvere tesne pred nosom. No liftboy, samozrejme, začul klopkanie jej opätkov a obrátil sa ku mne so slovami: „Nemali by sme počkať na dámu?“

„Jasné,“ zamrmlal som.

Musím priznať, že ma pohľad na známe kusy nábytku u nás doma trochu upokojil. Hodil som sa na gauč a ľutoval, že sa necítim lepšie, aby som dokázal čeliť nasledujúcej slovnej prestrelke. Slečna Stewartová sa usadila do veľkého kresla a dlhé nohy si vyložila na podnožku. „Takže? Ako si to spravil?“

„Čo? To, že ma zatkli?“ spýtal som sa.

Pokrčila plecami. „No dobre, začnime teda tým a potom prejdeme k podstate veci.“

Mozog mi pracoval na plné obrátky, aby som vykonštruoval nejakú schopnú výhovorku. To, čo som potreboval, bola nejaká úloha – najlepšie bude, ak sa zahrám na obyčajné arogantné, bezohľadné, rozmaznané bohaté decko. Vyložil som si nohy na stolík, vyzul som si tenisky a potom ich odkopol, takže preleteli cez celú izbu až k vchodovým dverám. „Nuž... mám kamoša, ktorý má menší vedľajší biznis a vyrobil mi niekoľko falošných občianskych preukazov, kreditných kariet. Bolo to len tak, pre zábavu. Tie roky tam boli popletené naschvál a pravdepodobne mi ich strčil do peňaženky.“

„Fičíš na drogách?“ spýtala sa ma.

Nebol som si istý, ako mám odpovedať, aby som náhodou neskončil na odvykacej kúre alebo aby som nedal jednoznačnú odpoveď, ktorou by som jej tvrdenie poprel. „Možno áno... možno nie.“

„Polícia si myslí, že áno. Povedali, že si klamal. Vraj si tvrdil, že si diabetik, len aby si sa vyhol problémom.“

„Nepoviem vám viac, ako som povedal im.“

Predklonila sa, zložila si nohy späť na dlážku a uprene sa na mňa zadívala. „Ako, do riti, si odišiel z cudzej krajiny bez batožiny, pasu, peňazí a v podstate bez preukazu totožnosti?“

Zhlboka som sa nadýchol a na niekoľko sekúnd som zadržal dych. Možno moje druhé ja nie je v Španielsku. Hlavne sa nenechaj zastrašiť, napomenul som sa. Nesmie zbadať, že sa potíš. „Neviem, o čom rozprávate.“

Tvár jej stuhla. „Ale áno, vieš. Správca tvojej ubytovne v Španielsku povedal, že si zmizol včera zavčas rána. Nezobral si si so sebou absolútne nič. Myslel si, že si mŕtvy. Aj tvoj otec. Bol celý bez seba od strachu. A potom si mu zavolal z policajnej stanice.“

Zriedkavo som chodieval po Európe bez povolenia, alebo žeby som o tom nikomu nepovedal. V roku 2009 som si občas vymýšľal rôzne historky, aby som zamaskoval svoje pokusy v cestovaní v čase, klamal Holly, no toto bude tvrdý oriešok. Najmä ten pas. „Môj kamoš v Španielsku, ten, ktorý falšuje tie preukazy...“

„Je Američan?“ prerušila ma.

Potriasol som hlavou. „Nie... je... Brit.“

Zmraštila čelo. „Nevedela som, že by bol nejaký študent z Británie na výmennom pobyte v tvojom okolí do dvadsať kilometrov.“

No dobre, bolo to trochu divné.

„On nie je študent... je to len chalan, ktorého som stretol. Ak mám byť úprimný, myslím, že ho vyhostili z krajiny. Najskôr nemal ani legálne víza.“

Opäť sa oprela o kreslo. „Zdá sa, že si sa pohyboval v dobrej spoločnosti.“

„Snažil som sa. Mimochodom, ponúkol som mu, že otestujem jeden z jeho výrobkov. Falošný pas Európskej únie. Aby som mohol na letisku prejsť bránou pre občanov EÚ. Je to oveľa rýchlejšie.“ Sledoval som jej kamennú tvár a na chvíľu som sa odmlčal. Potom som dodal: „Pas Európskej únie. Je to pas pre všetkých obyvateľov Európy.“

„Viem, čo je pas Európskej únie,“ vyštekla. „Ak si nebol Američan, za koho si sa vydával?“

„Za Francúza,“ povedal som.

Trpko sa zasmiala. „Nikto by ti neuveril.“

Samoľúbo som sa na ňu zaškeril a odrecitoval francúzsku deklaráciu ľudských práv s najlepším prízvukom, na aký som sa zmohol. Bola to ďalšia vec, ktorú som sa musel naučiť na strednej škole a ktorá sa mi teraz napodiv zišla.

Prižmúrila oči. „Slušný výkon. Pokračuj.“

„Takže ja a môj priateľ, budem ho volať Sam, sme prišli do Londýna na falošné pasy. Potom sme zapadli do jedného pubu a ja som mu povedal, že priletím domov bez amerického pasu. Ako Pierre, výmenný študent z Francúzska. Stavili sme sa o desaťtisíc dolárov. Nebol som si istý, ako sa vymotám z tohto veľkého podvodu, ale našťastie som sa zoznámil s tými babami, čo pracujú pre aerolínie Delta a nahovoril som ich, aby mi dali jednu voľnú letenku do New Yorku.“

„A fungovalo to?“ spýtala sa. „Takže si sem prišiel ako francúzsky občan?“

„Jasné,“ povedal som.

„Kde je ten francúzsky pas?“ spýtala sa.

„Spálil som ho, keď som prešiel cez colnicu.“

„Takže sa mi snažíš nahovoriť, že vynikajúci študent, ktorý dosiahol na štandardných prijímacích testoch 1 970 bodov a ktorý je vzdelaný natoľko, že plynulo hovorí dvoma cudzími jazykmi, bez predchádzajúceho zápisu v trestnom registri, dokonca aj bez cestovného lístka, sa rozhodne opiť a porušiť nielen federálne zákony, ale aj medzinárodné? V niektorých krajinách by ťa za to obesili.“

„Somarina,“ povedal som.

Opäť sa ku mne naklonila. „Chceš sa staviť? Pošlem ti zoznam všetkých krajín, ktoré by za také porušenie zákona požadovali tvoju hlavu. Pokojne ti k tomu pridám aj citáty konkrétnych právnych predpisov.“

„Na sekretárku ste akási primúdra.“ Počkal som sekundu, či nejako zareaguje, ale ani okom nemihla. „Verte, čomu chcete, je mi to úplne jedno. Bol som tam a teraz som tu. Ako mávnutím čarovného prútika.“

Povzdychla si, vstala a začala sa prechádzať po izbe. „Nafúkaný sedemnásťročný somár,“ zamrmlala.

„Nemali by sa administratívne pracovníčky správať zdvorilo? Náš zákazník – náš pán a podobne?“ Usmial som sa na ňu, ale nedopadlo to najlepšie.

Prebodla ma pohľadom ako dvoma laserovými lúčmi. „Mal by si sa osprchovať, skôr ako sa tvoj otec vráti domov. Smrdíš horšie ako bezdomovci na ulici.“

Nepochyboval som, že má pravdu. Niekoľkokrát som zmokol a už takmer tri dni som mal na sebe to isté oblečenie. A bez sprchy.

Vstal som a odišiel do svojej izby bez toho, aby som sa na ňu pozrel. Len čo som za sebou zatvoril dvere, oprel som sa o ne a zhlboka si vydýchol. Mal som pocit, že ak zostanem trčať v roku 2007, čaká ma kopec podobných rozhovorov, a zdalo sa, že nemám na výber.

Okrem toho to vyzeralo, že sa moje mladšie vydanie vyparilo asi v tej istej chvíli, keď som v roku 2007 pristál ja. Nič z toho nedávalo zmysel. Nebolo to v súlade s údajmi, ktoré sme nazbierali s Adamom. Vedomie, že moje druhé ja zmizlo, mi dávalo pocit, že sa čoraz väčšmi ponáram do tohto roku, do tejto domovskej základne. Ako do pohyblivého piesku.

Moja izba vyzerala takmer rovnako ako tá v roku 2009, ale všetky džínsy mi boli asi o päť centimetrov kratšie. Z oblečenia mi boli dobré iba jedny športové kraťasy a jedno tričko.

Po osprchovaní som sa vrátil do obývačky. Slečna Stewartová práve telefonovala, ale keď ma zbadala, hneď zmĺkla.

„Tvoj otec by s tebou rád hovoril,“ podala mi telefón.

Snažil som sa pokračovať v úlohe rebelantského tínedžera, ktorému je jedno, čo si jeho rodičia myslia, ale nohy sa mi triasli. „Ahoj, oci.“

„Čo to, dočerta, stváraš, Jackson?!“

Odtiahol som trochu telefón od ucha a obrátil sa chrbtom k slečne Stewartovej. „Nuž... ja... “

„Máš vôbec tušenie, koľko zákonov si porušil? Či koľkých známych som musel obvolať, aby som ťa z toho vysekal?“

Nečakal na odpoveď, namiesto toho asi päť minút kričal, potom stíchol a čakal na moje veľké ospravedlnenie.

„Je mi to ľúto. Ja len...“

Ja len chcem vedieť, či pracuješ pre CIA. A či ma zatvoríš do klietky.

„Vieš čo, Jackson? Nemôžem sa o tom teraz rozprávať,“ prerušil ma otec a zlostne povzdychol. „Práve ti vybavujem nové doklady. Slečna Stewartová by ťa zajtra poobede mala posadiť na spiatočný let do Madridu. Predpokladám, že vieš, ako sa máš správať.“

Nebola to reakcia, ktorú som očakával. „Nuž... teda, nechcem sa vrátiť do Španielska.“

„A prečo nie?“

Pozrel som na slečnu Stewartovú, ktorá už opäť sedela v kresle a pilníkovala si nechty. „Z osobných dôvodov, ktoré by som nerád rozoberal pred spoločnosťou, ktorú si mi nanútil.“

„Dob... re,“ povedal pomaly. „Zavolám do Loyoly hneď ráno.“

Zmieril som sa s tým, že zostanem v roku 2007 až dovtedy, kým neprídem na spôsob, ako sa vrátiť do roku 2009, ale nebol som ochotný vrátiť sa na strednú školu.

„Rád by som si vzal semester voľna, ak by to šlo. “

„Porozprávame sa o tom neskôr. Zajtra už budem doma.“

„Kde si?“ Na nejakom supertajnom mieste?

„V Houstone,“ povedal. „Na obchodnej ceste.“

„Dobre. Vidíme sa zajtra.“ Ukončil som hovor a telefón podal babe, ktorá narúšala moje súkromie. „Ďakujem. Už môžete ísť.“

Vstala a schmatla kabelku, ktorú mala prevesenú cez kreslo. „Bolo fajn porozprávať sa s tebou, junior.“

Rýchlo som sa rozhodol, že sa pokúsim vydolovať nejaké informácie z jediného zdroja, ktorý som mal k dispozícii. „Viete, otec mi prezradil, čo v skutočnosti robíte, a že nie ste jeho sekretárka. Už sa nemusíte pretvarovať. Mimochodom, myslím si, že je to celkom fajn, že ste taká... zainteresovaná.“

Hlasno sa zasmiala. „Nuž, dobre si to pochopil. Ak chceš vedieť o korupcii a tajomstvách vo veľkej korporácii, spýtaj sa ľudí, ktorí dvíhajú telefóny. Tí vedia všetko. Dokonca majú podrobné informácie o zahraničnej politike.“

Ohúrilo ma to. Podišiel som o niekoľko krokov bližšie a nadvihol obočie.

„Udržiavame veľa stykov so zahraničím, ale to už asi vieš.” Vytiahla z kabelky vizitku a podala mi ju. „Zavolaj mi kedykoľvek, ak zmeníš svoj názor o návrate do Európy. Alebo... ak sa budeš chcieť trochu podrobnejšie porozprávať o zahraničnej politike.“

Neveriacky som na ňu pozeral. Flirtuje so mnou? Nepoznal som nikoho, kto by vedel tak rýchlo hodiť spiatočku. To, mimochodom, nedokázal žiaden čestný človek.

Hneď ako odišla, som klesol na sedačku. Mal by som okamžite zaspať. Bohvie, ako veľmi som potreboval spánok, ale pomyslenie na môjho otca ako tajného agenta ma desilo a stretnutie s Courtney a následné zatknutie ma celkom rozhodilo.

Sčasti som očakával, že tí dvaja chlapi so zbraňou vyskočia spoza dverí. Dlhé hodiny som sa iba prehadzoval. Doliehal na mňa pocit viny, bremeno všetkého, čo som zanechal v roku 2009. Mohol by som naozaj začať od začiatku? To je možno riešenie. Stretnúť sa a porozprávať sa s Holly. Len aby som sa ubezpečil, že je v poriadku. Možno ma prestane prenasledovať nočná mora z roku 2009, keď zistím, že je v pohode, tu a teraz. A dokážem všetko zmeniť práve takto.

Načiahol som sa za seba a zdvihol som zo stolíka telefón. Možno má teraz rovnaké číslo ako v roku 2009. Bolo o päť minút šesť, pondelok ráno. Holly už pravdepodobne bude hore. Srdce sa mi divo rozbúchalo, keď som spamäti vyťukával jej číslo.

Po troch zvoneniach som začul zvuk pripomínajúci šušťanie papiera, potom hlasnú hudbu a nakoniec hlas, ktorý som v tejto chvíli potreboval počuť zo všetkého najviac.

„Haló?“

Nedokázal som prehovoriť, ani sa pohnúť.

„Haló?“ zopakovala ešte raz.

„Oh... hm, prepáčte... zlé číslo,“ podarilo sa mi vykoktať.

Počul som, ako sa potichu zasmiala. „V poriadku, nič sa nestalo.“

Vydýchol som si od úľavy, no len čo som zložil, hneď som vedel, že mi to nebude stačiť. Musím ju vidieť. Keď som sa vliekol do svojej izby, cítil som sa oveľa unavenejší, ako kedykoľvek predtým v celom mojom doterajšom živote. Začal som vymýšľať plán, ako sa dostať nielen do Hollinho, ale aj do Adamovho života.

Trinásta kapitola

Spal som len niekoľko hodín, potom som vytiahol denník, aby som si zapísal najnovší vývoj udalostí. Ak by sa mi podarilo skamarátiť s mladším Adamom, bude potrebovať všetky tieto stránky s poznámkami. Poznal som ho dosť dobre na to, aby som si tým bol istý.

Pondelok 10. septembra 2007

Dnes je prvý deň, keď oficiálne začínam hrať úlohu samého seba v sedemnástich rokoch. Ty kokos, je to hrozné! Hneď zo začiatku som sformuloval niekoľko cieľov. (1) Vyhýbať sa opakovaniu ktorejkoľvek strednej školy. (2) Zistiť, čo robia Adam a Holly tento rok. Naozaj ich musím vidieť. Oboch. A to aj napriek tomu, že ma nepoznajú.

Niekto mi silno zabúchal na dvere izby. Mohol to byť len môj otec a pravdepodobne sa ešte vždy hneval kvôli včerajšku.

„Nemáš pochopenie pre skutočnosť, že od mája žijem v inom časovom pásme,“ povedal som a uložil som si denník pod vankúš.

„Je takmer poludnie, spal si dosť. Pripravil som ti niečo pod zub,“ zakričal cez dvere.

Pomaly som sa osprchoval, potom pomaly obliekol a medzitým som vymýšľal príbeh, prečo chce vynikajúci študent odrazu vynechať absolventský ročník.

Otec na mňa čakal pri kuchynskom stole s kávou a vajcami, oblečený mal svoj bežný oblek s kravatou, tmavé vlasy dôkladne učesané.

Bol som rozhodnutý povedať mu všetko, ale najmä to, že som videl Courtney a rozprával sa s ňou. Chýbala mu rovnako veľmi ako mne. Možno ešte viac. Niežeby sme sa o tom niekedy rozprávali. Ale určil som si prísne pravidlá. Never ničomu, čo ti povie.

„Jackson,“ povedal mierne podráždene.

„Otec.“

„Chcem s tebou hovoriť o tvojom odchode zo školy. Chápem, že máš svoje dôvody, prečo si prišiel zo Španielska, ale aspoň zváž návrat na Loyolskú akadémiu.“

„Nie, ďakujem.“ Už nikdy viac. „Takže, ideš do roboty?“

Roztvoril noviny, úplne mu zakrývali tvár. „Áno.“

Nalial som si chladený pomarančový džús a napil som sa. „Ako bolo v Houstone?“

Zabíjal si ľudí holými rukami?

„Nič zaujímavé, len niekoľko stretnutí s politikmi. Chcem oslabiť Federálny úrad na kontrolu potravín a liečiv, skôr ako nás zavalia novými reguláciami. Sú to všetko veci, ktoré by niekto, kto nedokončí strednú školu, nikdy nemohol robiť.“

Vzdychol som si a napchal si do úst plnú vidličku praženice. „Nemám záujem vrátiť sa do školy plnej zadubených deciek.“

Zložil noviny a pozrel na mňa. „Fíha... Európa ťa zmenila. To mi nevadí, ale... tvoje vzdelanie by kvôli tomu nemalo utrpieť. Stačí ešte jeden rok, potom sa môžeš prihlásiť na ktorúkoľvek vysokú školu podľa vlastného výberu.“

Ešte jeden rok. Ako to, dočerta, mohlo utešiť niekoho ako ja?

„Rozmyslím si to,“ zamrmlal som.

Nechal ma samého v kuchyni a odišiel do roboty. V hlave mi behalo množstvo otázok, ako napríklad... Strhol zo seba oblek a zmenil sa na špióna, len čo vyšiel z dverí? Ale ak naozaj pracuje pre CIA, nemám šancu sledovať ho bez toho, aby ma pri tom neprichytili.

Otec sa mi nikdy nezdal ako typ, ktorý pracuje pre vládu, ale v posledných rokoch bol dosť uzavretý. Myslel som si, že je to kvôli Courtney. Väčšinou som mal pocit, že si viac prial, aby som namiesto nej zomrel ja.

Nemôžem povedať, že by som mu to vyčítal, najmä teraz, keď sa hrám na sedemnásťročného sprostého delikventa, takého rozmaznaného, že nechce ani dokončiť strednú školu.

Ozval sa zvonček, prinútil som sa vstať zo stoličky a dovliekol som sa k dverám. Otvoril som ich a stál tam Henry. V ruke držal veľkú hnedú obálku. „Zásielka pre vás.“

Zobral som si obálku. „Ďakujem. Skontrolovali ste, či v nej nie sú výbušniny?“

Oči sa mu rozšírili. „Och... nevedel som, že...“

„Žartujem, Henry.“ Potľapkal som ho po pleci, zatvoril dvere a vrátil sa do kuchyne. Vysypal som obsah obálky a našiel som nový mobil, pas, vodičský preukaz, kreditné karty, niekoľko stodolárových bankoviek a jeden odkaz.

Junior,

dúfam, že ti to pomôže, aby si sa dnes cítil o niečo lepšie. Viem, aké bezradné dokážu byť privilegované deti. Dokonca som ti do mobilu uložila svoje číslo. Budem na teba dozerať. Je to príkaz tvojho otca.

slečna Stewartová

P. S. Informovala som bezpečnostnú službu na letisku JFK, nech si dáva pozor na francúzskeho výmenného študenta Pierra, takže neopováž sa skúšať znovu ten istý trik.

Prinútil som sa zjesť celé raňajky, dúfal som, že sa trochu pozbieram. Musím sa v tomto roku skontaktovať s Holly a Adamom. Najlepšie bez skákania v čase, pretože by ma to len brzdilo. Poznám chlapíka, ktorý by mi možno vedel pomôcť, ale nebude to príjemná skúsenosť.

Prešiel som cez prázdnu vstupnú halu internátu Newyorskej univerzity a zaklopal som na posledné dvere. Chodbu naplnila hudba, keď sa dvere otvorili a objavil sa v nich tučný mladík s mastnými vlasmi a kúskami jedla v zuboch. Schmatol ma za košeľu a vtiahol dnu. „Nechcem počuť ani slovo!“

„Hm... dobre.“ Poobzeral som sa po malej izbe. Bola plná škatúľ od jedál na donášku a špinavej bielizne. Niekde pod tým bordelom bola posteľ. Aspoň si myslím.

Uviazal si ufúľaný opasok na modrom župane. „Ako si sa o mne dopočul?“

„Od priateľa, ktorý chodí s tebou na sociológiu.“

Špinavý Leon (to bolo jediné meno, pod ktorým som ho poznal) bol v poslednom ročníku na Newyorskej univerzite, keď som ja bol prvák. Bol to chlap, ktorý dokázal nájsť odpovede na všetky otázky. A podľa všetkého ich vedel nachádzať, aj keď pritom sedel na svojom tučnom zadku a pojedal sendviče s kyslými uhorkami.

Nadvihol obočie, ale potom prikývol. „Dobre. Teraz si jeden z nás.“

Bože, dúfam, že nie.

„Takže... povieš mi, ako to funguje...?“

Špinavý Leon musel na zem zhodiť niekoľko spodkov, aby si mohol sadnúť na stoličku pred počítač. „Nuž, v podstate je to obchodná záležitosť. Dôvernosť je nevyhnutnosť, ale ešte som nikdy nemal problém s tým, aby ma zákazníci udali.“

„To asi preto, lebo si taký očarujúci.“

„Občas dostávam žiadosti o dosť chúlostivé informácie. Niekto by mohol za to ísť aj do basy. No, a teraz mi povedz, čo potrebuješ ty.“

„Len nájsť niekoho. Mám základné informácie, adresu a školu...“

Prikývol. „O. K. Ide o dievča a ty sa o nej potrebuješ viac dozvedieť. Je to úplne jednoduché, pokiaľ nie je zamestnaná v službách vlády alebo v minulosti nepodstúpila operáciu zmeny pohlavia.“

„Nie, ani jedno z toho.“

Nadiktoval som mu základné údaje a čakal niekoľko minút, opieral som sa o dvere, lebo som nemal ani najmenšiu chuť sadnúť si niekam v tejto izbe a podstúpiť riziko fyzického kontaktu s Leonovými spodkami.

„Podľa finančného úradu je zamestnaná,“ povedal a ešte vždy uprene sledoval monitor počítača.

V poriadku, bolo to pôsobivé. „Kde pracuje?“

„V Newarku, volá sa to tam Aero Twisters.“

„Je to nejaký obchod?“

Leon pár sekúnd ťukal do kláves a na obrazovke sa objavila fotografia Holly. „Je inštruktorka rekreačnej a predškolskej gymnastiky. Zdá sa, že si už pristarý, aby si sa prihlásil na jednu z jej hodín.“

Holly z budúcnosti mi spomínala, že učila gymnastiku, ale nevedel som kde.

Zadíval som sa na obrazovku a zrazu sa mi na tvári objavil úsmev. „Hľadajú zamestnanca.“

„Na upratovanie a údržbu. Myslíš, že by si to zvládol?“

No, asi ani nie. „Možno, keby som si myslel, že to na ňu zapôsobí.“

Leon zízal na stenu nad mojou hlavou. „Záleží na tom, ako to vezmeš. Usilovný chlap, ktorý si neváha zašpiniť ruky... to takmer vždy zaberie.“

„Och, áno. Zaberie.“ Ak sa k tomu vôbec dostanem.

Opäť sa otočil k počítaču. „Podľa e-mailov majiteľa telocvične mali dnes ráno problémy s odpadom, kvôli ktorým, citujem, mal sto chutí si vytrhať vlasy. Zrejme by si tam mohol hneď nastúpiť.“

„Ďakujem. Je šanca, že by si mi rýchlo vypracoval nejaký falošný životopis?“ spýtal som sa.

Usmial sa, odhalil kúsky kyslých uhoriek zachytených medzi zubami. „Urobím ti taký, že budeš vyzerať ako najlepší upratovač a údržbár v celom štáte New Jersey. Za ďalších päťdesiat babiek.“

„Super. Pošli mi ho na mail.“ Zaplatil som Leonovi požadované peniaze, naškrabal svoju mailovú adresu, a potom som odišiel skôr, než by sa baktérie, ktoré sa plazili po stenách a všade inde po izbe, dostali do mojej blízkosti.

To bude dobrý začiatok, a potom mi už zostáva iba vymyslieť najlepší spôsob, ako sa dostať k Adamovi. Napriek tomu, že mi povedal, aby som ho v prípade, ak sa takéto niečo stane, určite vyhľadal, zdalo sa mi úplne od veci jednoducho prísť k nemu a povedať: „Čau, ja som z budúcnosti!“

Ak dostanem túto prácu, posunie ma to o krok bližšie k vytvoreniu plánu. Len aby ma prijali.

„Si prvý záujemca po dvoch týždňoch, ktorý má reálne skúsenosti s údržbou,“ povedal mi Mike Steinman spoza svojho stola.

„To je pre mňa dobrá správa.“

Tridsať minút som strávil vymýšľaním toľkých lží, že som sa v nich už ani sám nevyznal, no našťastie, on mi ich všetky zhltol. Nevidel som žiadny iný spôsob, ako sa dostať do blízkosti Holly. Nechodili sme do rovnakej školy. Naše cesty by sa nikdy neskrížili natoľko, aby som získal jej dôveru – bolo by čudné, keby som ako chlapík, ktorý býva na Manhattane, stále len tak ,náhodou‘ stretával jedno konkrétne dievča v Jersey. Takže buď toto, alebo by som sa musel zapísať do jej školy. To by mohol byť plán B. Avšak plánu B sa budem snažiť vyhnúť zo všetkých síl, lebo to by znamenalo návrat do strednej školy. Och, áno, na rozdiel od Holly, ja som nikdy nechodil do veľkej štátnej školy, ale základné pravidlá stredných škôl platia všade. Nebolo jednoduché preniknúť do spoločenského okruhu vytipovanej osoby bez toho, aby ste mali niečo spoločné.

„V poriadku, práca je dvadsať hodín týždenne. Každý večer budeš zamykať. Každý týždeň sa nám tu premelie takmer tisíc detí, takže nič tu nie je v bezpečí – buď pripravený na všetky možné prekvapenia.“

„Nie je ľahké ma šokovať.“ Teraz už určite nie.

„Výborne, môžeš začať už dnes?“

Trvalo mi chvíľu, kým som sa zmohol na odpoveď. „Vážne? Som prijatý?“

Mike vstal a prešiel k dverám svojej kancelárie. „Áno, som až natoľko zúfalý. Práve nám vypadlo svetlo nad bradlami a zoznam vecí na opravu je oveľa dlhší.“

„Ďakujem, pán Steinman. Nemáte ani potuchy, ako veľmi potrebujem túto prácu,“ priznal som sa.

Otvoril dvere. „To znie, že sme obaja získali. Každý ma tu volá Mike.“

„Rozumiem.“

„Poďme, ukážem ti šatňu zamestnancov a miestnosť údržbára.“

Zrýchlil sa mi pulz. Niekde tu bola Holly. Lenže to nebola moja Holly. Teda aspoň zatiaľ.

Išiel som za Mikeom po gymnastickom koberci medzi kladinami. Nohy sa mi triasli a ledva som vnímal, keď otvoril prázdnu skrinku a vymenoval všetky inštrukcie a rozpis upratovania.

Kamarátsky ma potľapkal po chrbte. „Ešte nikdy som nemal vlastného údržbára, vždy som si musel najímať rozličné spoločnosti. Alebo som sa o opravu pokúšal sám. Liezlo mi to na nervy.“

Ťažko som prehltol a chrapľavo poďakoval. Ak všetko dobre pôjde, možno prežijem aj tú výmenu žiarovky.

„Medzi štvrtou a siedmou je tu riadne husto, takže sa budeš musieť nejako zariadiť, aby si upratovaním nenarušil chod jednotlivých kurzov.“ Mike mi podal čierne tričko s krátkym rukávom. Na prednej strane boli vyšité slová AERO TWISTERS INC.

Obliekol som si ho a vyšiel za Mikeom zo šatne. Išli sme do vestibulu so stenou, ktorá oddeľuje miesto pre rodičov, odkiaľ majú výhľad na gymnastickú telocvičňu. Ukázal na tmavovlasé dievča a nízkeho chlapca, ktorí sa opierali o predelovú stenu. „To je Jana a Toby. Obaja patria do tímu. Učia, keď majú voľno v tréningovom rozpise.“

„Ahoj,“ pozdravili obaja naraz.

S Janou som sa v roku 2009 stretol niekoľkokrát a matne som si spomínal aj na stretnutie s Tobym.

„Hej, Holly, poď sem,“ zakričal Mike.

Spod stola vykukol jej dlhý plavý vrkoč. „Áno, Mike?“

Vyliezla von, v ruke držala pero, ktoré jej pravdepodobne padlo a postavila sa pred nás, vedľa tých dvoch. Prestal som dýchať, nohy sa roztriasli. Bola tak blízko. A taká skutočná. Koľko času prešlo odvtedy, čo som ju naposledy videl? Päť dní. Pripadalo mi to ako večnosť.

„Jackson je náš nový údržbár a upratovač,“ oznámil Mike.

„Neverím, že sa ti podarilo splašiť niekoho, kto dá toto miesto do poriadku,“ žartovala Holly.

Jej veselý smiech mi znel v ušiach a odrazu som mal chuť prehodiť si ju cez plece a utiecť s ňou preč. Poistiť sa, že nikdy nič zlé sa jej nemôže stať. Nadýchol som sa a napriek bolesti, ktorú som vo svojom vnútri cítil, snažil som sa sústrediť. Nepoznala ma. Vedel som, že ma nespozná, ale aj tak to zabolelo ako silné kopnutie medzi nohy.

Potriasol som hlavou, vyčaril som silený úsmev, kývol jej na pozdrav. Potom som vykročil opačným smerom. Okrem situácie, keď zastrelili Holly, toto bola tá najšialenejšia chvíľa v celom mojom živote.

A to ma ešte stále čakala výmena žiarovky – ďalšia hrozivá myšlienka.

Keď som načiahol ruku k obrovskej žiarovke, ktorá visela nad bradlami, rebrík podo mnou sa zakýval. Dokázal som vymeniť žiarovku bez toho, aby ma kopla elektrina a už som sa chystal zliezť dolu, keď som zazrel Holly, ako rozdáva samolepky odchádzajúcim dievčatám zo svojej triedy.

Pomaly som zišiel až na posledný schodík. Nikdy som nemal rád výšky.

Do očí jej padol uvoľnený prameň plavých vlasov, a ja som sa naň díval a bojoval s nutkaním natiahnuť sa k nej a zastrčiť jej ho za ucho. Zistiť, či cíti to isté. Či je naozaj skutočná. Túžil som sa jej dotknúť, vytiahnuť ju za dvere a všetko jej povedať. Pravdepodobne by mi neverila, veď ma ani nepozná.

Nebuď blázon, Jackson. Nikdy by mi neuverila a pravdepodobne by vystrašená ušla. A kto nie? Okrem Courtney... a Adama. Spamätal som sa a začal som skladať rebrík.

Práve keď Holly skončila, podišiel k nej Toby.

„Ako, Holly, bola to tvoja posledná hodina?“ spýtal sa.

Upieral som pohľad na bielu stenu, práve som skončil drhnutie špinavej rohožky.

„Áno,“ odvetila.

„Máš chuť zahryznúť si niečo? Možno nejaký burger?“ spýtal sa.

Zasmial som sa pod nosom a potriasol hlavou.

„Nemôžem. Musím...“

Zachichotal sa a potiahol ju za vrkoč. „Kašli na to.“

„Vážne, Toby. Mám dva diplomové predmety tento semester...“

Toby zdvihol ruku, aby ju zastavil. Potom sa pozrel mojím smerom. „Voláš sa Jackson, však?“

Postavil som sa a podišiel som k nim bližšie. „Áno.“

Toby sa oprel chrbtom o stenu, oči upieral na Holly. „Jackson, čo to znamená, ak nejaké dievča v priebehu dvoch týždňov odmietne päťkrát tvoje pozvanie na hamburger?“

Odkašlal som si, nechcel som, aby si mysleli, že sa nezmôžem na súvislú vetu. „Že možno neje mäso.“

Holly sa usmiala.

„Sójové áno,“ povedala Jana, ktorá sa objavila za mojím chrbtom. „Chodíš na Washingtonskú?“

„Nie.“

Všetci traja na mňa hľadeli s očakávaním. Rýchlo som si v duchu premietol, kto vlastne som. Teraz.

„Nechodím do školy.“

„Učíš sa doma?“ spýtal sa Toby.

„Nie, skončil som... viete... už mám maturitu.“

„Takže chodíš na vysokú?“ spýtala sa Jana.

„Ty si riadny snob. Si presvedčená, že každý musí chodiť na výšku,“ povedal Toby Jane.

„Možno pôjdem. Ešte som sa nerozhodol,“ povedal som.

„Takže máš osemnásť?“ vypytovala sa ďalej Jana.

„Daj mu aspoň niekoľko dní, kým sa na neho vrhneš,“ povedal Toby.

„Mám sedemnásť,“ povedal som jej.

„Aj Holly,“ povedala Jana. „Pred pár dňami mala narodeniny.“

Holly zagúľala očami a potiahla Janu za rameno. „Poď, vypadnime z telocvične pre najmenších a necháme ho trochu si vydýchnuť. Je tu nový, musí si zvyknúť.“

Mike vyšiel zo svojej kancelárie a ja som sa vrátil k čisteniu steny. „Jackson, ukážem ti, ako sa tu večer zatvára. O pár minút musím odísť.“

„Môžem to urobiť namiesto teba, Mike,“ zakričala Holly z telocvične. „Ukážem to Jacksonovi... a zajtra už bude môcť zamknúť sám.“

Mike pokrčil plecami. „Super.“

Len čo vyšiel z dvier, Holly, Toby a Jana zamierili po schodoch hore k posilňovacím strojom. Sledoval som Holly, ako vystúpila na jeden z bežeckých pásov a potom som sa vrátil k svojej robote.

Zoznam prác na tento večer bol dlhý a trvalo mi riadne dlho, kým som ho skončil. Možno v tom zohrávala úlohu aj moja neskúsenosť s upratovaním. Doteraz som v podstate nikdy neupratoval. Práve som si zberal svoje veci, keď popri mne prechádzali Holly a Jana a vybrali si z tašiek fľaše s vodou. Holly si pretiahla cez hlavu čierne tričko, odhalila pritom svoju ružovú športovú podprsenku. Jej vrkoč sa mi mihol tesne pred tvárou a zachytil som melónovú vôňu jej šampónu.

Poznám ju dobre.

Toby a Holly sa vrátili späť, aby pretekali na bežeckom páse.

„V jednom kuse súperia,“ povedala Jana a sadla si vedľa mňa. „Ja beh neznášam.“

„Mne dochádza dych, keď sa na nich len pozerám,“ povedal som.

Jeden z nich zvýšil rýchlosť a druhý ho ihneď napodobnil. Takto to pokračovalo dobrých dvadsať minút, kým Toby nezoskočil.

„Konečne som vyhrala!“ jasala Holly, keď schádzali dole po schodoch.

„No iste,“ zamrmlal Toby. „Idem si dať sprchu.“

„Niekto nevie prehrávať,“ zaspievala Jana.

„Dobre, pripúšťam porážku.“ Toby sa hlboko poklonil pred dverami šatne.

Holly sa zasmiala a sadla si k svojej taške, hneď vedľa mňa.

„Odišiel?“ zašepkala.

Jazyk som mal suchý, akoby pokrytý pilinami. Prikývol som, to bolo jediné, na čo som sa zmohol. Potichu som preklínal sám seba, aký som idiot. Povedz niečo!

Zvalila sa na chrbát na žinenku. „Ráno sa ani nepohnem. Ale keď mu to povieš, tak...“

Sklonil som sa nad ňou, podarilo sa mi zozbierať nejakú sebadôveru. „Tak čo? Dáš ma vyhodiť? Vyberieš všetky skrutky z môjho rebríka?“

Zasmiala sa. „Nie, neurobím nič. Bol to len žalostný pokus zastrašiť ťa.“

Podal som jej ruku, aby som jej pomohol vstať. Na chvíľu zaváhala, potom ju prijala. Hneď ako sa postavila, pustil som ju. Jej dotyk vyplavil príliš veľa spomienok. „Radšej už pôjdem. Pracuješ aj zajtra?“

„Áno, som tu každý deň.“

Keď mi Holly ukázala, ako mám zamknúť predné dvere, prešiel som niekoľko blokov k železničnej stanici. Vôbec sa mi nepáčilo, že sa každým krokom zväčšuje vzdialenosť medzi nami.

Štrnásta kapitola

Pondelok 10. septembra 2007

Vošiel som do nášho bytu a hneď som začul otcov hlas, ale nerozprával po anglicky. Pripomínalo mi to trochu ruštinu.

Oprel som sa o stenu oproti kuchyni a počúval som ho, ako rozpráva. Asi po dvoch minútach hovor ukončil.

„To si ty, Jackson?“

Nenápadné načúvanie mi veľmi nevyšlo. „Áno, oci.“

Prišiel za mnou na chodbu. „Kde si bol?“

„Hm... nuž, bol som vonku s... no vieš, s istými ľuďmi.“

Zamračil sa. „Je neskoro. Bolo by od teba pekné, keby si aspoň zavolal.“

„Prepáč,“ zamrmlal som a rýchlo som zmenil tému. „Rozprával si po rusky?“

Otočil sa mi chrbtom. „Bolo to po turecky. Pracujeme na jednej záležitosti s liekmi v Turecku. Rád si dohováram obchody pokiaľ možno bez tlmočníka.“

Jasný tajný človek zo CIA.

Zrazu som si spomenul na ďalší podozrivý prípad. Na jeden z budúcnosti. V tom čase som si vážne myslel, že otec je len príliš snobský na to, aby sa zmieril s tým, že sa stretávam s obyčajným dievčaťom. Bolo to niekedy v polovici júna 2009. Holly a ja sme sa práve vrátili z večere a rozhodli sme sa ísť ku mne. Vchádzali sme do budovy, keď mi vyskočila na chrbát a obaja sme zasalutovali Henrymu vo dverách. Zasmial sa a pokrútil hlavou. „Príjemný večer, pán Meyer a slečna Flynnová.“

„Prečo nikdy nepoužíva krstné mená?“ spýtala sa Holly.

„Odmieta to. Ver mi, už som to skúšal.“

Keď som otváral dvere bytu, bozkávala ma na krku. Obaja sme strávili predĺžený víkend mimo mesta. Päť dní od seba a už sme sa nevedeli dočkať, kedy na seba skočíme... alebo... kedy s tým vôbec začneme. Mimochodom, ísť najskôr na večeru bol dosť hlúpy nápad.

„Dáš si niečo na pitie?“ spýtal som sa a otvoril som dvere barovej chladničky v obývačke.

„Mám rada pravé ovocné víno. Máš také?“

Vybral som fľašu z chladničky a rozhodol som sa, že poháre nepotrebujeme. Odkedy sme si naplánovali to rande s večerou, nevedel som sa dočkať, kedy sa opäť vrhneme do toho impulzívneho víru, aký sme zažili minulý týždeň. „Dnes večer sa riadne ožerieme.“

„Čo oslavujeme?“ spýtala sa Holly, keď sme prešli do mojej izby a sadli si na posteľ.

Nič... zatiaľ, pomyslel som si, keď som vyťahoval korkovú zátku z fľaše. Podal som jej víno. „Nás, samozrejme. Dvoch najperfektnejších ľudí na svete.“

Potiahla si z ovocného vína, ona ho tak volala. „Nemôžem uveriť, že nepoužívaš poháre. Koľko, mimochodom, stojí jedna takáto fľaša?“

Pozrel som na etiketu. „Neviem... možno takých sto dolárov.“

Pri poslednom dúšku Holly zabehlo. „Sto dolárov? Mohol si sa doraziť aj s fľašou whiskey za desať dolárov.“

Zasmial som sa. „Bola to tvoja voľba. A ak mám byť úprimný, mohla by si sa opiť aj z dvoch-troch pív.“

Zablýskala očami a opäť sa usmiala. „Rozprávaj mi o Európe. Adam v jednom kuse básni o Alpách a Tirolákoch v podkolienkach a kožených nohaviciach.“

„Ale najprv ty, ako bolo v Indiane?“ spýtal som sa, aby som si v duchu vedel svoj príbeh trochu upraviť.

„Jackson, to je Stredozápad. Totálna nuda. Piekla som koláče s babkou a dávala som pozor na sesternice a bratrancov.“

V skratke som jej porozprával o svojom výlete v Nemecku a Taliansku s Adamom – samozrejme, bez cestovania v čase. Keď sme dopili fľašu vína, Holly sa začala prehrabávať medzi mojimi cédečkami.

Konečne niečo vybrala a vliezla ku mne do postele. „Viem, že sme cool a neformálni, ale bude cool aj to, ak poviem, že si mi chýbal. Ale len trošku, keď som sa nudila. Napríklad, keď jedinou mojou zábavou bolo sledovať, ako rastie obilie.“

„Je to dovolené.“ A v tej chvíli som sa rozhodol, že v tú noc skončíme obaja úplne nahí. Tak. Tomu vravím plán.

Ostávalo mi už len presvedčiť Holly.

Doteraz sme vo dvojici strávili len minimálny čas a zatiaľ som so sexom nenaliehal. Niežeby som ju chcel do toho tlačiť. Skôr šlo o to, aby som ju presvedčil, že je to dobrý nápad. Ľahla si na chrbát a ja som jej vyhrnul tričko, sklonil som sa k nej a pobozkal tesne nad obnaženým pupkom.

Pozorne som sledoval jej tvár, keď som jej rozopínal džínsy a keď som jej ich začal vyzliekať, ťahal som ju aj s nohavicami až na druhý koniec postele. Nahlas sa zasmiala, čím zahnala napätie, ktoré viselo vo vzduchu.

„Pekne, Jackson.“

Ľahol som si vedľa nej a pobozkal ju na líce. „Uťahuješ si zo mňa?“

„Áno.“ Priložila si pery na môj krk a rukou mi zašla pod košeľu.

O chvíľu neskôr už väčšina nášho oblečenia skončila na zemi a Holly ležala na mne. Hladkal som ju po celom tele, keď sme zrazu začuli silné odkašlanie. Zdvihli sme hlavy a zbadali môjho otca, ako s rukami prekríženými na hrudi stojí vo dverách.

„Ó, preboha,“ zhíkla Holly, rýchlo sa šupla pod prikrývku a zakryla si aj hlavu.

„Oci, čo robíš doma? Myslel som si, že si v Južnej Afrike.“

„V Južnej Amerike. Hoď niečo na seba, Jackson. Musím sa s tebou porozprávať. Medzi štyrmi očami.“ Vyšiel z izby a zabuchol za sebou dvere.

Stiahol som prikrývku z Hollinej hlavy. Rukami si zakrývala tvár, ale medzi prstami som videl, ako sa červená.

„Nemôžem uveriť, že sa takéto niečo mohlo stať,“ zamrmlala.

Zasmial som sa a vytiahol som ju na vankúš. „To je v pohode. Nezaujíma ho veľmi, čo sme tu robili, ver mi.“

„Jackson, tvoj otec ma videl v spodnej bielizni. Mám dôvod sa cítiť ponížene.“ Obrátila sa na brucho a opäť si prikryla hlavu. „Choď už!“

Uškrnul som sa na ňu, aj keď sa nepozerala. „Potrvá ešte minútu, kým sa tu začnem prechádzať.“

Telo sa jej triaslo od smiechu. „Nabudúce bude lepšie, keď zamkneš dvere, a to aj keby si bol presvedčený, že tvoj otec je v Antarktíde.“

„Si taká zlatá.“ Pobozkal som ju na líce. „Nikam nechoď, jasné?“

„To fakt? Lebo som mala v pláne ukázať nohavičky aj liftboyovi,“ zamrmlala do vankúša.

„Páčilo by sa mu to.“ Natiahol som si džínsy a vyšiel do kuchyne, kde ma už čakal otec. Opieral sa o pult.

„Čo sa to tu deje?“ spýtal sa.

Otvoril som chladničku a vybral z nej mlieko. Napil som sa rovno zo škatule – len aby som ho vytočil. „Nuž, pamätáš si na ten náš rozhovor, keď som mal dvanásť rokov?“

„Nebuď somár, Jackson. Kto je to dievča? A prečo sa s ňou ešte stále stretávaš?“

„Volá sa Holly, spomínaš si? Už ste sa stretli. A stretávam sa s ňou preto, lebo sa mi páči. Je to problém, otec?“

Podišiel bližšie a predklonil sa. „Nič o nej nevieš. Už týždne má prístup k dôverným informáciám. Spíš s cudzou osobou v našom dome. Ktovie, čo vôbec robí.“

Ukázal som naňho prstom a prikývol som. „Myslím, že si trafil klinec po hlavičke. Je to priemyslová špiónka z Jersey. Všimol som si, že jej denník v poslednom čase riadne zhrubol. Počkaj tu, ja zatiaľ pohľadám nejaké dôkazy.“

„To bola naozaj reakcia dospelého človeka, Jackson.“

Vydýchol som. „Vieš čo, oci? Mám Holly rád. Obaja sme dospelí a to, čo robíme, je naša vec. “

Odkráčal som, ani som sa neobzrel. Navonok som sa správal pokojne, tváril som sa, že mi je to jedno, ale vo vnútri som sa triasol ako desaťročné decko.

Ľahol som si do postele vedľa Holly a snažil som sa zistiť, čo sa to, dočerta, deje s mojím otcom. Nikdy ho nezaujímali dievčatá, s ktorými som chodil alebo si doviedol domov.

„Je všetko v poriadku?“ spýtala sa Holly.

„Áno, pravdaže. Nie si špiónka, všakže?“

Zasmiala sa. „Nie, ale vždy som ňou chcela byť.“

Spomínať na to, ako sme sa s Holly nenútene bavili v roku 2009, mi trhalo srdce. Momentálne, v roku 2007, som mal jeden hlavný cieľ: zabezpečiť, aby sa nikdy nezopakovali udalosti z 30. októbra 2009. Ak sa zopakujú, bude to moja vina, lebo viem, čo sa stane.

Usiloval som sa prehodnotiť detaily z toho večera v roku 2009, keď sa môj otec správal presne ako tajný agent, ale zaspal som v mojej novej prítomnosti, v roku 2007. Keď som nad tým teraz rozmýšľal, otec bol preč takmer tri týždne a napriek tomu vedel, že Holly sa u nás niekoľkokrát zastavila. Vedel oveľa viac, ako by vedel ktorýkoľvek iný normálny rodič.

Všetko sa to vrátilo, prinieslo otázky, ktoré som sa obával položiť.

Bolo možné, že chlapi, ktorí zastrelili Holly, pracovali pre môjho otca alebo boli na jeho strane? V tejto chvíli som to nemohol vylúčiť. Nemohol som vylúčiť absolútne nič.

Pätnásta kapitola

Piatok 14. septembra 2007

No dobre, takže mám novú prácu. V Jersey. Ako školník. Keby to vedel môj otec, nakopal by ma. Alebo by aspoň na mňa nakričal, že som opustil drahú súkromnú školu preto, aby som vymieňal žiarovky. V práci som strávil už týždeň a ešte som sa neprizabil. No musím priznať, že moji spolupracovníci boli takí zlatí, že väčšinu mojich prechmatov, ktoré sa stali večer, po Mikeovom odchode, ututlali. Jana, Toby ani Holly to nikdy nevyslovili nahlas, ale myslím si, že sme uzavreli tichú dohodu: každý večer tu zostávali dlho a cvičili na náradiach, a to aj napriek Mikeovmu neprestajnému reptaniu, že on nesie zodpovednosť za prípadné zranenia a nehody.

„V kúpeľni sa stalo niečo hnusné. Môžeš sa na to pozrieť?“ spýtal sa Mike, keď prefrčal popri mne, vracajúc sa od skupiny, ktorú trénoval.

Povzdychol som si a schmatol pár gumených rukavíc. Nemôže to byť oveľa horšie ako čistenie záchodov v internáte. Za môjho ročného pobytu na univerzite, keď som mal spoločnú kúpeľňu s dvoma ďalšími chalanmi, som mal každý druhý týždeň na starosti čistenie záchodov.

Keď som vošiel do pánskych záchodov, hodil som rýchly pohľad na upchatý pretekajúci odtok. Keď som sa vracal, zrazil som sa s Mikeom.

„Myslím, že budete potrebovať inštalatéra.“

Zasmial sa. „A to nie si ty?“

„Och... áno. Len som žartoval...“ inými slovami, bol som v pasci. Holly ma sledovala cez plece. Sedela na dlážke, pred sebou mala papiere a zošívačku.

„Potrebuješ pomoc?“

„Nie, je to v poriadku. Poradím si.“

Napriek tomu vstala a šla za mnou. „Neprekáža mi to.“

„No dobre, ale budeš potrebovať toto.“ Podal som jej chirurgickú masku a až potom som otvoril dvere.

Nasadili sme si ich a stáli pred upchatým záchodom.

„To je nepríjemné,“ zamrmlala.

„Muži sú svine, Holly.“

„Nevedela som to. Nikdy som so žiadnym nebývala.“

„Potom máš šťastie.“

Ukázala na zvon vedľa záchodovej misy. „Možno by si ho mohol použiť.“

Zdvihol som obočie. „Už si to niekedy robila?“

„Veľakrát. A ty?“

Pokrčil som plecami. „Prirodzene, každý deň.“

Zasmiala sa a podišla k záchodu. To nebolo presne to, ako som si predstavoval náš najdlhší rozhovor z roku 2007, ale aj tak lepšie ako nič.

Holly sa načiahla cezo mňa, nadvihla vrch vodnej nádržky a oprela ho o stenu. Potom do nej ponorila ruku – tomuto dievčaťu sa nič nehnusí. „Vidíš túto malú vecičku? Neviem, ako sa volá, ale mala by byť hore, a preto splachovanie nefunguje.“

Vytiahla ruku z nádržky a záchod sa okamžite spláchol.

„Pekné,“ pochválil som ju.

Zložila si masku a usmiala sa. „Čo myslíš, je už bezpečné dýchať?“

Zobral som fľašu dezinfekčného prípravku z upratovacieho vozíka a začal som striekať na každý centimeter misy. „O minútu už bude.“

Holly vzala ďalší pár rukavíc a špongiu a pomohla mi s upratovaním. Keď sme vychádzali z toaliet, zrazili sme sa s Janou.

„To už si zatiahla toho nového chalana na pánske záchody? Husté,“ podpichovala nás.

„To teda je. A keby si ešte vedela, aké nechutné veci sme robili,“ povedala Holly.

Odišla a nechala ma stáť zoči-voči Jane, ktorá bola oblečená do gymnastického úboru a po lakte natretá kriedou. „Pravdepodobne s tebou nebude chodiť. Len aby si vedel.“

„Čistili sme len záchod, prisahám.“

Jana sa zasmiala popod fúzy. „Ja viem, niekto ťa ale musí upozorniť predtým, než sa na ňu priveľmi namotáš.“

Príliš neskoro.

„Má nejakého priateľa?“

„Nie. A ty? Máš nejakú priateľku?“ spýtala sa Jana.

„Nuž... to je tak, že... nie, v skutočnosti nie.“

Prišiel k nám Toby a strčil si medzi nás hlavu. „Mike dnes odchádza skoro a bude preč celý víkend. Myslím, že by sme to mali využiť.“

„Pokrový večer,“ navrhla Jana s diabolským úškľabkom.

„V poriadku. Súhlasíš, Jackson? Ty máš na starosti kľúče, takže ťa tu potrebujeme.“

„Chcete, aby som riskoval zamestnanie len kvôli partii pokru a nejakým vylomeninám?”

Toby sa ticho zasmial. „Chápem. Čo chceš za to?“

Kývol som hlavou smerom k Holly. „Súhlasím, ak ju presvedčíš, aby prišla, ale nemôžeš to zvaliť na mňa.“

„Berieš na moju ženu?“

„Tomu sa hovorí neopätovaná láska, Toby. Vzdaj to, starec,“ Jana ho potľapkala po temene ako psíka.

„Som len zvedavý, to je všetko. A ešte máme aj spoločný zážitok,“ povedal som.

Jana zagúľala očami. ,,Čistili spolu záchod.“

„Romantické,“ poznamenal Toby.

„Jackson,“ zakričal Mike. „Potrebujem, aby si upratal telocvičňu škôlkarov. Nejaké dieťa sa tam povracalo.“

Perfektné. Bolo dobré vedieť, že vzdelanie získané za státisíce dolárov na súkromnej škole nájde svoje využitie.

Keď som odstránil zvratky zo žineniek, prišiel za mnou Toby. „V poriadku, platí to.“

„Ako si to urobil?“

Uškrnul sa. „Nemôžem ti prezradiť svoje metódy, ale boli v tom dotyky, veľa potu a možno aj testovanie pohyblivosti dievčenských kĺbov.“

Jemne som ho poklepal po pleci. „To by sa ti páčilo!“

Toby s Janou odišli ešte pred Mikeom a vrátili sa približne desať minút po tom, ako jeho auto opustilo parkovisko. Umýval som dlážku v prednej chodbe, keď sa otvorili dvere a oni vošli s plnými rukami. Dvaja ďalší chalani ich nasledovali. Keď som zbadal tmavovlasého chalana s čiernymi okuliarmi, mop mi s rachotom vypadol z ruky.

„Adam!“

Ach – jaj...

Zastavil sa a otočil sa smerom ku mne. „My sa poznáme?“

No, do riti, musím si vymyslieť nejakú somarinu. A veľmi rýchlo.

„Okresná vedecká súťaž minulý rok. Bol si naj, či nie?“ povedal som neisto.

„Áno, ja aj ďalších asi tisíc ľudí.“

Všetci štyria na mňa zízali. Vytasil som sa s ďalším chabým vysvetlením. ,,Tvoj projekt bol fakt dobrý. Celá tá...“

„Teória relativity,“ dokončil namiesto mňa.

„Presne.“

Toby prevracal očami. „No super, máme tu ďalšieho vedeckého šprta. Radím ti, aby si nebol taký dobrý v kartách ako Silverman.“

Pribehla k nám Holly a zastavila sa pred chalanom vedľa Adama. Len vtedy som si uvedomil, kto to bol. David Newman. Hollin budúci frajer.

Usmial sa na ňu a podal jej hnedé papierové vrecko, ktoré držal v ruke. „Bude to sedem dolárov. A musím dodať, že som čakal dvadsať minút, kým pripravia čerstvú dávku guacamole.“

Dala mu do ruky niekoľko bankoviek. „Milujem ťa, David.“

„Také mne nikdy nepovie,“ ozval sa Toby.

Holly sa naklonila k Tobymu. „To preto, lebo nechceš, aby som to robila. Priznaj sa. Tie slová ťa desia.“

Úplne som s ňou súhlasil.

Zasmial sa a ešte viac sa priblížil k jej tvári. Ihneď sa odtiahla. „Možno, ale milovanie ako také ma nedesí.“

David sa zasmial a Holly ho odstrčila. Potom odišla s Janou a zašomrala: „Decká.“

„To si urobil majstrovsky, Toby,“ pochválil ho David.

„Nehovor mi, že si sa ešte nikdy nepokúsil chytiť ju vonku za ruku,“ povedal Toby Davidovi.

„Odmietam ti odpovedať,“ odvetil David so smiechom.

„Ale na to si už myslel, aké by to bolo pobozkať ju?“

Hodil som pohľad na Adama, ktorý ako ja len potichu počúval.

„Ani nie,“ povedal David.

„Nuž, ja áno,“ priznal sa Toby bez ostychu. „Najčastejšie, keď som ju chcel umlčať.“

Všetci sa nahlas rozosmiali a Holly s Janou sa obrátili naším smerom.

Vrátil som sa k umývaniu dlážky, kým ostatní postavili stôl doprostred telocvične a začali hrať. Keď bolo zrejmé, že som všetko dokončil, Toby na mňa zakričal.

„Nejdeš si zahrať?“ spýtal sa.

„Iste, zopár drobných navyše sa mi zíde.“ Sadol som si vedľa Adama a oproti Holly.

Naozaj som sa s ním chcel rozprávať. Ale práve teraz som musel zachovať pokoj. Dostať sa do úlohy tajomného neznámeho chlapíka.

David rozdal karty. „Jackson, kam si chodil, kým si odišiel zo školy? Bolo to v Jersey?“

Prikývol som a povedal som názov inej strednej školy.

„Preto sme ťa nikdy predtým nevideli,“ poznamenala Jana.

„Všetci ste tretiaci?“ spýtal som sa.

„Áno.“

„Prečo si teda odišiel zo školy?“ vyzvedal Toby.

Jana ho lakťom štuchla do rebier, ale ja som jej kývol, že mi to nevadí. „Mal som učenia plné zuby a otec chcel, aby som začal pracovať.“

„Ani ja sa neviem dočkať, kedy skončím,“ povedala Holly a hodila na kopu dve karty a potiahla si dve nové. ,,Seminár z angličtiny je hrozný. Vedela som, že to nebude ľahké, ale prečítať každý týždeň nový román a každý druhý deň odovzdávať päťstranovú esej, to je už trochu priveľa.“

„Čo teraz čítaš?“ spýtal som sa Holly.

„Práve som dokončila Príbeh dvoch miest.“

Aha, práve sa mi naskytla krásna príležitosť.

Toby a Adam si naraz povzdychli.

„Neznášam Dickensa,“ povedal Adam.

David hodil karty na kopu. „Naozaj? Pán vyznamenaný? Tak to som prekvapený.“

„Literatúra je niečo úplne iné ako matematika a prírodné vedy,“ podotkol Adam.

„Takže ani tebe sa veľmi nepáči?“ spýtal som sa Holly.

„Ale áno, ale nedarí sa mi napísať esej. Začala som, ale potom som sa zasekla.“

„Stačí len napísať Boli to tie najlepšie časy, boli to tie najhoršie časy,“ povedal Toby s hrozným britským prízvukom. „Kto je na rade?“

„Ja nemám nič,“ Jana hodila karty na stôl.

David urobil to isté.

„Toby, začínam chápať, prečo máš také problémy so ženami,“ doberala si ho Holly. „Jasné, že nechápeš romantiku toho príbehu. Neopätovanú lásku a osobnú obeť, nezištnosť.“

Zadíval sa na ňu. „Si neuveriteľne sexi, keď hovoríš spisovne.“

Holly potriasla hlavou a pozrela na mňa. „Chápeš, čo tým myslím? On nemá ani potuchy.“

Hodil som na kôpku ďalší žetón. „Tak nás pouč, múdra žena. Zachráň ostatné úbohé dievčatá od našich neromantických spôsobov.“

Prehadzovala karty, ktoré mala na ruke a jedna jej takmer spadla. „Nuž... možno nie ja som tá správna osoba, ktorej sa treba pýtať. Jana, čo si o tom myslíš ty?“

Jana sa narovnala na stoličke. „V poriadku, ja to skúsim. Tobymu chýbajú spoločné záujmy. Možno to je ten problém. Holly rada číta, takže by kladný vzťah ku knihám mal mať aj jej budúci partner. Napríklad, ja zbožňujem punk a ska. Takže hľadám niekoho, kto bude mať podobnú záľubu v hudobných kapelách, o ktorých nikto jakživ nepočul.“

„No dobre, zatiaľ si ma nepresvedčila. To predsa nemôže byť všetko,“ povedal som.

„Nemôžem chodiť s chalanom, ktorý aspoň trochu neholduje športu. Gymnastika vypĺňa viac ako polovicu môjho života, a to je fakt.“

„A čo Toby? On je gymnasta.“

Jana nadvihla obočie. „Ale je to aj môj bratranec.“

Ako je možné, že som to nevedel? „Aha, to by fakt nefungovalo.“

„Myslíš?“ Toby pokrútil hlavou. „Poďme, Holly. Dovoľ nám trochu nazrieť do tvojho vnútra.“

Áno, prosím. Urob tak. Pravda je, že... sedemnásťročnú Holly som nepoznal veľmi dobre.

„Neviem, čo chcem. Možno jedného dňa to zistím, ale teraz sa sústreďujem na školu, prácu a šetrenie peňazí na univerzitu,“ povedala Holly.

„Nuuuu-da,“ zaspievala Jana.

Holly hodila do nej za hrsť pukancov. „Dobre, Jana, chcem chalana, ktorý z Dickensovho románu prečítal viac než prvú vetu a vedel by recitovať krásne úryvky z prózy, keď budeme tancovať na plese... a... za zvukov...“

Jana si rukami podopierala bradu a vzdychla. ,,Čo tak Poď so mnou od Norah Jones? V každom prípade by to mal byť valčík.“

„To je nejaký fór, mám pravdu?“ spýtal sa David.

Toby potláčal smiech. „Trepeš, Flynnová. Si asi posledné dievča pod slnkom, ktoré by naletelo na taký gýč.“

„To nie je gýč, ak je to ozajstné,“ zastávala sa jej Jana.

„Presne tak,“ prikývla Holly a položila svoje karty na stôl. „Full house.“

„Do riti,“ zašomral Adam.

Každý si poskladal karty a ja som sa pozrel na Janu. „Myslíš, že blufuje?“

Jana zmätene zopakovala. „Blufuje? Veď už nám ukázala karty.“

„Nie, mám na mysli toho perfektného chlapa. Shakespeara citujúceho a tango tancujúceho milenca.“

Holly sa oprela dozadu a prekrížila si ruky. „Valčík, nie tango. A neblufujem. A nesmie byť gay.“

„Och áno. Veľa šťastia pri hľadaní takého chlapa,“ povedal David.

„Možno sedí práve teraz oproti tebe,“ pokračoval som.

Na chvíľu sa jej v tvári zjavil zmätený výraz, ale rýchlo ho vystriedala samoľúbym úškrnom. „Tak to v žiadnom prípade.“

Zobral som karty a začal som ich miešať. „Možno máš pravdu. Ja navyše nechcem takú náročnú babu.“

„Nie som náročná.“

David si zobral sódu z kopy plechoviek na zemi. „Holly, ty fantazíruješ o chlapíkovi, ktorý s tebou bude vo fraku tancovať valčík a šepkať ti do uška Rómea a Júliu. To sú neskutočne vysoké nároky. Pokiaľ ide o chlapcov v našom veku, môžeš byť šťastná, keď v tvojej prítomnosti prestaneme pľuť a škrabať sa v rozkroku.“

Holly sa usmiala a uštipla ho do líca. „Ty si taký očarujúci, David. A o fraku nepadlo ani slovo.“

Toby sa zarehotal. „No, celé je to zlé aj bez toho. Kto ti tlačí do hlavy takéto kaleráby? Za to nechceš ísť so mnou na rande.“

„Na vine sú autorky ženských románov, kde vystupujú hrdinovia, ktorí sa v reálnom živote vôbec nevyskytujú. Vytvárajú tým nerealistické očakávania,“ ozval sa Adam.

Holly prikývla. „Pekne si to povedal, Adam. Možno máš pravdu, ale nemôžeme si pomôcť – toto jednoducho chceme.“

Jana ma drgla. „Verím, že Jackson sa o to pokúsi, je tak?“

„Určite,“ zamrmlala Holly a načiahla sa cez stôl, aby mi zobrala z ruky pomiešané karty. „Hráme poker, či nie?“

Tobyho oči sa zapichli medzi nás, potom ukázal prstom na Holly. „Bojíš sa, že by ťa mohol očariť. Priznaj sa.“

„Tak toto musím vidieť,“ povedal David.

Holly nasadila svoju kamennú tvár. „Fajn, rob teda to, čo musíš, Jackson.“

Potriasol som hlavou. „Nie, to je v poriadku. Nemám náladu na tancovanie. Okrem toho si myslím, že aj tak zastávaš názor, že všetci chlapi sú rovnakí. Zjavne trpíš predsudkami.“

Pripomínal som si, že to nesmiem brať veľmi vážne, a ak bude treba, pokojne ju aj trochu rozhnevám. Prehnané lichôtky zaberajú iba na dievčatá, čo majú ledva dvojciferné IQ.

V očiach sa jej zlostne zablýskalo a ja som potlačil túžbu usmiať sa. „No dobre, ak máš pravdu a máš vlastnosti môjho vysnívaného perfektného chlapa, súhlasím, že budem s tebou chodiť.“

Uťahoval som si z nej. ,,Prečo si myslíš, že chcem s tebou chodiť? Neviem, čo by som z toho mal.“

Líca jej očerveneli, uprela pohľad na stôl, ale rýchlo ho zdvihla. „Prepáč, nemyslela som to tak. Zajtra ti kúpim večeru a po robote vyčistím záchody namiesto teba. A ty zase niečo urobíš, ak budem mať pravdu ja.“

„Jackson, ja by som bral tú ponuku umývania záchodov. Po troch oslavách narodenín a raňajšom vyučovaní nebudú v najlepšom stave,“ nabádal ma Toby.

„Takže, ak mám pravdu ja, prídeš skoro ráno a pomôžeš mi s tými narodeninovými oslavami vrieskajúcich deciek, s tortou a horou baliaceho papiera,“ navrhla Holly.

„Dohodnuté,“ súhlasil som.

„Tak toto je oveľa zábavnejšie, ako sa opiť,“ podotkol David.

„To môžeme urobiť aj neskôr,“ dodal Toby.

„Pustím hudbu,“ ponúkol sa Adam a vybral si z vrecka iPod.

„Nie, pozrime sa, čo má Holly,“ usmial som sa na ňu.

Podala mi svoj iPod a ja som rýchlo prebehol zoznam piesní v nádeji, že sa mi podarí nájsť perfektnú skladbu – a podarilo sa. Vybral som Nepoznáš ma od Jann Ardenovej, potom som jej prístroj vrátil a ona ho podala Jane.

Vstal som od stola a Jana pripojila iPod k reproduktorom a pustila hudbu. Vystrel som ruku k Holly.

Prevrátila oči. „Chalan z Jersey, ktorý čistí záchody, vie tancovať valčík?“

Prikývol som. „Otázne je, či to vieš ty.“

Neklamal som. Naučil som sa ho na nespočetnom množstve plesov, na ktorých som sa zúčastnil, a okrem toho som si počas prvého semestra na vysokej škole zvolil ľudový a spoločenský tanec, lebo bol jednoduchší ako seminár aplikovaného výtvarného umenia.

„Trochu. Len z jedného kurzu v telocvični,“ povedala.

Hneď, ako som si položil ruku na jej pás, vedel som, že to bude ťažké, ale chcel som sa jej dotýkať, aj keby to malo trvať len minútu. Vložila si ruku do mojej dlane a cítil som, aká je nervózna. Telo mala stuhnuté a strnulé, čakala, kedy sa pohnem.

„Uvoľni sa,“ zašepkal som.

Keď som si ju pritiahol bližšie, plecia jej o niečo poklesli. Spravil som krok dozadu a ona ma nasledovala. Kroky sa nám zladili a ja som sa dotkol nosom jej vlasov.

Pieseň dohrala, keď sme dotancovali na opačný koniec telocvične. Pozrela na mňa s očakávaním.

Inštinktívne som priblížil pery k jej perám, ale potom som si uvedomil, že na to nečaká. Nečaká bozk. Rýchlo som prešiel perami k jej uchu a zarecitoval som časť z Dickensovho románu, ktorá bola už ďaleko za prvou stranou. ,,Keď pri svojich nohách uvidíte dievčatko krásne ako vy, spomeňte si, že existuje muž, ktorý by položil život za to, aby ste vedľa seba mali toho, koho milujete.“

Zdvihol som hlavu, obrátila sa ku mne a ústami sa jemne dotkla môjho líca. Zamrzol som, keď jej ústa boli len na centimeter od mojich.

Nepobozkaj ju. Je ešte príliš skoro. Mohlo by ju to vyplašiť. Zatvorila oči a ja som ihneď spustil ruku a so sebavedomým úsmevom od nej ustúpil.

„Chcela si ho pobozkať,“ obvinil ju Toby.

„Nie, to nie,“ bránila sa Holly.

„Zdá sa, že niekto bude čistiť záchody,“ zatiahol Toby. „Jackson, nevedel som, že si takýto lámač ženských sŕdc. Nemáš nejaký návod?“

Uškrnul som sa na neho a vrátil som sa pohľadom späť k Holly. Tvár mala jasnočervenú, rýchlo sa odvrátila a odbehla odo mňa. „Vyhral si. Upracem záchody.“

„Holly, ja vlastne nechcem, aby si...“

Zdvihla ruku, aby ma zastavila. „Hral si a vyhral si. Bolo by tak aj v opačnom prípade.“

„Nemusíš robiť nič,“ vyletelo zo mňa bez rozmýšľania.

Vzdychla si. „Môžeš prestať s tými playboy ťahmi. Pochopila som, vyhral si.“

Očividne sa zlostila a ani jeden z nás nevedel, čo povedať. Vrátane mňa. Šúchal som si spánky prstami.

„Musím ísť domov. Mama bude zúriť, ak prídem neskoro.“ Schmatla tašku a zamierila k dverám.

David sa na mňa pozrel a rozbehol sa za ňou. „Chceš, aby som na chvíľu išiel k tebe?“

„Nie, som unavená a zajtra budem musieť celý deň pracovať.“

„Si v poriadku?“ spýtal sa.

„Samozrejme, David. Prečo by som nemala byť? Očaril ma dokonalý muž.“ Pokúšala sa to obrátiť na žart, ale z jej hlasu bolo cítiť iróniu a urazenosť.

Klesol som na stoličku a vložil si hlavu do dlaní. „Do riti.“

„Starec, čo si to urobil?“ spýtal sa Toby.

„Nie je to jasné?“ povedala Jana.

Všetci sme na ňu s očakávaním pozreli. Nechápali sme.

„Prakticky ťa pozvala na rande a teraz si myslí, že si si z nej vystrelil. Nebolo to úprimné, lebo si sa s ňou zoznámil iba minulý týždeň.“

„Pekný rozbor, Jana,“ poznamenal Toby sarkasticky.

„Nemyslela som, že je falošný. Hovorím len, že pravdepodobne to tak vidí Holly.“

Zdvihol som hlavu a smutne som sa na ňu usmial. „Perfektné.“

„Nemyslím si, že Holly často pozýva chalanov na rande,“ dodal Adam.

„Nie, to teda nerobí,“ súhlasil David, ktorý sa práve vrátil k stolu.

„Ja som taký idiot,“ zamrmlal som.

„Ja si, naopak, myslím, že si génius. Mimochodom, čo si jej vlastne povedal?“ spýtal sa Toby.

„Na tom nezáleží. Decká, ste pripravené na odchod?“

„Asi áno, ak aj ty,“ povedala Jana.

„Áno, som.“

Večer skončil katastrofálne. V skutočnosti som narobil viac škody ako osohu. Odišiel som z telocvične a vybral som sa na železničnú stanicu. Hneď, ako som sa usadil vo vlaku, vedel som, že sa zase pokúsim vrátiť do roku 2009. Byť súčasťou tohto Hollinho života bolo mimoriadne náročné. A naozaj som to pokašlal.

Šestnásta kapitola

Sobota 15. septembra 2007, 12.05

Len niekoľko sekúnd pred tým, ako som sa pokúsil o ďalší skok do roku 2009, si niekto sadol rovno oproti mne.

„Ahoj, Jackson.“

Zdvihol som hlavu a uvidel svoj odraz v sklách Adamových okuliarov. „Ty si ma sledoval?“

Prekrížil si ruky na prsiach a prebodol ma pohľadom. „Čo robíš v polnočnom vlaku do New Yorku?“

„Môj otec ťahá nočné v meste, väčšinou mu pomáham.“

,,Kde?“

„Na Loyolskej akadémii. Pracuje tam ako školník.“

„Aký otec, taký syn.“

„Presne tak.“

„Hovadina. Odkiaľ si vedel moje meno? Predtým, ako by nás vôbec predstavili?“

„Som z budúcnosti a v roku 2009 sme priatelia.“

Považoval moju odpoveď za žart a ignoroval ju. „Vieš, čo si myslím?“

Oprel som si hlavu o okno a zatvoril oči. „Aká je tvoja teória, Adam?“

„Si vládny agent.“

Nie som, ale možno môj otec. „Rozumiem. Takže ja necestujem v čase. Som agent, ktorý sa venuje tvojmu vedeckému projektu, lebo vláda ti chce ukradnúť nápady a použiť ich na výrobu zbraní.“

„Nuž... zbraní akurát nie.“

Zasmial som sa, vystrel sa a zadíval sa na neho. „Nepracujem pre vládu, prisahám. A nemám najmenšiu chuť ukradnúť tvoj projekt alebo ťa udať kvôli hackerstvu.“

Tvár mu zmeravela. „Nespomínal som hackerstvo.“

„Och... to máš pravdu.“

„Takže, predsa len pracuješ pre vládu?“

„Adam, chcem ti povedať pravdu, ale možno mi neuveríš.“

Oprel sa o sedadlo. „Skús.“

Zhlboka som sa nadýchol a pokúsil sa o veľmi drastickú a riskantnú zmenu identity. „Poďme na to pomaly. Nechcem, aby si dostal infarkt. V prvom rade, bývam na Manhattane.“

„Dobre.“

„Chceš ísť ku mne? Zvyšok ti porozprávam doma.“

Pomaly prikývol. „Len aby si vedel... mám priateľov, ktorí presne vedia, kde som. Pre prípad, že by som sa dlho neukazoval.“

Zagúľal som očami. „No iste.“

Adam hľadel na budovu s otvorenými ústami. „Ty tu bývaš?“

„Hej.“

Nastúpili sme do výťahu. Adam sa nervózne hral s prstami, obzeral sa, akoby ho v každej chvíli mala zatknúť polícia.

„Kto je tvoj kamarát?“ spýtal sa otec, keď sme prechádzali okolo neho v obývačke.

„Toto je Adam Silverman. Adam, to je môj otec.“

Podali si ruky. „Veľmi ma teší, pane.“

„Jackson, nebudem v meste niekoľko dní.“

„Prečo?“

„Obchod v Južnej Kórei. Nechal som ti odkaz, ale neodpovedal si na môj hovor. Prídu po mňa asi o päť minút. Zvládneš to tu sám?“

„Odkedy obchoduješ s Južnou Kóreou?“

Nadvihol obočie, akoby mi chcel povedať, že o tom nebudeme debatovať v prítomnosti cudzieho človeka.

„Uvidíme sa o niekoľko dní.“ Prešiel som cez chodbu, Adam šiel za mnou. Zaviedol som ho do svojej izby a zavrel za sebou dvere. Potom som ukázal na sedačku na druhom konci miestnosti. Podišiel k nej, sadol si a pozorne sledoval, ako vyťahujem zo zásuvky stola striebornú uzamkýnateľnú skrinku, prehrabujem sa v kope fotografií a niekoľko z nich mu podávam. Včera som si ich vytlačil z pamäťovej karty z roku 2009. Myslel som si, že možno s nimi budem presvedčivejší.

„Veď to je...“

„Holly,“ dokončil som.

Obrátil ju a pozrel sa na zadnú stranu, potom sa mu na tvári zjavil obrovský úškrn. „Pekné. Je to naozaj prepracované. A geniálne si do toho zamotal môj vedecký projekt. Väčšina ľudí vie o tej časti, ktorá sa týka teórie relativity, ale urobiť ďalší krok a skúšať to na mňa s cestovaním v čase... to je veľmi kreatívne.“

„Takže... ty neveríš svojmu vlastnému výskumu?“ Vedel som, že fotografie nebudú stačiť.

„Ale samozrejme, že verím. Teoreticky. Odkiaľ máš tieto moje fotografie? Z počítača mojich rodičov, však?“

„Urobil som ich sám. A čo myslíš tým, že veríš teoreticky? Buď veríš, alebo neveríš.“

„Verím, že cestovanie v čase je možné, ale po podrobnejšom výskume a zrejme s pokročilejšou technológiou, ktorá dnes ešte neexistuje.“

„Mýliš sa,“ vyhlásil som rozhodne.

„Nie je to možné?“

„Je a ja to dokážem.“

Zasmial sa a pohodil hlavou. „Dobre, tak to dokáž.“

„Čo môžem povedať z budúcnosti, aby som nevyzeral ako jasnovidka z jarmoku? Dostaneš sa na Massachusettský inštitút technológie a zo štandardných testov získaš dvetisíctristo bodov.“

„To nie je zlý výsledok. Čo máš ešte?“ oprel sa dozadu a ruky si položil za hlavu.

Sadol som si na posteľ a z tašky som vybral denník a zalistoval v ňom. „Zabudol som, čo si mi prikázal, aby som povedal.“

„Asi to nebolo dôležité.“

„Nikdy som nečakal, že raz ostanem uväznený v minulosti.“ Vystrel som sa, uškrnul a prstom ukázal na jeho hruď. „Práve ti skonal pes, je tak? Pred niekoľkými dňami?“

„Vďaka, že mi to pripomínaš,“ zamrmlal. „Ale to ešte nič nedokazuje. Dnes večer som sa o tom rozprával s Janou. Mohol si to začuť.“

„Prepáč.“

„Ako si sa so mnou stretol v budúcnosti?“

„Pracovali sme spolu v dennom tábore. Aj Holly.“ Pozorne som sledoval jeho tvár, hľadal som náznak, že mi verí, ale bol pokojný a chladný.

„Musel si mi predsa dokázať, že vieš cestovať v čase. Je tak?“

Prikývol som. „Začalo sa to podobne ako tento rozhovor. Práve sme dávali pozor na celý tábor. Decká už spali, boli sme hore len my dvaja. Prišiel si s nápadom urobiť pokus a prinútil si ma skočiť do minulosti a potom späť.“ Otvoril som peňaženku a podal som mu pamäťovú kartu. „Je na nej množstvo údajov z pokusov.“

Prehadzoval si ju medzi prstami, ja som sa vrátil späť k denníku, snažil som sa nájsť stranu s opisom toho prvého pokusu.

„To bolo všetko, čím si ma chcel ohúriť? Moje staršie ja muselo byť veľmi naivné.“

„Nie, prinútil si ma to urobiť desaťkrát.“ Do oka mi padol naškriabaný zápis z 11. apríla 2009. „Tu je to, pozri sa. Ty sám si sem zapísal poznámku.“

Vytrhol mi zápisník z ruky. Sledoval som, ako sa mu z tváre stráca farba a klesá do sedačky. „Odkiaľ máš toto?“

„Ty si to napísal. Ja ani neviem, čo to znamená. Je to po latinsky?“

„Áno... po latinsky.“ Prsty mu zmeraveli na okraji strany.

„Čo to znamená?“

Po dlhej odmlke sa zrazu rozhýbal. Zúfalo listoval v denníku, nakoniec bez toho, aby sa na mňa pozrel, povedal: „Nič dôležité. Zabudni na to.“

Zízal som na plafón, trpezlivo som čakal na otázky, ktoré by nevyhnutne mali nasledovať. Samozrejme, Adam presne vedel, čo má sám sebe povedať. Niečo, čo by nikdy nespochybnil. Nemal som o ňom pochybovať ani ja.

„Jackson, vstávaj!“ Adam stál nado mnou a mykal ma za plece.

Bolo také svetlo, že som ledva dokázal otvoriť oči. Pravdepodobne rozsvietil všetky svetlá v izbe. „Koľko je hodín?“

„Štyri.“

Po toľkých výletoch do rozličných rokov mi taká odpoveď nič nepovedala. Podišiel som k oknu – vonku bola ešte úplná tma. Vtom som si všimol hŕby počítačovej techniky, ktorá sa nakopila na podlahe. Po celej miestnosti boli rozhádzané rôzne časti zostavy a na stole stáli dva monitory.

„Čo, dočerta...“

„Prepáč, požičal som si z domu ďalšie dva počítače, aby som utriedil najnovšie údaje. Harddisk nemal dostatočnú kapacitu a neprečítal pamäťovú kartu, ktorú si mi dal, takže som si... zostavil vlastný počítač.“ Zdvihol niekoľko voľných súčiastok a prihodil ich na kopu tak rýchlo, že som skoro ani nepostrehol pohyb.

Pozorne som sledoval jeho momentálne rozpoloženie. Čierne vlasy mu stáli na všetky strany, zreničky mal rozšírené ako narkoman a v jednom kuse lúskal prstami. Raz som ho už v takomto stave videl, bolo to po šiestich plechovkách Red Bullu. V tomto stave by ho pravdepodobne vyhlásili aj za duševne chorého. „Dal si si kofeín?“

Zodvihol hŕbu papierov. „Mám niekoľko poznámok, ktoré si potrebujem s tebou prejsť.“

„Najprv sa najedzme. Mal si Red Bull alebo kávu?“ Postrčil som ho k dverám. Nič nenamietal, ale papiere si pritlačil k hrudi, akoby sa bál, že mu ich zoberiem.

„Si pripravený na prvú otázku?“ spýtal sa a oprel sa o kuchynský stôl.

Vybral som z chladničky morčacie rezy a bochník chleba a položil som všetko pred neho. „Dobre, ale medzitým sa najedz, aby si nemal v sebe iba kofeín.“

Napchal si do úst kus chleba a rýchlo prežúval. „Počkaj... takže, v roku 2009 máš devätnásť, aj Holly má devätnásť a obaja ste v prvom ročníku na NYU?

„Nie, ja som v druháku... Holly je prváčka.“

„Holly je prváčka,“ zopakoval a okamžite potriasol hlavou. „Táto Holly je na strednej škole a tá druhá je prváčka na univerzite... chápem. Ako si sa s nami v marci roku 2009 zoznámil? Ešte sme boli stále na strednej škole, je tak? Alebo sme maturovali predčasne?“

„Nie, nič také... Prihlásili sme sa na školenie táborových vedúcich, ktoré bolo v marci 2009... mali sme len niekoľko stretnutí, kým sa leto oficiálne začalo.“

„Ty kokso... to je trochu tabu, nie? Vysokoškolák obletuje stredoškoláčku? Och, počkaj... veď sa snažíš teraz urobiť to isté, lenže... teraz je to ešte horšie.“

Vzdychol som si, bojoval som s ohromnou túžbou vrátiť sa späť do postele. Mne to dávalo dokonalý zmysel. „To nie je tabu. Tamtá Holly je len o štyri mesiace mladšia ako ja. Patrí medzi najstarších vo svojom ročníku a ja som jedným z najmladších v tom mojom... to je všetko. Je to naozaj dôležité? A nemal by si to už dávno vedieť? Ako dlho už Holly poznáš?“

„Dva roky... a môj mozog pracuje veľmi rýchlo na to, aby som si držal v hlave takéto drobnosti. Okrem toho, ona sa narodila v deväťdesiatom a ja v deväťdesiatom prvom... a to ma mätie. Dobre teda, takže ty odtiaľto dochádzaš na NYU? A Holly býva v internáte? V ktorom internáte? Možno by sme si to mohli prejsť.“

„Unavuješ ma,“ povedal som. „Nedochádzam odtiaľto. Býval som v internáte v prvom aj v druhom ročníku... v inom internáte ako Holly. Ale ty si tu už bol, v tomto byte... tvoje staršie ja. Cez letné prázdniny som býval doma. Aj Holly tu bola... aj u mňa v internáte. Ešte niečo? Potrebuješ poznať mená všetkých mojich profesorov alebo trasu, po ktorej som každé ráno chodil do školy?“

Adam sa na chvíľu odmlčal, uprene hľadel do papiera pred sebou a nakoniec povedal: „Nie... teraz ani nie.“

„Ďalšia otázka?“ naliehal som a šúchal som si spánky.

„Nuž, čo sa stane, ak napríklad... skočíš tridsať minút do minulosti, ale ostaneš tam tridsaťjeden minút? Teoreticky by si mal byť v...“

„Budúcnosti,“ dokončil som. „Nikdy som sa nezdržal dlhší čas než do prítomnosti.“

Prikývol. „Myslel som si to. Musíš vôbec skákať naspäť? Ak zostaneš v minulosti do rovnakého okamihu, z ktorého si skočil?“

Bolo čudné, že som tieto veci musel vysvetľovať Adamovi ja. „Prepáč, chýba mi niekoľko strán, ale tento pokus sme robili už veľmi dávno. Len skočím späť. Nezabúdaj, že sa počas skoku cítim inak. Mám pocit, akoby som tam nebol úplne celý, cítim sa oveľa ľahší, takmer nič necítim, ani teplo ani chlad. A nič, čo počas svojho bežného skoku urobím, neovplyvní udalosti na mojej domovskej základni.“

„Jasné,“ povedal a napchal si do úst ďalší kus chleba. „Všetky tie bežné skoky sú ako nejaký tieňový život. Alebo... zrkadlový život.“

„Och áno, ako keď stále dokola sledujem ten istý film a dúfam, že postava, pri ktorej nechcem, aby zomrela, odrazu zázračne prežije. Alebo keď na ňu varovne skríknem, niečo sa zmení. Lenže to tak nefunguje,“ povedal som. „Ale ako som, dočerta, skončil tu, v roku 2007? Nie ako... tieň, ale ako moje skutočné ja?“

„A ako vlastne to tvoje druhé ja zmizlo?“ spýtal sa Adam a pochybovačne krútil hlavou. Potom na mňa vyvaľoval svoje šialené, kofeínom rozšírené zreničky. „Mám určitú teóriu.“

Oprel som si lakte o stôl, snažil som sa sústrediť, aj keď mu pravdepodobne neporozumiem ani slovo.

,,Fajn, rád si ju vypočujem.“

„Takže, v prvom rade je nepochybné, že na každej danej domovskej základni sa vyskytuješ len v jednom vydaní.“

„Áno, ale teraz som predsa v minulosti.“

Nahol sa dopredu, nad svoje papiere a tresol päsťou o stôl. „Čo ak je toto iný svet?“

Takmer som spadol zo stoličky. „Ty si fakt blázon.“

Zaškeril sa a pokrútil hlavou. „Vážne? Stalo sa ti toľko šialeností a ty si myslíš, že som blázon, lebo som spomenul teóriu paralelných svetov?“

Zasmial som sa bez toho, aby som sa nad tým vôbec zamyslel. Mal pravdu. Čo som o tom, dočerta, vedel? „Túto otázku odložme na neskoršiu analýzu. Čo máš ešte na zozname?“

„Niekoľkokrát si si poznačil, že si mal pocit, akoby ťa niečo nútilo ísť späť. Vytvorím na to nejaký vzorec, ale zdá sa, že momentálne nemôžeš žiť v minulosti.“

Povzdychol som si. „Zjavne môžem... ak presuniem svoju domovskú základňu.“

„Presne tak. Len keby sme vedeli, ako si to urobil. Ale nechápem, prečo sa nemôžeš vrátiť do roku 2009. Alebo do toho druhého sveta, ak predpokladáme, že moja teória je správna. Ani jeden z pokusov nenaznačuje ani najmenšiu možnosť uviaznutia v minulosti. Napriek tomu je zrejmé, že som s ňou rátal. Preto som napísal ten odkaz. Samozrejme, moje staršie ja.“

Sadol som si oproti nemu a položil som ruku na jeho papiere. „Takže mi naozaj veríš? To, že som z budúcnosti?“

Potreboval som sa ubezpečiť, že z neho nerozprával len kofeín a že v priebehu niekoľkých hodín bude opäť rozmýšľať logicky, realisticky.

„Áno, vôbec o tom nepochybujem. Ale odišiel si z roku 2009 preto, lebo si si myslel, že ťa tí chlapi so zbraňami zabijú?“

„Čítal si tú časť denníka?“ Adam prikývol, zhlboka sa nadýchol a ja som po chvíľkovom zaváhaní prezradil niečo, čo som zatiaľ nikdy nikomu nepovedal. Ani v minulosti, ani v budúcnosti.

„Ak ti mám povedať pravdu, nepamätám si, že by som sa rozhodol k skoku, vedel som, že by bolo ťažké... Čítal si o mojej sestre, však?“

„Rakovina, nádor na mozgu, zomrela v apríli 2005,“ odrapkal zo svojich poznámok.

„Nebol som tam, keď zomrela,“ priznal som sa.

Adam sa mi zadíval do očí. „Myslel som si, že si začal cestovať až niekoľko rokov potom.“

„Chcel som tým povedať, že som tam nebol. Pri nej v izbe.“ Prehltol som hrču, ktorá sa mi vytvorila v hrdle. „Poznáš to, ako ľudia vždy hovoria, že kiežby tam boli, aby sa mohli rozlúčiť a tak ďalej?“

Odsunul poznámky nabok a položil si ruky na stôl. „A ďalej?“

„Nuž, ja som tam nechcel byť. Bol som veľmi vystrašený. Nie z rozhovoru s ňou alebo zo smútku, ale konkrétne z toho, že by som videl, ako sa zo živého človeka stáva... neživý. V mysli som to videl už veľakrát, ako sa jej dvíha hrudník, zhlboka dýcha a potom zrazu náhle...“

„Zastane,“ dokončil Adam namiesto mňa.

„A potom som rozmýšľal o ďalších veciach, ako napríklad... kedy nás prestáva počuť? Až po poslednom výdychu? Lebo ľudia predsa dokážu zadržať dych, takže by nás možno stále počula, alebo by ešte vnímala.“ Pretrel som si oči, boli plné sĺz. „Je to hlúpe... ja viem.“

„Nie je to hlúpe,“ povedal Adam rozcítene. „Ale celkom nechápem tvoju teóriu... Ako to súvisí s tvojím odchodom z roku 2009?“

„Nuž... Holly dýchala a ja som nechcel vidieť... ako prestane. A možno práve preto som uviazol tu... a nemôžem sa vrátiť.“

Zmraštil čelo. „Ešte stále tomu nerozumiem.“

„Karma. Trest... za to, že som ju opustil.“ So sklopenými očami som si vzal kúsok morčacieho plátku. „Keby som to mohol ale napraviť...“

Kývol rukou, aby ma zastavil. „Zaujímavé. Len si musím tú tvoju teóriu nechať prejsť hlavou.“

„Som si istý, že to je ten dôvod. Ľudia by nemali dostávať druhú šancu na to, aby urobili správnu vec. A karma nado mnou bude zrejme aj naďalej vyhrávať a Holly už nikdy nebude chcieť mať so mnou nič spoločné. Presne ako včera večer.“

„Áno, pekne si to pohnojil.“ Začal si pripravovať sendvič.

„Správal som sa ako totálny idiot. A chalani ako Toby ju volajú v kuse na rande.“

„Ak mám byť úprimný, chalani ju často nepozývajú. Nevyžaruje tie správne vlny. A Toby sa nedokáže pozrieť na akékoľvek dievča bez toho, že by sa mu hneď nevynorila nejaká sexuálna fantázia.“ Zahryzol do sendviča. „Vážne, netají sa tým, čo mu behá v hlave a podľa mňa ani nevie, ako byť s babou iba kamarát. Preto stále flirtuje. Okrem toho vie, že Holly ho vždy odmietne.“

Hlavu som mal v dlaniach a pokúšal som sa nejako vstrebať udalosti dnešného dňa... tohto roka... môjho nového života. Kedy už konečne prestanem chcieť byť niekde... niekde inde ? A čo je menej sebecké – ostať tu, alebo pokračovať v pokusoch o návrat? A mohol som vôbec zachrániť Holly, aj keby som sa vrátil?

„Teraz mi nemusíš odpovedať už na žiadne otázky. Určite je to pre teba ťažké,“ vytrhol ma Adam z myšlienok.

Zdvihol som hlavu a usmial sa naňho. „Pokojne sa ma môžeš spýtať na čokoľvek z toho svojho zoznamu. Je to už celá večnosť, čo som sa mohol takto s niekým porozprávať. Bez klamstiev a vymyslených historiek.“

Adam sa snažil zamaskovať svoje vzrušenie, ale mňa len tak ľahko neoklamal. Možno to nebude taká zábava a hra ako v roku 2009... ale aspoň som nebol sám.

„Myslím, že si môžeme byť istí jednou vecou,“ poznamenal Adam, keď si pred sebou zase rozložil svoje poznámky.

„Akou?“

„Jednoznačne si zmenil domovskú základňu, ale neviem, ako sa ti to, dočerta, podarilo.“

„Okrem toho predpokladáme existenciu ďalšieho sveta.“ Vyškeril som sa naňho. „Ako ťa poznám, nevzdáš sa, dokiaľ to nezistíš.“

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .