Bohovia Olympu – Neptúnov syn

Aj v tlačenej verzii.

Objednať si môžete na stránke

www.fragment.sk

Ďalšie e-knihy v edícii:

Bohovia Olympu – Proroctvo

Bohovia Olympu – Znamenie Atény

Rick Riordan

Bohovia Olympu – Neptúnov syn – e-kniha

Copyright © Fragment 2014

Všetky práva sú vyhradené.

Nijaká časť tejto publikácie sa nesmie rozširovať

bez písomného súhlasu majiteľov práv.

Pre Becky, ktorá sa so mnou delí o útočisko v Novom Ríme.
Ani Héra by ma nikdy nedonútila na teba zabudnúť.

I
PERCY

Tie ženské s hadími vlasmi začínali Percyho fakt otravovať.

Mali zahynúť už pred tromi dňami, keď na ne vysypal debničku bowlingových gúľ na trhovisku v Nape. Mali umrieť pred dvoma dňami, to ich prešiel policajným autom v meste Martinez. A definitívne mali umrieť dnes ráno v parku Tilden, lebo im odrezal hlavy.

Bez ohľadu na to, koľko ráz ich Percy zabil a koľko ráz sa mu rovno pred očami rozpadli, tvorili sa donekonečna ako zhubné obrie chuchvalce prachu. A zdalo sa, že im neutečie.

Dostal sa na vrchol kopca a lapal po dychu. Kedy ich zabil naposledy? Asi pred dvoma hodinami. Dlhšie nikdy mŕtve nevydržali.

Posledných pár dní skoro nespal. Jedol všetko, čo sa mu dostalo pod ruku – gumové medvedíky z automatu, vysušené praclíky a dokonca aj plnené kukuričné placky z fast foodu (tak hlboko ešte nikdy neklesol). Oblečenie mal roztrhané, obhorené a postriekané slizom oblúd.

Takto dlho prežil len vďaka tomu, že tie dve ženské s hadími vlasmi – Gorgóny, tak si vraveli – ho zrejme tiež nevedeli zabiť. Ich pazúry mu nedokázali prerezať kožu. Zuby sa im lámali, len čo sa pokúsili doňho zahryznúť. No Percy už nebude vládať bežať dlho. Čoskoro sa zrúti od vyčerpania a potom – aj keď ho Gorgóny zatiaľ nezabili, iste si nájdu nejaký spôsob.

Kam utiecť?

Obzeral sa vôkol seba. V inej situácii by sa možno kochal takým výhľadom. Po jeho ľavici sa rozprestierali zlatisté kopce vyšperkované jazerami, lesmi a niekoľkými stádami kráv. Po pravej strane sa ťahali smerom na západ roviny miest Berkeley a Oaklandu – rozľahlé šachovnice štvrtí s niekoľkými miliónmi ľudí. A tým by sa asi nepáčilo, keby im pokojné ráno pokazili dve obludy a zababraný poloboh.

Ďalej na západe sa pod striebristým oparom ligotal Sanfranciský záliv. Stena hmly za ním pohltila väčšinu San Francisca, ušetrila iba vrcholky mrakodrapov a veže mosta Golden Gate.

Percyho sa zmocnil zvláštny smútok. Čosi mu našepkávalo, že už v San Franciscu bol. To mesto malo niečo spoločné s Annabeth – jediným človekom, ktorého si pamätal zo svojej minulosti, aj keď iba zúfalo matne. Tá vlčica mu sľúbila, že sa s ním opäť stretne a vráti mu pamäť – ak bude jeho putovanie úspešné.

Má sa pokúsiť prejsť záliv?

Lákalo ho to. Hneď za obzorom cítil silu oceánu. Voda mu vždy dodávala silu, najmä slaná voda. Zistil to pred dvoma dňami, keď zaškrtil jednu morskú príšeru v úžine Carquinez. Keby sa dostal k zálivu, mohol by si tam vybudovať posledný úkryt. Možno by sa mu tam dokonca podarilo utopiť Gorgóny. No pobrežie bolo vzdialené najmenej tri kilometre, musel by prejsť celým mestom.

Váhal ešte z iného dôvodu. Vlčica Lupa ho naučila zbystriť zmysly – veriť inštinktom, a tie ho ťahali na juh. Jeho orientačný radar teraz pípal ako šialený. Koniec putovania bol blízko – mal ho už skoro pod nohami. Ale ako to? Hore na kopci nič nebolo.

Vietor sa zmenil. Percy zachytil kyslý hadí pach. O sto metrov nižšie sa niečo pohybovalo v lese – lámali sa vetvičky, šušťalo lístie, čosi tam syčalo.

Gorgóny.

Percy už miliónty raz oľutoval, že majú taký dobrý čuch. Vždy tvrdili, že ho vycítia, lebo je poloboh – syn nejakého starého rímskeho boha. Percy sa skúšal vyváľať v blate, brodil sa cez potoky, dokonca nosil vo vreckách osviežovače vzduchu, že voňal ako nové auto; ale pach poloboha sa zrejme nedal len tak ľahko zamaskovať.

Dovliekol sa na západnú stranu vŕška. Svah bol príliš strmý na to, aby sa z neho dalo zostúpiť. Klesal asi tridsať metrov dole, rovno k streche bytového komplexu vstavaného do úbočia. O ďalších pätnásť metrov nižšie sa pod kopcom ťahala cesta smerom k Berkeley.

Super. Žiadna iná cesta z kopca neviedla. Zahnal sám seba do slepej uličky.

Pozoroval rad áut prúdiaci na západ k San Franciscu a túžil v niektorom z nich sedieť. Potom si uvedomil, že cesta musí prechádzať pod kopcom. Musí tam byť tunel… rovno pod jeho nohami. Jeho vnútorný radar teraz úplne zošalel. Bol na správnom mieste, iba veľmi vysoko. Musí preskúmať ten tunel. Potrebuje zísť dolu na cestu – a rýchlo.

Sňal si z chrbta batoh. Na trhovisku v Nape sa mu podarilo ukoristiť množstvo zásob: prenosné GPS, lepiacu pásku, zapaľovač, lepidlo, fľašu na vodu, karimatku, pohodlný vankúšik Panda (poznáš z TV reklamy) a švajčiarsky armádny nožík – skoro všetko, čo si moderný poloboh môže želať. No nemal nič, čo by poslúžilo ako padák alebo sánky.

Takže mu zostávali dve možnosti: buď skočiť tridsať metrov dolu a zabiť sa, alebo zostať a bojovať. Oboje znelo dosť úboho.

Zahrešil a vytiahol z vrecka pero.

Nevyzeralo nijako zvláštne, iba ako obyčajné lacné pero, ale keď ho Percy otvoril, stal sa z neho nablýskaný bronzový meč. Čepeľ bola dokonale vyvážená. Kožená rukoväť mu sedela v dlani ako vyrobená na mieru. Na jej kryte bolo vyryté starogrécke slovo, ktoré Percy napočudovanie poznal: Anaklusmos.

Zobudil sa s tým mečom prvú noc vo Vlčom dome – pred dvoma mesiacmi? Alebo to bolo skôr? Stratil už prehľad. Zistil, že sa nachádza na dvore vypáleného domu uprostred lesov, má na sebe krátke nohavice, oranžové tričko a na krku kožený remienok s niekoľkými čudnými hlinenými guľôčkami. V ruke zvieral meč, ale nevedel, ako sa tam dostal. Iba nejasne tušil, kto vlastne je. Bol bosý, premrznutý a zmätený. A potom prišli vlky…

Známy hlas hneď vedľa neho ho vrátil späť do reality: „Tu si!“

Percy sa odtackal od Gorgóny, skoro sa skotúľal zo svahu. Bola to tá usmievavá – Stehno.

Jasné, samozrejme, že sa nevolala Stehno. Percy si uvedomoval, že je dyslektik, lebo sa mu písmená pri čítaní prehadzovali. Keď tú Gorgónu videl prvý raz, stála na trhu ako hosteska s veľkým zeleným nápisom: Vitajte! Volám sa STHENO, a on si myslel, že je tam STEHNO.

Cez kvietkované šaty mala ešte vždy prehodenú zelenú zamestnaneckú vestu trhovníčky. Keď sa jej človek díval iba na telo, povedal by, že je to nejaká bacuľatá stará babka – kým neskĺzol pohľadom nižšie a neuvidel kohútie nohy. Alebo kým si nevšimol bronzové diviačie kly vyrážajúce z kútikov úst. Oči jej horeli dočervena a namiesto vlasov mala prepletené hniezdo svetlozelených hadov.

A čo bolo na nej najhroznejšie? Ešte vždy držala tú veľkú striebornú tácku so vzorkami zadarmo: s chrumkavými taštičkami s párkom a syrom. Tácka už bola celá dierkovaná po tom, čo ju Percy toľko ráz zabil, ale vzorky vyzerali stále dokonale. Stheno ich vláčila po Kalifornii, aby mohla Percymu ponúknuť desiatu, kým ho zabije. Nevedel, prečo to robí, ale keby niekedy potreboval brnenie, vyrobil by si ho z tých taštičiek. Boli nezničiteľné.

„Dáš si?“ ponúkla ho Stheno.

Percy sa po nej zahnal mečom. „Kde máš sestru?“

„Ale choď, schovaj ten meč niekam!“ vyzvala ho Stheno. „Predsa už dobre vieš, že nás ani božský bronz nadlho nezabije. Ponúkni sa taštičkou! Tento týždeň sú v akcii a nerada by som ťa zabila s prázdnym žalúdkom.“

„Stheno!“ Druhá Gorgóna sa objavila po Percyho pravici tak rýchlo, že nestihol zareagovať. Našťastie nazlostene zízala na sestru a jeho si nevšímala. „Povedala som ti, aby si sa k nemu prikradla a hneď ho zabila!“

Stheno zamrzol úsmev na perách. „Ale, Euryalé… Nemôžem mu najprv ponúknuť vzorku zadarmo?“

„Nie, ty debilka!“ Euryalé sa obrátila k Percymu a vycerila tesáky.

Vyzerala celkom ako jej sestra, okrem vlasov; namiesto zelených vreteníc mala klbko červeno-čiernych hadov. Pracovnú vestu, kvietkované šaty a dokonca aj kly zdobili nálepky s päťdesiatpercentnými zľavami. Na odznaku za menom bolo napísané: Ahoj! Volám sa ZDOCHNI, TY POLOBOŽSKÁ ŠPINA!

„Bola to poriadna naháňačka, Percy Jackson,“ vyhlásila Euryalé. „Teraz si však v pasci a my sa pomstíme!“

„Syrové taštičky s párkom dnes iba za dva doláre deväťdesiatdeväť,“ dodala Stheno úslužne. „Oddelenie potravín, ulička číslo tri.“

Stheno sa na sestru zaškerila, čo s tými obrími bronzovými klami nebola hračka. „Čo ty na to?“

„Nie!“ Euryalé sa zabodla červeným pohľadom do Percyho. „Mne je jedno, čo si pamätáš, syn boha mora. Cítim z teba Medúzinu krv. Áno, je to slabé, niekoľko rokov staré, ale ty si bol ten posledný, kto ju porazil. A doteraz sa nevrátila z Tartaru. Za to môžeš ty!“

Percy tomu vôbec nerozumel. Celá tá vec so smrťou a návratom z Tartaru bola preňho španielska dedina. Samozrejme, nerozumel ani tomu, ako sa pero môže zmeniť na meč alebo že sa obludy vedia maskovať niečím, čomu sa vraví hmla, alebo že on sám je syn nejakého päťtisíc rokov starého boha pokrytého fúzonôžkami. Ale veril tomu. Aj s vymazanou pamäťou vedel, že je poloboh, rovnako ako to, že sa volá Percy Jackson. Od prvého rozhovoru s vlčicou Lupou prijal bláznivý svet bohov a príšer za svoj. Hrozné.

„A čo s touto patovou situáciou?“ spýtal sa. „Ja nemôžem zabiť vás a vy nemôžete zabiť mňa. Keby ste boli sestry Medúzy – tej Medúzy, ktorá menila ľudí na kameň –, nemal by som už dávno skamenieť?“

„Títo hrdinovia!“ vyprskla Euryalé znechutene. „Vždy začnú s týmto, presne ako naša mama: ,Prečo neviete premeniť ľudí na kameň? Vaša sestra vedela zmeniť ľudí na kameň.‘ No, bohužiaľ ťa sklamem, chlapče! To bolo iba Medúzino prekliatie. Ona bola tá najodpornejšia z našej rodiny. Mala najväčšie šťastie!“

Stheno sa zatvárila dotknuto. „Mama vravela, že najodpornejšia som ja.“

„Ticho!“ vyštekla Euryalé. „A pokiaľ ide o teba, Percy Jackson, je to pravda, že nesieš Achillovo znamenie. Preto je ťažšie ťa zabiť. No neboj sa. My si cestu nájdeme.“

„Aké znamenie?“

„Achillovo,“ zopakovala Stheno veselo. „Och, ten bol úžasný. Ako dieťa ho namočili do rieky Styx, vieš, takže bol nezraniteľný, až na malý kúsok na päte. A to sa stalo aj s tebou, miláčik. Niekto ťa musel namočiť do Styxu a teraz máš kožu ako zo železa. Ale bez obáv, hrdinovia ako ty majú vždy slabé miestečko. Stačí ho nájsť a potom ťa zabijeme. Nebude to super? Daj si taštičku!“

Percy sa snažil uvažovať. Nepamätal si, že by sa namočil do rieky Styx. Ale veď si nepamätal skoro nič. Nezdalo sa mu, že má kožu ako zo železa, ale to by vysvetľovalo, prečo tak dlho odoláva Gorgónam.

Možno keby sa jednoducho skotúľal z tej hory… prežil by? Nechcelo sa mu riskovať – nemá nič, čím by pád spomalil, nijaké sane ani…

Zadíval sa na Stheninu veľkú striebornú tácňu so vzorkami zadarmo.

Hmmm…

„Predsa len ochutnáš?“ zaujímala sa Stheno. „To je rozumné, miláčik. Pridala som do nich trochu gorgónskej krvi, aby si mal rýchlu a bezbolestnú smrť.“

Percymu sa stiahlo hrdlo. „Ty si do tých taštičiek pridala vlastnú krv?“

„Iba trošku.“ Stheno sa usmiala. „Malý zárez do ruky, ale je to od teba milé, že sa zaujímaš. Aby si vedel, krv z našej pravej strany všetko vylieči, ale krv z tej ľavej je smrteľná…“

„Ty trúba!“ zvrieskla Euryalé. „To mu nemáš vravieť! Čo myslíš, že tie taštičky zje, keď mu prezradíš, že sú otrávené?“

Stheno to ohromilo. „Nie? Ale veď som mu sľúbila, že to bude rýchle a bezbolestné.“

„O to nejde!“ Euryalé sa nechty zmenili na pazúry. „Zabijeme ho kruto – budeme doňho jednoducho sekať, kým nenájdeme jeho slabé miesto. Keď porazíme Percyho Jacksona, budeme slávnejšie ako Medúza! Naša patrónka nás štedro odmení!“

Percy zovrel meč. Musí si tú akciu dokonale naplánovať – niekoľko sekúnd zmätku, schytiť tácku ľavou rukou…

Nech si ďalej rozprávajú, pomyslel si Percy.

„Kým ma rozsekáte na kusy,“ začal, „kto je tá patrónka, o ktorej hovoríte?“

Euryalé sa zaškerila. „Bohyňa Gaia, samozrejme! Tá, ktorá nás priviedla naspäť zo zabudnutia! Stretnutia s ňou sa nedožiješ, ale tvoji priatelia pod nami čoskoro pocítia jej hnev. Už teraz jej vojská pochodujú na juh. Na sviatok Fortuny sa sem dovalia a polobohovia padnú ako… ako…“

„Ako naše ceny na trhu!“ dokončila Stheno.

„Pfff!“ oborila sa Euryalé na sestru.

Percy sa chopil príležitosti. Schytil Stheninu tácku, až sa otrávené taštičky rozleteli, zahnal sa mečom a Euryalé rozsekol na polovicu.

Zdvihol tácku a Stheno sa ocitla zoči-voči vlastnému umastenému odrazu.

„Medúza!“ zjačala.

Jej sestra Euryalé sa rozsypala na prach, no hneď sa začala obnovovať ako nezmar.

„Stheno, ty blázon!“ zachrčala, len čo jej z kôpky prachu napoly vyrástla tvár. „To je iba tvoj vlastný odraz! Pusť sa doňho!“

Percy udrel kovovou táckou Stheno do hlavy a Gorgóna upadla do bezvedomia.

Strčil si tácku pod zadok, v duchu sa pomodlil k tomu rímskemu bohovi, ktorý je patrónom šialených sánkarských vylomenín, a spustil sa zo svahu.

II
PERCY

Keď sa rútite z kopca osemdesiatkilometrovou rýchlosťou a v polovici si uvedomíte, akú ste urobili hlúposť, je už neskoro.

Percy sa horko-ťažko vyhol stromu, odrazil sa od skaly, obrátil sa okolo vlastnej osi a nezadržateľne sa hnal k diaľnici. Tá sprostá tácka nemala posilňovač riadenia.

Počul vreskot sestier Gorgón a hore na kopci si všimol koralové hady na hlave Euryalé, no nemal čas sa tým zaoberať. Strecha budovy dolu sa približovala ako prova bojovej lode. Čelná zrážka o desať, deväť, osem…

Podarilo sa mu zvrtnúť na bok, aby si pri náraze nezlámal nohy. Tácka preskákala po streche a vymrštila sa do vzduchu. Odletela na jednu stranu, Percy na druhú.

Kým padal k ceste, v hlave mu prebleskol strašný scenár. Jeho telo sa rozpľasne na skle nejakého terénneho auta a nazúrený chlap za volantom sa ho pokúsi striasť stieračmi. Z neba padajú debilní pubertiaci! To mi ešte chýbalo! Aj tak už meškám!

Ako zázrakom ho nápor vetra odvial nabok – práve tak, že sa vyhol ceste a zrútil sa do krovia. Nebolo to mäkké pristátie, ale lepšie ako asfalt.

Percy zastonal. Mal chuť ležať a omdlieť, ale musel ísť ďalej. Pozviechal sa na nohy. Ruky mal doráňané, ale zdalo sa, že si nič nezlomil. Batoh mu zostal. Pri tej šialenej jazde prišiel o meč, no vedel, že sa mu nakoniec znovu objaví vo vrecku ako pero. Patrilo to k jeho kúzlu.

Zadíval sa na kopec. Gorgóny s pestrými hadími vlasmi a v bledozelených vestách sa nedali prehliadnuť. Postupovali z kopca, pohybovali sa pomalšie ako Percy, ale omnoho obratnejšie. Tie slepačie nohy museli byť na lezenie ideálne. Percy odhadoval, že mu zostáva asi tak päť minút, kým sa k nemu dostanú.

Vysoký plot z pletiva vedľa neho oddeľoval cestu od kľukatých uličiek, útulných domčekov a vysokých eukalyptov. Bol tam zrejme preto, aby bránil ľuďom dostať sa na cestu a vyvádzať tam hlúposti – ako napríklad vchádzať na tácke do rýchleho pruhu –, no pletivo bolo samá diera. Percy cez jednu z nich ľahko prekĺzol. Mohol by si nájsť auto a odísť na západ k oceánu. Nerád kradol autá, ale keď mu šlo o život, v priebehu niekoľkých týždňov si ich zopár „vypožičal“ vrátane jedného policajného. Chcel ich vrátiť, ale nijaké vozidlo dlho nevydržalo.

Pozrel na východ. Ako čakal, o necelých sto metrov ďalej sa cesta zarezávala do úpätia kopca. Ako očné jamky obrej lebky naňho zízali dve ústia tunela, jedno pre každý smer. Uprostred, kde by mal byť nos, vybiehala zo svahu betónová stena s kovovými dverami ako vstupom do bunkra.

Mohol to byť údržbársky tunel. To by si asi pomysleli smrteľníci, keby si vráta vôbec všimli. No tí nemohli vidieť cez hmlu. Percy vedel, že tá brána skrýva niečo viac.

Po bokoch stáli dve postavy v brnení. Mali na sebe čudesnú zmes chocholatých rímskych prilbíc, náprsných pancierov, zbraní, riflí, fialových tričiek a bielych tenisiek. Strážca napravo vyzeral ako dievča, aj keď sa to v brnení dalo ťažko rozoznať. Ten naľavo bol zavalitý chalan s lukom a puzdrom so šípmi na chrbte. Obaja držali dlhé drevené palice so železnými hrotmi, pripomínajúce staromódne harpúny.

Percyho vnútorný radar kvílil ako šialený. Po tej skúške strašných dní sa konečne ocitol pri cieli. Inštinkty mu našepkávali, že ak sa dostane za bránu, bude v bezpečí – prvý raz od chvíle, keď ho vlčica poslala na juh.

Tak prečo sa mu nechcelo vojsť?

O kúsok vyššie sa Gorgóny šplhali po streche bytového komplexu. Boli iba na tri minúty od neho – možno aj menej.

Čosi v ňom sa chcelo rozbehnúť k bráne v kopci. Musel by sa dostať do stredu cesty, tam to stihne raz-dva. Zvládne to prv, než sa k nemu Gorgóny dostanú.

No niečo v ňom zase chcelo zamieriť na západ k oceánu. Tam by bol v bezpečí. Tam by mal najväčšiu silu. Z rímskych strážcov pri bráne bol nesvoj. Voľačo mu našepkávalo: Toto nie je tvoje teritórium. Toto je nebezpečné.

„Jasné, máš pravdu,“ ozval sa nejaký hlas vedľa neho.

Percy sa strhol. Najskôr mu zišlo na um, že sa k nemu znovu zakradla Stheno, ale tá stará dáma, ktorá sedela v kroví, bola ešte odpudivejšia ako Gorgóna. Vyzerala ako hipisáčka pohodená do jarku pri ceste asi tak pred štyridsiatimi rokmi, kde odvtedy zbierala smeti a handry. Mala na sebe batikované šaty, roztrhané deky a igelitky. Kučeravá sivohnedá štica pripomínala penu z piva a mala ju stiahnutú dozadu čelenkou so symbolom mieru. Na lícach mala bradavice a materské znamienka. Keď sa usmiala, odhalila presne tri zuby.

„To nie je údržbársky tunel,“ prezradila mu. „Je to vchod do tábora.“

Percymu prešiel po chrbte mráz. Tábor. Áno, odtiaľ pochádza. Z tábora. Možno je to jeho domov. Možno je tu niekde blízko Annabeth.

No zdalo sa mu, že niečo nie je v poriadku.

Gorgóny boli ešte vždy na streche domu. Potom Stheno potešene zakrákala a ukázala smerom k Percymu.

Hipisácka starena povytiahla obočie. „Nemáš veľa času, dieťa. Musíš sa rozhodnúť.“

„Kto ste?“ spýtal sa Percy, no sám nevedel, či to chce zistiť. Posledné, čo by potreboval, bol ďalší neškodný smrteľník, z ktorého sa vykľuje obluda.

„No, môžeš ma volať June.“ Starej dáme zažiarili oči, akoby vyslovila výborný vtip. „Je predsa jún, nie? Podľa mňa nazvali tento mesiac!“

„Jasné… Pozrite, mal by som ísť. Blížia sa dve Gorgóny. Nechcem, aby vám ublížili.“

June sa chytila za srdce. „Aké milé! Patrí to však k tvojej voľbe!“

„Mojej voľbe…“ Percy sa nervózne pozrel ku kopcu. Gorgóny si stiahli zelené vesty. Z chrbta im vyrástli krídla – malé netopierie krídla lesklé ako mosadz.

Odkedy mali krídla? Možno sú iba na okrasu. Možno sú primalé na to, aby dokázali vyniesť Gorgóny do vzduchu. Potom obidve sestry zoskočili z bytového domu a rozleteli sa k nemu.

Výborne. Už chýbalo iba toto.

„Áno, k tvojej voľbe,“ potvrdila June, akoby sa ani neponáhľala. „Mohol by si ma tu nechať napospas Gorgónam a zamieriť k oceánu. Dostaneš sa tam bezpečne, to ti zaručujem. Gorgóny sa veľmi rady pustia do mňa a teba nechajú ísť. V mori ťa nebude obťažovať žiadna obluda. Môžeš začať nový život, dožiť sa požehnaného veku a uniknúť mnohým bolestiam a trápeniam, ktoré máš pred sebou.“

Percy vedel, že sa mu tá druhá možnosť páčiť nebude. „Alebo?“

„Alebo urobíš dobrý skutok pre starú dámu,“ zaškerila sa. „Odnes ma so sebou do tábora.“

„Odniesť vás?“ Percy dúfal, že si z neho uťahuje. Potom si June vyhrnula sukne a odhalila spuchnuté fialové nohy.

„Sama sa tam nedostanem,“ vysvetlila. „Odnes ma do tábora – cez cestu, cez tunel a cez rieku.“

Percy netušil, akú rieku má na mysli, ale neznelo to jednoducho. June sa mu zdala dosť ťažká.

Gorgóny už boli sotva päťdesiat metrov od nich – kĺzali sa k nemu bez náhlenia, akoby vedeli, že lov sa blíži ku koncu.

Percy pozrel na starú dámu. „A do toho tábora vás mám odniesť, lebo…“

„Lebo je to láskavosť!“ poučila ho. „A ak to neurobíš, bohovia zomrú, náš známy svet zanikne a všetci z tvojho starého života zahynú. Iste, ty si na nich už nespomenieš, takže ti to nebude ani prekážať. Budeš v bezpečí na dne mora…“

Percy preglgol. Gorgóny veselo zaškriekali a plachtili k svojej koristi.

„Keď pôjdem do tábora,“ spýtal sa, „získam naspäť svoje spomienky?“

„Nakoniec áno,“ prikývla June. „No varujem ťa, budeš toho musieť veľa obetovať! Stratíš Achillovu schopnosť. Pocítiš bolesť, trápenie, smútok, aké si ešte nezažil. Ale možno dostaneš šancu zachrániť svojich priateľov a rodinu, získať naspäť starý život.“

Gorgóny im krúžili rovno nad hlavami. Asi si prezerali starenu, usilovali sa zistiť, čo je to za nového hráča, prv než zaútočia.

„A čo tí strážcovia pri bráne?“ zisťoval Percy.

June sa usmiala. „Tí ťa pustia, môj milý. Tým dvom môžeš veriť. Tak čo povieš? Pomôžeš bezbrannej starej žene?“

Percy pochyboval, že June je bezbranná. Prinajhoršom to bola pasca. Prinajlepšom nejaká skúška.

Percy skúšky nenávidel. Odvtedy, čo stratil pamäť, bol celý jeho život jeden veľký nevyplnený test. Bol                   z                  . Cítil sa ako                  , a keby ho obludy chytili, bol by                   .

Potom si spomenul na Annabeth, jedinú súčasť svojho starého života, ktorou si bol istý. Musí ju nájsť.

„Odnesiem vás.“ Chytil starenu a nadvihol ju.

Bola ľahšia, ako čakal. Snažil sa nevnímať jej kyslý dych a mozoľnaté ruky, ktorými sa ho chytila okolo krku. Dostal sa cez hlavný pruh vozovky. Nejaký vodič zatrúbil. Ďalší vykríkol niečo, čo odniesol vietor. Väčšina však len strhla volant a zatvárila sa nazlostene, akoby sa otrhaným mladíkom nesúcim staré hipisáčky krížom cez cestu museli tu v Berkeley vyhýbať každý deň.

Vznášal sa nad nimi akýsi tieň. Stheno škodoradostne zakričala: „Šikovný chalan! Našiel si si bohyňu, čo?“

Bohyňu?

June sa nadšene zachichotala a zašomrala: „Hups!“ keď ju skoro zrazilo auto.

Odniekiaľ zľava zjačala Euryalé. „Na nich! Dvaja sú lepší ako jeden!“

Percy sa rozbehol cez zvyšné jazdné pruhy. Nejako sa mu podarilo dostať doprostred cesty a neprísť o život. Videl Gorgóny, ako zlietajú nadol, autá pod tými obludami kľučkovali. Rozmýšľal, čo asi smrteľníci vidia cez hmlu – obrovské pelikány? Vlčica Lupa mu vysvetľovala, že smrteľné mozgy sú schopné uveriť skoro všetkému – okrem skutočnosti.

Percy dobiehal k bráne v svahu. June bola každým krokom ťažšia. Búchalo mu srdce. Rebrá ho boleli.

Jeden zo strážcov vykríkol. Ten chalan s lukom založil šíp do tetivy. Percy skríkol: „Počkaj!“

No chalan nemieril naňho. Šíp preletel Percymu ponad hlavu. Jedna z Gorgón zakvílila od bolesti. Druhý strážca si pripravil kopiju a divo zamával na Percyho, aby sa poponáhľal.

Pätnásť metrov k bráne. Desať.

„Mám ťa!“ zjačala Euryalé. Percy sa obrátil, práve keď sa jej šíp zabodol do čela. Euryalé sa zrútila do rýchleho pruhu. Zrazil ju kamión a vláčil ju skoro sto metrov, ale ona sa vyšplhala na kabínu, vytiahla si šíp z hlavy a znovu vzlietla.

Percy sa dostal k dverám. „Vďaka,“ vyhŕkol smerom k strážcom. „Super zásah.“

„Ako to, že ju to nezabilo?“ rozčuľoval sa lukostrelec.

„Vitaj v mojom svete,“ zašepkal Percy.

„Frank,“ ozvala sa tá dievčina. „Dovnútra s nimi, rýchlo! To sú Gorgóny.“

„Gorgóny?“ zapišťal lukostrelec. Pod prilbicou z neho nebolo veľa vidieť, ale vyzeral robustný ako zápasník, asi tak štrnásť- či pätnásťročný. „Zadrží ich brána?“

June sa v Percyho náručí zachichotala. „Nie, nezadrží. Vpred, Percy Jackson! Cez tunel a cez rieku!“

„Percy Jackson?“ Tá strážkyňa mala tmavšiu pleť a spod prilbice jej vykúkali kučeravé vlasy. Vyzerala mladšia od Franka – asi tak na trinásť. Pošva s mečom jej siahala skoro až po členky. Napriek tomu sa zdalo, že tu velí ona. „Dobre, ty budeš poloboh, ale kto je tá…?“ Pozrela na June. „To je jedno. Choďte jednoducho dovnútra. Ja ich zdržím.“

„Hazel,“ zaprotestoval chalan. „Neblázni.“

„Bežte!“ súrila ich.

Frank zahrešil nejakým cudzím jazykom – po latinsky? – a otvoril bránu. „Poďte!“

Percy šiel za ním, potácal sa pod ťarchou starej ženy, ktorá bola rozhodne čoraz ťažšia a ťažšia. Netušil, ako Hazel sama zdrží Gorgóny, ale bol príliš unavený, aby protestoval.

Tunel sa zarezával do skaly a bol široký a vysoký asi ako školská chodba. Spočiatku vyzeral ako typický údržbársky koridor s množstvom elektrických káblov, výstražných nápisov a skriniek s poistkami na stenách a svetlami v drôtených krytoch na strope. Čím hlbšie sa dostávali do útrob kopca, betónová podlaha sa menila na mozaiku z kachličiek. Lampy vystriedali trstinové fakle, ktoré horeli, ale nedymili. O niekoľko metrov ďalej zbadal Percy štvorec denného svetla.

Stará dáma už bola ťažšia ako kopa vriec s pieskom. Percymu sa od námahy triasli ruky. June mrmlala akúsi latinskú pieseň, znelo to ako uspávanka, čo mu v sústredení veľmi nepomáhalo.

Za nimi sa v tuneli ozývali hlasy Gorgón. Hazel kričala. Percy mal sto chutí zložiť June na zem a rozbehnúť sa späť na pomoc tej dievčine, no potom sa celý tunel otriasol rachotom padajúcich skál. Ozvalo sa rovnaké krákanie Gorgón, ako keď na ne Percy v Nape vysypal debničku bowlingových gúľ. Obzrel sa. Západný koniec tunela bol plný prachu.

„Neskontrolujeme Hazel?“ spýtal sa.

„Tá si poradí – dúfam,“ mávol rukou Frank. „Pod zemou je dobrá. Rýchlo poďme ďalej. Už sme skoro tam.“

„Skoro kde?“

June sa zasmiala. „Vedú tam všetky cesty, dieťa. Mal by si to vedieť.“

„Do väzenia?“ nechápal Percy.

„Do Ríma, chlapče,“ vyhlásila starena. „Do Ríma.“

Percy si nebol istý, či jej dobre rozumel. Pravda, prišiel o pamäť. Cítil, že to s hlavou nemá v poriadku odvtedy, čo sa zobudil vo Vlčom dome. Bol však presvedčený, že Rím neleží v Kalifornii.

Bežali ďalej. Žiara na konci tunela silnela, až sa konečne vynorili na denné svetlo.

Percy stuhol. Pri nohách sa mu rozprestieralo niekoľko kilometrov široké údolie. Na dne kotliny sa ťahali menšie vŕšky, zlatisté pláne a pásy lesa. Z jazera uprostred sa vinula drobná priezračná riečka a opisovala po obvode veľké G.

Mohlo to byť kdekoľvek v severnej Kalifornii – virgínske duby, eukalypty, zlatožlté kopce a belasá obloha. V diaľke sa vo vnútrozemí vypínal veľký vrch – ako sa volal? Mount Diablo? – presne tam, kde mal byť.

Percy však cítil, akoby vošiel do nejakého tajného sveta. Uprostred údolia pri jazere hniezdilo mestečko bielych mramorových budov s červenými šindľovými strechami. Niektoré mali kupoly a stĺporadia ako historické pamiatky. Iné vyzerali ako paláce so zlatými dverami a rozľahlými záhradami. Videl otvorené námestie s voľne stojacimi stĺpmi, fontánami a sochami. V slnečnom jase sa lesklo päťposchodové koloseum vedľa dlhej oválnej arény, zrejme pretekárskej dráhy.

Na druhej strane jazera smerom na juh bol ďalší vŕšok, posiaty ešte pôsobivejšími stavbami – svätyňami, súdil Percy. Rieku, vinúcu sa údolím, preklenovalo niekoľko kamenných mostov a na severe sa od kopcov k mestu ťahal dlhý rad tehlových oblúkov. Percy si pomyslel, že to vyzerá ako vyvýšená železničná trať. Potom si uvedomil, že to bude akvadukt.

Najzvláštnejšia časť údolia však ležala rovno pod ním. O necelých dvesto metrov ďalej hneď za riekou sa rozkladal akýsi vojenský tábor. Bol to štvorec so stranou dlhou asi pol kilometra, na všetkých stranách sa týčili hlinené valy, vŕšky lemovali ostré bodce. Okolo múrov sa ťahala suchá priekopa, tiež posiata hrotmi. Na každom rohu sa dvíhali drevené strážne veže s hliadkami a veľkými kušami na stojanoch. Z veží viseli fialové zástavy. Na vzdialenej strane tábora sa otvárala široká brána vedúca k mestu. Na strane k rieke boli menšie zatvorené vráta. Za hradbami vládol čulý ruch: desiatky detí prúdili do kasární a zase von, nosili zbrane, leštili brnenia. Percy počul búchanie kladív v kováčskej dielni a cítil mäso opekajúce sa nad ohňom.

Niečo na tom sa mu zdalo dosť známe, ale nie celkom v poriadku.

„To je tábor Jupiter,“ oznámil Frank. „Budeme v bezpečí, len čo…“

V tuneli za nimi sa ozvali kroky. Hazel vybehla na svetlo. Bola celá pokrytá kamenným prachom a dychčala. Stratila prilbicu, kučeravé hnedé vlasy jej splývali na plecia. Vpredu na brnení sa jej ťahali škrabance od pazúrov Gorgóny. Jedna obluda ju označkovala nálepkou 50 % ZĽAVA.

„Zdržala som ich,“ vydýchla. „Ale budú tu každú chvíľku.“

Frank zahrešil. „Musíme prejsť cez rieku.“

June zovrela Percymu krk ešte silnejšie. „Ó, áno, prosím. Nemôžem si namočiť šaty.“

Percy si zahryzol do jazyka. Ak je tá ženská bohyňa, potom jedine bohyňa smradľavých, ťažkých a nemožných hipisákov. Ale keď už sa s ňou dostal až sem, povlečie ju ďalej.

Je to láskavosť, povedala. A ak to neurobíš, bohovia zomrú, náš známy svet zanikne a všetci z tvojho starého života zahynú.

Ak je to skúška, nemohol si dovoliť neuspieť.

Po ceste k rieke sa niekoľko ráz potkol. Frank a Hazel ho podopierali, aby nespadol.

Dostali sa k brehu a Percy sa zastavil, aby chytil druhý dych. Prúd bol rýchly, ale rieka nevyzerala hlboká. Brány pevnosti boli na dosah.

„Bež, Hazel.“ Frank nasadil do luku dva šípy odrazu. „Odprevaď Percyho, nech ho stráže nezastrelia. Teraz tie potvory zdržím zase ja.“

Hazel prikývla a vošla do prúdu.

Percy sa vybral za ňou, no niečo ho donútilo zaváhať. Za normálnych okolností vodu zbožňoval, ale táto rieka sa mu videla… silná a nie veľmi priateľská.

„Malý Tiber,“ vysvetľovala June s pochopením. „Má silu pôvodného Tiberu, rieky impéria. Je to tvoja posledná šanca vycúvať, chlapče. Achillova schopnosť je grécke požehnanie. Na rímskom území si ju neuchováš. Tiber ti ju zmyje.“

Percy bol priveľmi vyčerpaný, aby všetkému porozumel, ale to hlavné pochopil. „Ak prejdem cez túto rieku, už nebudem mať kožu zo železa?“

June sa usmiala. „Takže, čo si vyberieš? Bezpečie, alebo budúcnosť plnú bolesti a nových možností?“

Gorgóny s jačaním vyleteli z tunela. Frank vystrelil šípy.

Hazel uprostred rieky vykríkla: „Percy, poď!“

Na strážnych vežiach sa rozozvučali lesné rohy. Stráže kričali a mierili kušami na Gorgóny.

Percy pomyslel na Annabeth. Vošiel do rieky. Chladila ho ako ľad a prúd bol omnoho prudší, než si myslel. Rozohnal sa päsťami a obrie ruky vsotili Gorgóny do Tiberu. Obludy narazili na dno a rozsypali sa na prach. Iskrivé oblaky ich esencie sa chceli znovu sformovať, ale rieka ich rozprášila ako mixér. Zakrátko všetky stopy po Gorgónach zmizli s prúdom. Víry sa rozplynuli a rieka opäť pokojne plynula.

Percy stál na brehu. Z oblečenia a z kože sa mu dymilo, akoby sa namiesto v rieke vykúpal v kyseline. Cítil sa odhalený, surový… bezbranný.

Uprostred Tiberu sa potácal Frank, celý zmätený, ale inak bol v poriadku. Hazel sa k nemu prebrodila a pomohla mu na breh. Až vtedy si Percy uvedomil, ako všetci navôkol zrazu stíchli. Zízali naňho. Iba stará dáma June nevyzerala prekvapene.

„Och, to bol skvelý výlet,“ pochvaľovala si. „Vďaka, Percy Jackson, že si ma priniesol do Tábora Jupiter.“

Jedno z dievčat zhíklo: „Percy… Jackson?“

Znelo to tak, akoby to meno poznala. Percy si ju premeriaval, dúfal, že uvidí známu tvár.

Bolo jasné, že šlo o vodkyňu. Cez zbroj mala prehodený fialový plášť. Hruď jej zdobili medaily. Musela byť asi tak v Percyho veku, mala tmavé prenikavé oči a dlhé čierne vlasy. Percy ju nepoznal, ale ona naňho upierala oči, akoby ho vídala v nočných morách.

June sa potešene rozosmiala. „No pravdaže. Užijete si spolu kopec zábavy!“

Potom, akoby už ten deň nebol dosť čudný, začala starena žiariť a meniť sa. Rástla, až sa z nej stala žiarivá dvojmetrová bohyňa v modrých šatách a s plášťom okolo pliec, ktorý pripomínal koziu kožu. Tvár mala prísnu a majestátnu. V ruke držala palicu s lotosovým kvetom na konci.

Ak sa táborníci dokázali tváriť ešte ohromenejšie, zatvárili sa tak. Dievča vo fialovom plášti pokľaklo. Ostatní ho nasledovali. Jeden padol na kolená tak nemotorne, že sa skoro prebodol vlastným mečom.

Hazel prehovorila prvá: „Juno.“

Aj ona s Frankom padli na kolená a iba Percy zostal stáť. Vedel, že by si mal asi tiež kľaknúť, ale potom, čo sa s tou starou dámou tak dlho vláčil, sa mu nechcelo prejavovať jej úctu.

„Takže vy ste Juno?“ povedal. „Ak som tú vašu skúšku zložil, mohol by som dostať naspäť spomienky a svoj život?“

Bohyňa sa usmiala. „Časom, Percy Jackson, až keď uspeješ aj tu v tábore. Dnes si sa držal dobre, bol to slušný začiatok. Možno máš ešte nádej.“

Obrátila sa na ostatných. „Rimania, predstavujem vám Neptúnovho syna. Celé mesiace driemal, ale teraz sa prebral. Jeho osud je vo vašich rukách. Sviatok Fortuny sa rýchlo blíži. Smrť treba oslobodiť, ak máte mať v boji nejakú nádej. Nesklamte ma!“

Juno sa zaligotala a rozplynula sa. Percy sa pozrel na Hazel a Franka, či mu to nejako nevysvetlia, ale tvárili sa rovnako zmätene ako on. Frank držal niečo, čo si predtým Percy nevšimol – dve hlinené fľaštičky s korkovými zátkami. Zdalo sa, že sú v nich liečivé nápoje. Percy netušil, kde sa tam vzali, ale zbadal, ako si ich Frank strčil do vrecka a pohľadom mu naznačil: To si preberieme neskôr.

Dievčina vo fialovom plášti podišla dopredu a ostražito si Percyho premerala. Nemohol sa zbaviť pocitu, že by ho najradšej prebodla dýkou.

„Tak,“ vyhlásila chladne, „syn Neptúna k nám prichádza s požehnaním Juno.“

„Pozri,“ spustil Percy, „trošku ma hnevá pamäť. No, vlastne si nepamätám vôbec nič. Poznáme sa?“

Dievčina zaváhala. „Som Reyna, prétorka Dvanástej légie… A… nie, nepoznáme sa.“

To posledné bolo klamstvo. Percy jej to videl na očiach. Ale tiež pochopil, že by sa jej nepozdávalo, keby sa s ňou o tom dohadoval tu pred jej vojakmi.

„Hazel,“ povedala Reyna, „odveď ho dovnútra. Chcem ho vypočuť v principii. Potom ho pošleme k Oktaviánovi. Musíme zistiť, aké sú znamenia, kým sa rozhodneme, čo s ním urobíme.“

„Ako to myslíš,“ zamračil sa Percy, „rozhodnúť sa, čo so mnou urobíte?“

Reyna zovrela ruku na dýke. Očividne nebola zvyknutá na to, aby niekto diskutoval o jej rozkazoch. „Skôr ako niekoho prijmeme do tábora, musíme ho vypočuť a dozvedieť sa znamenie. Juno povedala, že tvoj osud je v našich rukách. Musíme zistiť, či ťa k nám bohyňa priviedla ako nového regrúta…“ Premeriavala si Percyho, akoby o tom pochybovala. „Alebo,“ riekla s väčšou nádejou, „nám dodala nepriateľa, ktorého máme zabiť.“

III
PERCY

Duchov sa Percy nebál, čo bolo dobre. Polovica ľudí v tábore bola totiž mŕtva.

Mihotajúci sa fialoví bojovníci leštili pred zbrojnicou éterické meče. Ďalší sa potĺkali pred kasárňami. Mátožný chlapec naháňal po ulici mátožného psa. A veľký žiarivý chlapík s vlčou hlavou strážil pred stajňami stádo… Boli to jednorožce?

Nikto z táborníkov si duchov veľmi nevšímal, ale keď sa priblížil Percyho sprievod s Reynou na čele a Frankom a Hazel po bokoch, všetci duchovia sa zarazili a nespúšťali z nich oči. Niektorí dokonca vyzerali naštvane. Ten malý mátožný chalan skríkol niečo ako ,Greggus‘ a rozplynul sa.

Percy ľutoval, že sa tiež nevie stať neviditeľným. Po týždňoch samoty mu všetka tá pozornosť nebola príjemná. Držal sa medzi Hazel a Frankom a pokúšal sa vyzerať nenápadne.

„Zdá sa mi to?“ spýtal sa. „Alebo sú to…“

„Duchovia?“ Hazel sa obrátila. Mala zvláštne oči, pripomínali štrnásťkarátové zlato. „To sú lárovia. Bôžikovia domu.“

„Bôžikovia domu,“ opakoval Percy. „Ako to… že sú menší než ozajstní bohovia, ale väčší než bôžikovia bytu?“

„Sú to duchovia predkov,“ vysvetľoval Frank. Dal si dolu prilbicu a odhalil detskú tvár, ktorá sa akosi nehodila k jeho vojenskému zostrihu ani k mohutnej, urastenej postave. Vyzeral ako batoľa vykŕmené steroidmi, ktoré sa dalo k námornej pechote.

„Lárovia sú niečo ako maskoti,“ pokračoval. „Väčšinou sú neškodní, ale takýchto rozčúlených som ich ešte nevidel.“

„Zízajú na mňa,“ posťažoval si Percy. „Ten malý duch mi povedal Greggus. Nevolám sa Greg.“

„Graecus,“ opravila ho Hazel. „Keď tu chvíľu pobudneš, začneš rozumieť po latinsky. Polobohovia majú na to vrodené vlohy. Graecus znamená Grék.“

„A to je niečo zlé?“ nechápal Percy.

Frank si odkašlal. „Možno nie. Máš taký typ pleti, tmavé vlasy a tak. Možno si myslí, že si naozaj Grék. Pochádza tvoja rodina odtiaľ?“

„Neviem. Ako vravím, prišiel som o spomienky.“

„Alebo možno…“ zaváhal Frank.

„Čo?“ spýtal sa Percy.

„Asi nič,“ odbil ho Frank. „Rimania a Gréci boli starí súperi. Rimania niekedy používajú slovo graecus ako urážku pre niekoho, kto je cudzí – nepriateľ. Ja by som si z toho nič nerobil.“

No znelo to, akoby ho to poriadne trápilo.

Zastali uprostred tábora, kde sa stretávali dve široké dláždené cesty a tvorili písmeno T.

Cesta vedúca k hlavnej bráne sa volala VIA PRAETORIA. Tá druhá, ktorá sa ťahala stredom tábora, niesla meno VIA PRINCIPALIS. Pod tými ceduľami viseli ručne maľované ukazovatele ako BERKELEY 5 MÍĽ; NOVÝ RÍM 1 MÍĽA; STARÝ RÍM 7 280 míľ; PLUTÓN 2 310 MÍĽ (ten mieril rovno dolu); RENO 208 MÍĽ a ISTÁ SMRŤ: ROVNO TU!

Na istú smrť to tam vyzeralo dosť čisto a upravene. Budovy boli čerstvo vybielené a postavené na presnom pôdoryse, akoby celý tábor navrhol nejaký úzkostlivý učiteľ matematiky. Kasárne mali zatienené verandy, táborníci tam vylihovali v hojdacích sieťach, hrali karty a popíjali kolu. Každá spoločná spálňa mala vyvesenú inú zbierku zástav s rímskymi číslicami a rôznymi zvieratami – orlom, medveďom, vlkom, koňom a niečím, čo pripomínalo škrečka.

Rady obchodov na Via Praetoria ponúkali jedlo, zbroj, zbrane, kávu, gladiátorskú výbavu, tógy na požičanie. Pred obchodom s vozmi hlásal veľký inzerát: CAESAR XLS S PROTIBLOKOVACÍM SYSTÉMOM, NA SPLÁTKY BEZ AKONTÁCIE!

V rohu križovatky stála najpôsobivejšia budova – dvojposchodový klin z bieleho mramoru so stĺporadím ako nejaká staromódna banka. Vpredu hliadkovali rímske stráže. Nad vchodom visela veľká fialová zástava so zlatými písmenami SPQR, vyšitými na vavrínovom venci.

„Vaše ústredie?“ spýtal sa Percy.

Reyna sa k nemu obrátila. Oči mala stále chladné a nepriateľské. „Vraví sa tomu principia.“

Preletela pohľadom dav zvedavých táborníkov, ktorí ju sprevádzali od rieky. „Všetci naspäť k svojim povinnostiam! Informujem vás na večernom zhromaždení. Nezabudnite, po večeri máme vojnové hry.“

Pri pomyslení na večeru Percymu zaškvŕkalo v bruchu. Z vône pečeného mäsa z jedálne sa mu v ústach zbiehali sliny. Z pekárne na ulici to tu krásne rozvoniavalo, ale pochyboval, že ho tam Reyna pustí.

Dav sa neochotne rozptýlil. Niektorí si čosi šomrali o Percyho šanciach.

„Je po ňom,“ mienil jeden.

„A tamtí dvaja, čo ho našli, by si tiež zaslúžili,“ pridal sa iný.

„Hej,“ zamumlal ďalší, „do Piatej kohorty s ním. Graecus a geekovia.“

Na tom sa niekoľkí zasmiali, ale Reyna sa na nich zamračila a oni sa stratili.

„Hazel,“ obrátila sa na ňu Reyna. „Poď s nami. Chcem, aby si nahlásila, čo sa stalo pri bráne.“

„Ja tiež?“ spýtal sa Frank. „Percy mi zachránil život. Musíme ho nechať…“

Reyna sa naňho tak prísne zadívala, až cúvol.

„Spomeň si, Frank Čang,“ oborila sa naňho, „že si sám v probatiu. Tento týždeň si sa už postaral o dosť malérov.“

Frankovi očerveneli uši. Chytil si doštičku navlečenú na šnúrke okolo krku. Percy si ju predtým nevšimol, ale vyzeralo to ako olovený štítok s menom.

„Utekaj do zbrojnice,“ prikázala mu Reyna. „Skontroluj inventár. Zavolám ťa, keď ťa budem potrebovať.“

„Ale…“ Frank sa zarazil. „Áno, Reyna.“

Rýchlo zmizol.

Reyna ukázala Hazel a Percymu na ústredie. „A teraz, Percy Jackson, uvidíme, či ti vylepšíme pamäť.“

Principia bola vo vnútri ešte pôsobivejšia ako zvonka.

Na strope sa leskla mozaika Romula a Rema pod ich adoptívnou matkou vlčicou (Lupa tú historku rozprávala Percymu najmenej milión ráz). Podlaha bola z lešteného mramoru. Steny pokrýval zamat, takže sa Percymu zdalo, že sa ocitol v najluxusnejšom stane na svete. Pri zadnej stene boli vystavené zástavy a drevené žrde obité bronzovými medailami – vojenskými symbolmi, hádal Percy. V rohu bol jeden stojan prázdny, akoby hlavnú zástavu odniesli na vyčistenie.

V zadnom kúte viedlo dolu schodisko. Bolo zatarasené železnými mrežami ako dvere väzenia. Percy uvažoval, čo je tam dolu – obludy? Poklad? Polobohovia v bezvedomí, ktorí rozhnevali Reynu?

Dlhý drevený stôl uprostred miestnosti bol pokrytý zvitkami, zápisníkmi, tabletmi, dýkami a veľkou misou s tvrdými cukríkmi, ktorá sa tam akosi vôbec nehodila. Po bokoch stola stáli dve sochy chrtov v životnej veľkosti – jedna strieborná, druhá zlatá.

Reyna zašla za stôl a sadla si na jednu zo stoličiek s vysokými opierkami. Percy by si rád sadol, ale Hazel zostala stáť a on mal pocit, že sa to od neho tiež čaká.

„Takže…“ začal.

Sochy psov vycerili zuby a zavrčali.

Percy zmeravel. Proti psom obyčajne nič nemal, no tieto naňho zlostne zazerali rubínovými očami. Ich tesáky vyzerali ostré ako britvy.

„Pokoj, chlapci,“ chlácholila ich Reyna.

Prestali vrčať, no Percyho si ďalej prezerali, akoby si ho predstavovali vo vlastnej miske.

„Nezaútočia na teba,“ vysvetľovala Reyna, „ak sa nepokúsiš niečo ukradnúť alebo ak im to neprikážem. Volajú sa Argentum a Aurum.“

„Striebro a Zlato,“ prikývol Percy. Zmysel latinských slov mu naskakoval v hlave, presne ako povedala Hazel. Skoro sa spýtal, ktorý pes je ktorý, kým si uvedomil, že by sa strápnil.

Reyna odložila dýku na stôl. Percy mal nejasný pocit, že to dievča už niekedy videl. Čierne vlasy, lesklé ako vulkanit, si zaplietla do vrkoča na chrbte. Držala telo ako šermiar – uvoľnená, ale ostražitá, akoby bola pripravená kedykoľvek sa vrhnúť do akcie. Ustarostené vrásky okolo očí ju robili staršou, než asi bola.

„My dvaja sme sa už stretli,“ usúdil. „Ale nepamätám si kedy. Prosím, ak mi môžeš niečo vysvetliť…“

„Postupne,“ prerušila ho Reyna. „Chcem si vypočuť tvoju historku. Na čo si pamätáš? Ako si sa sem dostal? A neklam. Moje psy nemajú rady klamárov.“

Argentum a Aurum zavrčali, aby potvrdili jej slová.

Percy vyrozprával svoj príbeh – ako sa zobudil v zrúcaninách domu v sonomských lesoch. Opísal obdobie, ktoré strávil s Lupou a jej svorkou, ako sa učil ich reč posunkov a výrazov, ako sa učil prežívať a bojovať.

Lupa mu rozprávala o polobohoch, obludách a bohoch. Vysvetlila mu, že bola jedným zo strážnych duchov v starom Ríme. Polobohovia ako Percy nesú v moderných časoch zodpovednosť za udržiavanie rímskych tradícií – za bojovanie s netvormi, uctievanie bohov, chránenie smrteľníkov a udržiavanie spomienok na impérium. Celé týždne ho trénovala, kým nezosilnel a nebol húževnatý a krutý ako vlk. Keď bola s jeho zručnosťami spokojná, poslala ho na juh s tým, že ak prežije putovanie, možno nájde nový domov a získa naspäť spomienky. Nič z toho Reynu zrejme neprekvapilo. Vlastne to vyzeralo, že sa jej to vidí celkom normálne – až na jedno.

„Vôbec nijaké spomienky?“ začudovala sa. „Stále si nič nepamätáš?“

„Iba zahmlené útržky.“ Percy sa pozrel na chrty. Nechcel spomenúť Annabeth. Prichodilo mu to veľmi osobné a vôbec netušil, kde ju nájde. Myslel si, že sa poznajú z tábora – no zdalo sa mu, že tento nie je ten pravý.

A tiež sa mu nechcelo deliť o svoju jedinú jasnú spomienku: na Annabethinu tvár, dlhé vlasy a sivé oči, na to, ako sa smiala, ako ho objala a pobozkala zakaždým, keď vyviedol nejakú hlúposť.

To ma teda musela v kuse bozkávať, pomyslel si Percy.

Bál sa, že ak sa s tou spomienkou niekomu zdôverí, vyparí sa ako sen. A to nemohol dopustiť.

Reyna roztočila dýku na stole. „Väčšina z toho, čo opisuješ, je pre polobohov bežná vec. V istom veku si nejako nájdeme cestu do Vlčieho domu. Tam nás skúšajú a cvičia. Ak Lupa uzná, že to stačí, pošle nás na juh, aby sme sa pridali k légii. No nikdy som nepočula o nikom, kto by stratil spomienky. Ako si našiel Tábor Jupiter?“

Percy jej porozprával o svojich posledných troch dňoch – o Gorgónach, ktoré nie a nie umrieť, o starej dáme, z ktorej sa vykľula bohyňa, o tom, ako nakoniec stretol Hazel a Franka v tuneli pod kopcom.

Potom sa pustila do rozprávania Hazel. Opísala Percyho ako statočného hrdinu, z čoho bol trochu nesvoj. Neurobil predsa nič zvláštne, iba odniesol hipisácku žobráčku.

Reyna si ho prezerala. „Na nováčika si starý. Koľko máš rokov? Šestnásť?“

„Myslím,“ pripustil Percy.

„Ak si tak dlho žil sám, bez výcviku a pomoci, mal by si byť mŕtvy. A k tomu Neptúnov syn! Máš silnú auru, láka všetky možné obludy.“

„Hej,“ prisvedčil Percy. „Už som počul, že smrdím.“

Reyna sa skoro usmiala a Percy skoro začal dúfať, že sa situácia obráti k lepšiemu. Možnože je to dievča predsa len človek.

„Pred Vlčím domom si musel niekde byť,“ usúdila.

Percy pokrčil plecami. Juno povedala niečo o tom, že driemal, a on mal naozaj nejasný pocit, že spal – možno dlho. Ale nedávalo to zmysel.

Reyna si povzdychla. „No, psy ťa nezožrali, takže asi hovoríš pravdu.“

„Výborne,“ zaškeril sa Percy. „Môžem ísť nabudúce na detektor lži?“

Reyna vstala. Začala sa prechádzať sem a tam pod zástavami. Jej kovové psy ju pozorovali.

„Aj keby som uznala, že nie si nepriateľ,“ rozmýšľala, „nie si typický nováčik. Vládkyňa Olympu sa len tak nezjavuje v tábore a neohlasuje nového poloboha. Keď nás naposledy takto navštívil významný boh…“ pokrútila hlavou. „O takých veciach som počula iba legendy. A syn Neptúna… To nie je dobré znamenie. Najmä nie teraz.“

„Čo je zlé na Neptúnovi?“ spýtal sa Percy. „A ako to myslíš, že najmä nie teraz?“

Hazel k nemu vyslala varovný pohľad.

Reyna sa prechádzala ďalej. „Bojoval si s Medúzinými sestrami a tie sa už neobjavili tisíce rokov. Rozhneval si našich lárov, oslovili ťa graecus. A nosíš zvláštne symboly – to tričko, tie koráliky na krku. Čo znamenajú?“

Percy sa zadíval na svoje obdraté oranžové tričko. Možno bol na ňom kedysi nejaký nápis, ale už vybledol a nedal sa prečítať. To tričko mal už dávno vyhodiť. Bolo poriadne obnosené, ale nedokázal sa ho zbaviť. Pral si ho vo fontánach, v potokoch, ako to šlo, a znovu si ho obliekal. A pokiaľ šlo o náhrdelník, štyri hlinené koráliky zdobili rôzne symboly. Na jednom bol trojzubec. Na ďalšom miniatúrne zlaté rúno. Do tretieho bolo vyryté akési bludisko a ten posledný zdobila nejaká budova – možno Empire State Building? – a okolo nej boli mená, ktoré Percy nepoznal. Tie koráliky si vážil ako fotografie z rodinného albumu, ale nemohol si spomenúť, čo symbolizujú.

„Neviem,“ priznal.

„A tvoj meč?“ chcela vedieť Reyna.

Percy si skontroloval vrecko. Pero sa mu doň vrátilo ako vždy. Vytiahol ho a až vtedy si uvedomil, že ho Reyne ešte neukázal. Hazel a Frank ten meč tiež nikdy nevideli. Tak ako o ňom môže Reyna vedieť?

Lenže bolo neskoro predstierať, že neexistuje… Otvoril pero. Meč vyrástol do plnej podoby. Hazel zalapala po dychu. Chrty znepokojene zabrechali.

„Čo je to?“ spýtala sa Hazel. „Taký meč som nikdy nevidela.“

„Ja áno,“ vyhlásila Reyna temne. „Je veľmi starý – grécky model. Mávali sme niekoľko takých v zbrojnici, kým…“ zarazila sa. „Ten kov sa nazýva božský bronz. Je smrteľný pre obludy rovnako ako imperiálne zlato, ale je ešte vzácnejší.“

„Imperiálne zlato?“ opakoval Percy.

Reyna obnažila svoju dýku. Samozrejme, mala zlaté ostrie. „Tento kov bol v dávnych časoch požehnaný v rímskom Pantheóne. Cisári jeho existenciu prísne tajili – vďaka nemu mohli ich šampióni vraždiť obludy, ktoré ohrozovali ríšu. Mávali sme viac takých zbraní, ale teraz… No musíme si vystačiť. Ja mám túto dýku. Hazel má spathu, jazdecký meč. Väčšina legionárov používa kratší meč, vraví sa mu gladius. Ale tvoja zbraň vôbec nie je rímska. To je ďalšia známka toho, že nie si typický poloboh. A tá ruka…“

„Čo je s ňou?“ zaujímal sa Percy.

Reyna zdvihla predlaktie. Percy si to dovtedy nevšimol, ale na vnútornej strane mala vypálený znak: písmená SPQR, skrížený meč a pochodeň a pod ním štyri rovnobežné riadky pripomínajúce notovú osnovu.

Percy pozrel na Hazel.

„Toto máme všetci,“ potvrdila a zdvihla ruku. „Všetci plnoprávni členovia légie.“

Aj Hazel mala písmená SPQR, ale k nim iba jeden riadok a iný emblém: čierny znak pripomínajúci kríž s roztiahnutými rukami a hlavou:

Percy si poprezeral vlastné ruky. Niekoľko škrabancov, trochu blata a fľak od syrovej taštičky, ale znaky žiadne.

„Takže si nikdy nebol členom légie,“ usúdila Reyna. „Tie znaky sa nedajú odstrániť. Napadlo mi…“ pokrútila hlavou, akoby chcela tú myšlienku zahnať.

Hazel sa naklonila dopredu. „Ak celý čas prežil sám, možno niekde stretol Jasona.“

Obrátila sa na Percyho. „Nevidel si niekde poloboha ako sme my? Chlapca vo fialovom tričku, so znakmi na ruke…“

„No tak, Hazel!“ okríkla ju Reyna stiesnene. „Percy už toho má tiež dosť.“

Percy sa dotkol špičky meča a ten sa znovu zmenil na pero. „Nikoho ako vy som ešte nevidel. Kto je Jason?“

Reyna obdarila Hazel nazlosteným pohľadom. „On je… bol to môj kolega.“ Kývla rukou smerom k druhej prázdnej stoličke. „Légia má zvyčajne dvoch volených prétorov. Jason Grace, Jupiterov syn, bol naším druhým prétorom, kým nezmizol v októbri minulého roka.“

Percy sa pokúšal rátať. Tam vonku sa kalendárom veľmi nezaoberal, ale Juno sa zmienila o tom, že je teraz jún. „Chceš povedať, že tu nie je už osem mesiacov a ešte ste ho nenahradili?“

„Možno nie je mŕtvy,“ pokrčila plecami Hazel. „Nevzdali sme to.“

Reyna sa zaškerila. Percy mal pocit, že ten Jason je pre ňu možno viac ako iba kolega.

„Voľby sa konajú len dvoma spôsobmi,“ vysvetľovala. „Buď légia zdvihne niekoho na štít po veľkom úspechu na bojovom poli – my sme však nijaké poriadne boje nemali –, alebo sa koná voľba večer dvadsiateho štvrtého júna na sviatok Fortuny. To je o päť dní.“

Percy sa zamračil. „Vy tu máte nejakú lotériu?“

„Fortuna,“ oznámila Hazel, „je bohyňa šťastia. Čokoľvek sa stane v deň jej sviatku, môže ovplyvniť celý zvyšok roka. Môže táboru priniesť šťastie… alebo poriadnu smolu.“

Reyna aj Hazel sa zadívali na prázdny stojan, akoby mysleli na to, čo tam chýba.

Percymu odrazu prebehol po chrbte mráz. „Sviatok Fortuny… Spomínali ho aj Gorgóny. A Juno tiež. Vraveli, že v ten deň bude tábor napadnutý, niečo o veľkej zlej bohyni menom Gaia a o vojsku a o besniacej smrti. Chcete povedať, že ten sviatok je už tento týždeň?“

Reyna zovrela prstami rukoväť dýky. „Mimo tejto miestnosti o tom ani necekneš!“ prikázala mu.

„Nedovolím ti šíriť po tábore ďalšiu paniku.“

„Takže je to pravda,“ uhádol Percy. „Ty vieš, čo sa stane? Môžeme to zastaviť?“

Percy sa s týmito ľuďmi stretol iba pred chvíľou. Ani nevedel, či sa mu Reyna pozdáva. Ale chcel im pomôcť. Boli to polobohovia ako on. Mali spoločných nepriateľov. Okrem toho si pamätal, čo mu povedala Juno: v ohrození nie je len tento tábor. Môže byť zničený jeho starý život, bohovia a celý svet. Nech sa blíži, čo chce, je to niečo veľké.

„Už sme rozprávali dosť,“ vyhlásila Reyna. „Hazel, odveď ho na Chrámový pahorok. Nájdi Oktaviána. Cestou môžeš Percymu odpovedať na otázky. Povedz mu o légii.“

„Dobre, Reyna.“

Percy mal toľko otázok, až sa mu zdalo, že mu praskne mozog. Ale Reyna dala jasne najavo, že je po audiencii. Zasunula dýku. Kovové psy vstali, zavrčali a podišli k Percymu.

„Veľa šťastia so znamením, Percy Jackson,“ dodala. „Ak ťa Oktavián nechá nažive, možno sa porozprávame… o tvojej minulosti.“

IV
PERCY

Cestou z tábora mu Hazel kúpila espreso a čerešňový mafin u dvojhlavého obchodníka s kávou menom Bombilo.

Percy vdýchol vôňu koláčika. Káva bola vynikajúca. Keby sa tak mohol ešte osprchovať, preobliecť a trochu sa vyspať, pokladal by to za zlaté časy. Možno dokonca za imperiálne zlaté časy.

Všimol si skupinku detí v plavkách a s uterákmi, ako mieria do budovy s radom dymiacich komínov. Zvnútra sa ozýval smiech a špliechanie, akoby to bol krytý bazén – Percyho obľúbené miesto.

„Kúpele,“ oznámila Hazel. „Možno sa tam pred večerou dostaneš. Ak si ešte nezažil rímske kúpele, poriadne si nežil.“

Percy si nedočkavo vzdychol.

Keď sa blížili k prednej bráne, kasárne vyzerali väčšie a príjemnejšie. Dokonca aj duchovia pôsobili lepšie – mali elegantnejší zbroj a jasnejšie aury. Percy sa pokúšal rozlúštiť zástavy a symboly, ktoré viseli pred budovami.

„Ste rozdelení do rôznych zrubov?“ spýtal sa.

„Tak nejako.“ Hazel sa prikrčila, pretože im nad hlavami preletel niekto na obrom orlovi.

„Máme päť kohort a v každej zhruba štyridsať ľudí. A kohorty sú v kasárňach rozdelené po desať – niečo ako spolubývajúci.“

Percy v matematike nikdy nevynikal, ale skúsil si to vynásobiť. „Chceš povedať, že je vás v tábore dvesto?“

„Asi tak.“

„A všetci sú deti bohov? Tí bohovia sa teda činili.“

Hazel sa zasmiala. „Nie všetci sú deti tých hlavných. Existujú stovky menej významných rímskych bohov. Veľa táborníkov sú navyše potomkovia z druhej alebo tretej generácie. Polobohovia boli napríklad ich rodičia. Alebo prarodičia.“

Percy zažmurkal. „Deti polobohov?“

„No a? Čo je na tom?“

Percy vlastne nevedel. Posledných pár týždňov mal čo robiť, aby prežil zo dňa na deň. Predstava takého dlhého života, že by človek dospel a mal vlastné deti – tá sa mu videla ako neskutočný sen.

„Tí potomkovia – dokážu to, čo polobohovia?“

„Niekedy. Niekedy nie. No dajú sa vycvičiť. Všetci najlepší rímski generáli a cisári – vieš, tí všetci tvrdili, že sú potomkami bohov. Väčšinou to bola pravda. Oktavián, táborový augur, s ktorým sa stretneme, je potomok Apolóna. Údajne má veštecké nadanie.“

„Údajne?“

Hazel sa kyslo zaškerila. „Uvidíš.“

Percymu sa to veľmi nepozdávalo, ak má mať ten chlapík Oktavián jeho osud v rukách.

„Takže tie divízie,“ vypytoval sa ďalej, „tie kohorty alebo čo – ste rozdelení podľa toho, kto je váš božský rodič?“

Hazel z neho nespúšťala zrak. „To je ale hrozná predstava! Nie, dôstojníci sami rozhodujú, kam pridelia nováčikov. Keby nás rozdelili podľa bohov, neboli by kohorty vyvážené. Napríklad ja by som zostala sama.“

Percy pocítil, ako ho bodol smútok, akoby sa niekedy predtým ocitol v podobnej situácii. „Prečo? Kto je tvoj predok?“

Nestihla odpovedať, lebo niekto za nimi skríkol: „Počkať!“

Rozbehol sa k nim duch – starý muž s bruchom ako medicinbal a takou dlhou tógou, že sa o ňu v kuse potkýnal. Dobehol ich a lapal dych. Okolo neho blikala fialová aura.

„To je on?“ zasipel. „Nováčik, hoci do Päťky?“

„Vitellius,“ zamračila sa Hazel, „dosť sa ponáhľame.“

Duch zazrel na Percyho, obišiel ho a prezeral si ho ako ojazdené auto. „Ja neviem,“ zašomral. „Do kohorty potrebujeme iba tých najlepších. Má všetky zuby? Vie bojovať? Čistiť stajne?“

„Áno, áno a nie,“ odvetil Percy. „Kto si?“

„Percy, to je Vitellius.“ Výraz na Hazelinej tvári napovedal: Najmä mu neodporuj. „Je to jeden z našich lárov. Zaujíma sa o nováčikov.“

Duchovia na neďalekej terase sa chichúňali a pozorovali Vitellia, ako chodí sem a tam, potkýna sa o vlastnú tógu a napráva si opasok s mečom.

„Áno,“ prisvedčil Vitellius, „vtedy v časoch Caesara – teda za Iulia Caesara, vieš – bola Piata kohorta niečo! Dvanásta légia Fulminata, pýcha Ríma! A dnes? Hanba, čo sa z nás stalo. Pozri tu na Hazel, používa spathu. Smiešna zbraň pre rímskeho legionára – to je pre kavalériu! A ty, chlapče – smrdíš ako grécka stoka. Čo si nebol v kúpeľoch?“

„Mal som kopec práce s Gorgónami,“ bránil sa Percy.

„Vitellius,“ prerušila ho Hazel, „musíme pre Percyho získať znamenie, aby sa k nám mohol pridať. Čo keby si zašiel za Frankom? Robí inventúru v zbrojnici. Ty vieš, ako veľmi si váži tvoju pomoc.“

Duch nadvihol husté fialové obočie. „Všemocný Mars! Oni nechali chlapca v probatiu kontrolovať zbroj? To nás zničí!“

Odkráčal po ulici, každých pár krokov sa zastavoval, naprával si meč a tógu.

„To bolo niečo,“ zasmial sa Percy.

„Prepáč,“ ospravedlňovala ho Hazel. „Je trafený, ale patrí k najstarším lárom. V légii je od jej založenia.“

„Vravel jej… Fulminata?“ spomenul si Percy.

„Vyzbrojená bleskom,“ preložila Hazel. „To je naše motto. Dvanásta légia fungovala počas celej Rímskej ríše. Keď Rím padol, veľa légií jednoducho zmizlo. My sme odišli do ilegality, riadili sa tajnými rozkazmi od samotného Jupitera: zostať nažive, naberať polobohov a ich deti, udržiavať Rím v chode. Robíme to odvtedy stále, sťahujeme sa vždy tam, kde je rímsky vplyv najsilnejší. Posledných pár storočí sme v Amerike.“

Aj keď to znelo čudne, Percy tomu ihneď uveril. Vlastne mu to znelo povedome, ako niečo, čo poznal odjakživa.

„A ty si v Piatej kohorte,“ hádal, „ktorá asi nie je najobľúbenejšia?“

Hazel sa zamračila. „Hej. Vstúpila som do nej vlani v septembri.“

„Takže… iba pár týždňov predtým, ako zmizol ten Jason.“

Percy si uvedomil, že sa dotkol boľavého miesta. Hazel hľadela do zeme. Dlho mlčala, akoby rátala dlažobné kocky.

„Poďme,“ ozvala sa nakoniec. „Ukážem ti svoj obľúbený výhľad.“

Vyšli za hlavnú bránu. Pevnosť ležala na najvyššom bode údolia, takže videli skoro všetko.

Cesta viedla dolu k rieke a delila sa. Jedna vetva smerovala na juh cez most a hore do kopca so všetkými jeho chrámami. Druhá cesta sa ťahala severne do mesta, miniatúrnej verzie antického Ríma. Na rozdiel od vojenského tábora okolie pôsobilo chaoticky a pestro, budovy boli nakopené na seba v rôznych uhloch. Aj takto z diaľky Percy videl, ako sa na námestí zhromažďujú ľudia, nakupujúci prechádzajú po otvorenom trhovisku, rodičia s deťmi sa hrajú v parkoch.

„Vy tu máte rodiny?“ spýtal sa.

„Pravdaže,“ prikývla Hazel. „Keď ťa prijmú do légie, slúžiš desať rokov. Potom môžeš odísť, kedy chceš. Väčšina polobohov ide do sveta smrteľníkov. Ale pre niektorých – no, je to tam dosť nebezpečné. Toto údolie je útočisko. Môžeš ísť na vysokú v meste, oženiť sa, mať deti, potom do dôchodku, keď zostarneš. Pre ľudí ako my je to jediné bezpečné miesto na svete. Takže áno, veľa vyslúžilcov sa usadí tu, pod ochranou légie.“

Dospelí polobohovia. Polobohovia, ktorí môžu žiť bez strachu, oženiť sa, založiť si rodiny.

Percy to nedokázal stráviť. Zdalo sa mu to až priveľmi krásne na to, aby to bola pravda. „Ale čo keď niekto údolie napadne?“

Hazel našpúlila pery. „Máme obranu. Hranice sú čarovné. No nie je to už ako kedysi. Útoky oblúd v poslednom čase silnejú. To, čo si hovoril o Gorgónach, ako sa nedajú zabiť… všimli sme si to tiež u oblúd.“

„A viete, čím to je?“

Hazel odvrátila pohľad. Percy tušil, že niečo tají – niečo, čo nemá prezrádzať.

„Je to – je to dosť zložité,“ zašomrala. „Môj brat tvrdí, že smrť nie je…“

Prerušil ju slon.

Niekto za nimi zhúkol: „Uhnite!“

Hazel odtiahla Percyho z cesty, po ktorej sa prehnal poloboh na urastenom hrubokožcovi v čiernej kevlarovej zbroji. Na bokoch brnenia mal vytlačené slovo SLON a navyše ešte ELEFANT, čo sa Percymu zdalo trochu zbytočné.

Slon dupotal po ceste a zamieril na sever k veľkému voľnému poľu, kde sa budovalo akési opevnenie.

Percy vypľul prach. „Čo to…?“

„Slon,“ vysvetlila Hazel.

„Hej, to som si prečítal. Prečo tu máte slona v nepriestrelnej veste?“

„Dnes večer sú vojnové hry,“ povedala Hazel. „To je Hannibal. Keby sme ho nezapojili, rozčúlil by sa.“

„To nemôžeme dopustiť.“

Hazel sa zasmiala. Ťažko uveriť, že ešte pred chvíľkou vyzerala taká smutná. Percy uvažoval, čo sa to chystala povedať. Spomenula brata. Ale tvrdila predsa, že keby sa jednotky delili podľa božských rodičov, bola by sama.

Percy sa v nej nevyznal. Pripadala mu príjemná a dobrá, dosť zrelá na niekoho, kto nemohol mať viac ako trinásť rokov. No tiež sa zdalo, že v sebe skrýva hlboký smútok, akoby sa cítila previnilo.

Hazel ukázala na juh cez rieku. Nad chrámovým pahorkom sa zbiehali temné mračná. Červené blesky osvetľovali pamätníky krvavým jasom.

„Oktavián má robotu,“ povzdychla si. „Radšej tam poďme hneď.“

Cestou minuli niekoľko ľudí s kozími nohami, ktorí zízali pri ceste.

„Hazel!“ zvolal jeden z nich.

Pribehol k nim a naširoko sa usmieval. Mal na sebe vyšedivenú havajskú košeľu a namiesto nohavíc hustý hnedý kožuch. Na hlave mu poskakovala mohutná afroštica. Oči mal ukryté za okrúhlymi okuliarikmi s dúhovo sfarbenými sklami. Držal lepenkovú tabuľu s nápisom: ZA DENÁR BUDEM PRACOVAŤ ZASPIEVAM ZATANCUJEM ZMIZNEM.

„Čau, Don,“ pozdravila ho Hazel. „Prepáč, nemáme čas…“

„Och, to je úžasné! Úžasné!“ Don pobehoval okolo nich. „Fíha, ten chlapec je nový!“ usmial sa na Percyho. „Nemáš tri denáre na autobus? Zabudol som si peňaženku doma a musím ísť do roboty a…“

„Don,“ napomenula ho Hazel. „Fauni nemajú peňaženky. Ani prácu. Ani domov. A autobusy tu nechodia.“

„Ty si faun, Don?“ spýtal sa Percy.

„Jasné, nemáš denáre?“

Percy sa usiloval tváriť vážne. „Prečo fauni nemajú prácu? Nemali by pracovať pre tábor?“

Don zamékal: „Fauni! Pracovať pre tábor! To je psina!“

„Fauni sú, hm, slobodomyseľné duše,“ vysvetľovala Hazel. „Potĺkajú sa tu, no, lebo sa tu dá bezpečne ponevierať a žobrať. My ich strpíme, ale…“

„Tu Hazel je trieda,“ pochvaľoval si Don. „Je veľmi dobrá! Ostatní táborníci: ,Zmizni, Don.‘ Ale ona: ,Prosím, zmizni, Don.‘ Ľúbim ťa!“

Faun vyzeral neškodne, no Percymu sa na ňom niečo nevidelo. Nemohol sa zbaviť pocitu, že by fauni mali byť niečo viac ako bezdomovci, ktorí žobrú denáre.

Don pozrel na zem pred nimi a zalapal po dychu: „Bingo!“

Načiahol sa tam, ale Hazel skríkla: „Nie, Don!“

Odstrčila ho a chytila niečo malé a lesklé. Percy to zbadal, kým si to stihla strčiť do vrecka. Prisahal by, že zdvihla diamant.

„No tak, Hazel,“ protestoval Don. „Za to si kúpim šišky na rok!“

„Don, prosím,“ vyhŕkla Hazel. „Zmizni.“

Znelo to vystrašene, akoby Dona práve zachránila pred útokom slona v nepriestrelnej veste.

Faun si vzdychol. „Na teba sa neviem hnevať. No zdá sa, že prinášaš šťastie. Zakaždým, keď ideš okolo…“

„Zbohom, Don,“ skočila mu do reči Hazel. „Ideme, Percy.“

Rozbehla sa. Percy mal čo robiť, aby ju dohonil.

„Čo to malo byť?“ spýtal sa. „Ten diamant na ceste…“

„Prosím,“ zarazila ho, „nepýtaj sa.“

Zvyšok cesty na Chrámový pahorok stiesnene mlčali. Kľukatá kamenná cestička viedla okolo čudnej zmesi malých oltárikov a masívnych klenutých krýpt. Sochy bohov akoby Percyho sledovali.

Hazel ukázala na chrám Bellony. „Bohyňa vojny,“ poznamenala. „To je Reynina mama.“ Potom prešli okolo mohutnej červenej krypty zdobenej ľudskými lebkami na kovových kopijach.

„Povedz, prosím, že tam nejdeme,“ ozval sa Percy.

Hazel pokrútila hlavou. „To je chrám Marsa Ultora.“

„Marsa… Áresa, boha vojny?“

„To je jeho grécke meno,“ zašepkala Hazel. „Ale áno, je to on. Ultor znamená Pomstiteľ. Je to druhý najvýznamnejší boh v Ríme.“

Percy tým nebol veľmi nadšený. Z nejakého dôvodu mu stačilo iba pozrieť sa na tú škaredú červenú budovu a hneď doňho vošla zlosť.

Ukázal na vrchol. Nad najvyšším chrámom, guľatým pavilónom s prstencom bielych stĺpov podopierajúcich klenutú strechu, vírili oblaky. „Ten bude asi Diov – hm, teda myslím Jupiterov? Ideme tam?“

„Hej,“ potvrdila Hazel nervózne. „Oktavián číta znamenia tam – v chráme Jupitera Optima Maxima.“

Percy sa musel zamyslieť, ale latinské slová sa mu samé preložili. „Jupitera – najlepšieho a najväčšieho?“

„Správne.“

„Aký titul má Neptún?“ spýtal sa. „Najvynikajúcejší a najdesivejší?“

„Hm, ani nie.“ Hazel ukázala na malú modrú stavbu veľkosti kôlne na náradie. Nad dverami bol pribitý trojzubec pokrytý pavučinami.

Percy nakukol dnu. Na oltáriku stála miska s tromi vysušenými plesnivými jablkami. Zovrelo mu srdce. „Tu to teda žije, ako vidím.“

„Je mi to ľúto, Percy,“ pokývala hlavou Hazel. „Jednoducho… Rimania sa vždy báli mora. Používali lode, iba keď museli. Aj v moderných časoch symbolizoval Neptúnov potomok zlé znamenie. Naposledy, keď sa jeden pridal k légii… no, bolo to v roku 1906, vtedy ležal Tábor Jupiter na druhej strane zálivu v San Franciscu. Rozpútalo sa veľké zemetrasenie…“

„Chceš povedať, že za to mohol Neptúnov potomok?“

„Povráva sa to.“ Hazel sa tvárila ospravedlňujúco. „V každom prípade… Rimania sa Neptúna boja a nemajú ho veľmi v láske.“

Percy sa díval na pavučiny na trojzubci.

Výborne, pomyslel si. Aj keby ho prijali do tábora, nikdy si ho neobľúbia. Spolutáborníci sa ho budú prinajmenšom báť. Možno ak sa mu bude mimoriadne dariť, vyslúži si niekoľko plesnivých jabĺk.

Ale aj tak… ako stál pri Neptúnovom oltári, cítil, že sa v ňom niečo pohlo, akoby sa mu v žilách vlnila krv.

Siahol do batoha a vylovil posledný kúsok jedla zo svojej výpravy – ukradnutý praclík. Nebolo to bohviečo, ale položil ho na oltár.

„Hej… hm, otče.“ Cítil sa dosť hlúpo, že sa prihovára miske s ovocím. „Ak ma počuješ, pomôž mi, dobre? Vráť mi pamäť. Povedz mi – povedz mi, čo mám robiť.“

Zlyhal mu hlas. Nemienil sa dojímať, ale bol vyčerpaný a vystrašený a stratený tak dlho, že by za malú radu dal hocičo. Chcel o svojom živote aspoň niečo vedieť naisto, keď už prišiel o pamäť.

Hazel mu položila ruku na plece. „To bude dobré. Už si tu. Si jeden z nás.“

Cítil sa hrozne, že ho utešuje dievča z ôsmej triedy, ktoré ani poriadne nepozná, ale bol rád, že je s ním.

Nad nimi zaburácal hrom. Pahorok ožiaril červený blesk.

„Oktavián už je skoro hotový,“ usúdila Hazel. „Poďme.“

V porovnaní s Neptúnovou kôlňou bol Jupiterov chrám rozhodne optimus a maximus.

Mramorovú podlahu zdobili prepracované mozaiky a latinské nápisy. Skoro v dvadsaťmetrovej výške sa dozlatista trblietal klenutý strop. Celý chrám bol vzdušný a otvorený.

Uprostred stál mramorový oltár a niekto v tóge tam robil akýsi rituál pred mohutnou zlatou sochou veľkého chlapíka: samotného Jupitera, vládcu oblohy, oblečeného v hodvábnej fialovej tóge veľkosti XXXL s bleskom v ruke.

„Takto to nevyzerá,“ zašomral Percy.

„Čo?“ spýtala sa Hazel.

„Ten vladársky blesk,“ zamrmlal Percy.

„O čom to hovoríš?“

„Ja…“ Percy sa zamračil. Chvíľku sa mu zdalo, že si na niečo spomenul. No už sa to vytratilo. „Ale nič.“

Ten pred oltárom zdvihol ruky. Na nebi sa objavil ďalší červený blesk a hrom otriasol celým chrámom. Potom človek zvesil ruky a rachot prestal. Sivé mračná sa zmenili na biele a rozplynuli sa.

Celkom pôsobivý kúsok na to, že ten chlapec bohvieako nevyzeral. Bol vysoký a chudý, vlasy ako slama, trochu veľké rifle, neforemné tričko a ovisnutá tóga. Vyzeral ako strašiak v plachte.

„Čo to robí?“ zisťoval Percy.

Chlapík v tóge sa obrátil. Mal krivý úsmev a trošku šialený výraz v očiach, akoby práve o život hral nejakú videohru. V jednej ruke držal nôž. V druhej niečo ako mŕtve zviera. To mu z jeho bláznovstva neuberalo.

„Percy, toto je Oktavián,“ predstavila ho Hazel.

„Graecus!“ spustil Oktavián. „Zaujímavé.“

„Hm, ahoj,“ pozdravil Percy. „Ty tu zabíjaš zvieratá?“

Oktavián sa pozrel na tú chlpatú vec, ktorú držal, a rozosmial sa. „Nie, nie. Ale kedysi dávno sa to robievalo. To sme čítali vôľu bohov zo zvieracích vnútorností – kureniec, kôz a tak. No dnes používame toto.“

Hodil tú chlpacinu Percymu. Bol to vypitvaný plyšový medvedík. Percy si všimol, že pri nohách Jupiterovej sochy leží kopa zničených plyšákov.

„Naozaj?“ spýtal sa Percy.

Oktavián zišiel zo stupienka. Mohol mať asi osemnásť, ale bol taký chudý a neduživo bledý, že vyzeral mladší. Spočiatku pôsobil neškodne, ale keď podišiel bližšie, Percy si tým nebol až taký istý. Oči sa mu drsne a zvedavo leskli, akoby dokázal Percyho vypitvať rovnako ako plyšového medvedíka, keby mal pocit, že sa niečo dozvie z jeho vnútorností.

Oktavián prižmúril oči. „Vyzeráš nervózne.“

„Niekoho mi pripomínaš,“ zachmúril sa Percy. „No nemôžem si spomenúť koho.“

„Možno môjho menovca Oktaviána – Caesara Augusta. Všetci tvrdia, že sa naňho veľmi podobám.“

Percy tušil, že ide o niečo iné, ale nedokázal tú spomienku zachytiť. „Prečo si mi povedal Grék?“

„Videl som to v znameniach.“ Oktavián mávol nožom ku kope vypchanín na oltári. „Stálo tam: Dorazil Grék. Alebo tam možno bolo: Dora zúri. Ale myslím, že skôr to prvé. Ty sa chceš pridať k légii?“

Hazel sa ozvala namiesto neho. Povedala Oktaviánovi všetko, čo sa udialo od chvíle, keď sa stretli pri tuneli – o Gorgónach, o boji pri rieke, zjavení Juno, rozhovore s Reynou.

Keď spomenula Juno, Oktavián sa zatváril prekvapene.

„Juno,“ uvažoval. „Vravíme jej Juno Moneta. Juno Varovná. Objavuje sa v krízových obdobiach, radí Rímu pri veľkom ohrození.“

Pozrel na Percyho, akoby chcel povedať: Napríklad varuje pred tajomnými Grékmi.

„Počul som, že tento týždeň je sviatok Fortuny,“ poznamenal Percy. „Gorgóny vraveli, že v teň deň príde invázia. To si v tých vypchávkach nevidel?“

„Bohužiaľ nie.“ Oktavián si vzdychol. „Vôľa bohov sa lúšti ťažko. A v poslednom čase toho vidím ešte menej.“

„Nemáte tu… ja neviem,“ zišlo na um Percymu, „nejaké orákulum alebo niečo podobné?“

„Orákulum!“ uchechtol sa Oktavián. „To je ale nápad. „Nie, orákulá sa nám, žiaľ, minuli. Ale keby sa šli hľadať Sibyline knihy, ako som odporúčal…“

„Siby-čo?“ spýtal sa Percy.

„Sibyline knihy o proroctvách,“ vysvetlila Hazel. „Tými je Oktavián posadnutý. Rimania sa nimi riadili, keď sa diali nejaké nepríjemnosti. Väčšina ľudí si myslí, že zhoreli, keď padol Rím.“

„Niektorí ľudia si to myslia,“ opravil ju Oktavián. „Bohužiaľ, naše súčasné vedenie neschváli výpravu, ktorá by ich šla pohľadať…“

„Lebo Reyna nie je hlúpa,“ odsekla Hazel.

„… takže máme iba zopár zachovaných úryvkov,“ pokračoval Oktavián. „Zopár záhadných proroctiev ako toto.“

Kývol na nápisy na mramorovej dlažbe. Percy preletel pohľadom rad slov, nečakal, že im porozumie, no od prekvapenia sa takmer zadusil.

„Toto.“ Ukázal na ne, čítal nahlas a hneď prekladal: „Sedem ich odpovie volaniu tomu. Svet musí padnúť vinou ohňa či hromu…“

„Áno, áno.“ Oktavián proroctvo dokončil a ani sa naň nedíval: „S posledným výdychom prísaha rozdrví nepriateľa v zbroji pred Bránou smrti.“

„Ja… ja to poznám.“ Percy mal pocit, že v chráme opäť zaburácal hrom. Potom si uvedomil, že sa chveje na celom tele. „To je dôležité.“

Oktavián nadvihol obočie. „Isteže je to dôležité. Vravíme tomu Proroctvo siedmich, ale je staré niekoľko tisíc rokov. Nevieme, čo znamená. Zakaždým, keď sa to niekto pokúsi vyložiť… No, Hazel ti to povie. Stanú sa strašné veci.“

Hazel sa doňho zabodla pohľadom. „Proste iba prečítaj znamenie Percymu. Môže sa pripojiť k légii či nie?“

Percy skoro videl, ako Oktaviánovi pracuje mozog, ako kalkuluje, či tento nováčik môže byť užitočný, alebo nie. Natiahol ruku k Percyho batohu. „To je pekný kúsok. Môžem?“

Percy nechápal, o čo mu ide, ale Oktavián schmatol pandí vankúš z trhu, ktorý z batoha vykúkal. Bola to iba hlúpa vypchatá hračka, ale Percy ju so sebou vláčil už dlho. Celkom si ju obľúbil. Oktavián sa obrátil k oltáru a zdvihol nôž.

„Počkať!“ zaprotestoval Percy.

Oktavián rozrezal pande brucho, vysypal vypchávku na oltár a zvyšok zahodil. Zašomral nad vnútornosťami pandy niekoľko slov a so širokým úsmevom sa obrátil.

„Dobré správy!“ hlásil. „Percy sa môže pridať k légii. Pri večernom zhromaždení ho pridelíme k nejakej kohorte. Povedz Reyne, že to schvaľujem.“

Hazel povolilo napätie v ramenách. „Uf… super. Poď, Percy.“

„Dobre. A Hazel,“ ozval sa ešte Oktavián, „rád vítam Percyho do légie. Ale keď dôjde k voľbe prétora, dúfam, že si spomenieš…“

„Jason nie je mŕtvy,“ vyštekla Hazel. „A ty si augur. Máš ho vypátrať!“

„Veď na tom pracujem!“ Oktavián ukázal na kopu vypitvaných plyšákov. „Radím sa s bohmi každý deň! Bohužiaľ, ani za osem mesiacov som nič neobjavil. Iste, hľadám ďalej. Ale ak sa Jason nevráti do sviatku Fortuny, musíme konať. Nemôžeme ďalej trpieť mocenské vákuum. Dúfam, že ma ako prétora podporíš. Veľa by to pre mňa znamenalo.“

Hazel zaťala päste. „Ja… a podporovať… teba?“

Oktavián si vyzliekol tógu a odložil ju aj s nožom na oltár. Percy si všimol sedem čiarok na jeho ruke – sedem rokov v tábore, usúdil. Oktaviánov znak bola harfa, symbol Apolóna.

„Koniec koncov,“ Oktavián sa obrátil na Hazel, „možno by som ti mohol pomôcť. Bola by hanba, keby sa ďalej šírili tie hrozné zvesti o tebe… alebo, bohovia mi odpustia, keby sa ukázalo, že sú pravdivé.“

Percy zašiel rukou do vrecka a schytil pero. Ten chalan Hazel vydieral, to bolo jasné. Stačil by jediný náznak od Hazel a Percy by vytiahol meč a zistil, ako by sa Oktaviánovi páčilo na druhej strane čepele.

Hazel sa zhlboka nadýchla. Kĺby na rukách jej zbeleli. „Rozmyslím si to.“

„To rád počujem,“ usmial sa Oktavián. „Mimochodom, je tu tvoj brat.“

Hazel stuhla. „Môj brat? Prečo?“

Oktavián pokrčil plecami. „Prečo tvoj brat robí všetko, čo robí? Čaká na teba pri svätyni tvojho otca. Iba… no, nepozývaj ho sem na veľmi dlho. Ostatní sú z neho vedľa. A teraz, ak ma ospravedlníte, musím ďalej pátrať po našom úbohom stratenom kamarátovi Jasonovi. Rád som sa s tebou zoznámil, Percy.“

Hazel vybehla z pavilónu a Percy za ňou. Vedel iste, že ešte nikdy tak rád neopustil chrám.

Hazel schádzala z kopca a po latinsky pritom kliala. Percy všetkému nerozumel, ale zachytil zgorgónysyn, ctižiadostivý úlisák a niekoľko farbistých návrhov, kam si môže Oktavián strčiť ten svoj nôž.

„Ja toho chalana nenávidím,“ zašomrala po anglicky. „Keby bolo po mojom…“

„Nezvolia ho za prétora, však nie?“ spýtal sa Percy.

„To keby som vedela. Oktavián má veľa kamarátov, väčšinu si kúpil. Ostatní táborníci sa ho boja.“

„Takého vychudnutého chrta?“

„Nepodceňuj ho. Reyna sama nie je taká zlá, ale keby vládla spolu s Oktaviánom…“ Hazel sa striasla. „Poďme za mojím bratom. Rada ho s tebou zoznámim.“

Percy proti stretnutiu nič nenamietal. Chcel toho záhadného brata spoznať, možno zistí niečo o Hazelinom zázemí – kto je jej otec, aké tajomstvo skrýva. Percymu sa nechcelo veriť, že urobila niečo, za čo by mala mať výčitky. Zdala sa mu pridobrá. Ale Oktavián sa tváril, akoby o nej vedel nejakú prvotriednu špinu.

Hazel zaviedla Percyho do čiernej krypty vybudovanej na boku kopca. Stál pred ňou dospievajúci chlapec v čiernych rifliach a leteckej bunde.

„Čau,“ usmiala sa naňho Hazel. „Priviedla som kamaráta.“

Jej brat sa obrátil. Percy zažil ďalší z tých čudných zábleskov: akoby to bol niekto, koho by mal poznať. Ten chalan bol bledý skoro ako Oktavián, ale mal temné oči a rozstrapatené čierne vlasy. Vôbec sa na Hazel nepodobal. Na prste mal strieborný prsteň s lebkou, namiesto opasku reťaz a čierne tričko s obrázkami lebiek. Po boku mu visel meč čierny ako noc.

Keď uvidel Percyho, na mikrosekundu sa zatváril šokovane – dokonca placho ako laň vo svetlách reflektorov.

„Toto je Percy Jackson,“ spustila Hazel. „Je to super chalan. Percy, toto je môj brat, Plutónov syn.“

Chlapec sa ovládol a natiahol ruku. „Rád ťa spoznávam,“ kývol hlavou. „Som Nico di Angelo.“

V
HAZEL

Hazel mala pocit, akoby práve navzájom predstavila dve atómové bomby. Teraz iba čakala na to, ktorá z nich vybuchne prvá.

Až do toho rána bol jej brat Nico najsilnejším polobohom, akého poznala. Ostatní v Tábore Jupiter ho pokladali za tuláckeho čudáka, neškodného asi tak ako fauni. Hazel ale vedela, že to tak nie je. Nevyrastala s Nicom a ani ho veľmi dlho nepoznala, ale bola si istá, že je nebezpečnejší ako Reyna, Oktavián a možno aj ako Jason.

Potom spoznala Percyho.

Keď ho videla, ako sa potkýna po diaľnici s tou starou ženskou na chrbte, pomyslela si, že je to nejaký maskovaný boh. Aj keď bol dobitý, špinavý a zhrbený od vyčerpania, obklopovala ho aura sily. Bol pekný ako rímsky boh, oči mal zelené ako more a rozstrapatené čierne vlasy.

Prikázala Frankovi, aby naňho nestrieľal. Pomyslela si, či ich náhodou bohovia neskúšajú. Počula o takých mýtoch: dieťa so starenkou poprosia o azyl, a keď krutí smrteľníci odmietnu – prásk, a sú z nich slimáky.

Potom Percy ovládol tú rieku a zničil Gorgóny. Premenil pero na bronzový meč. Rozbúril celý tábor rečami o Grékovi.

Syn boha mora…

Kedysi dávno sa Hazel dozvedela, že ju zachráni potomok Neptúna. No vedel by ju Percy naozaj zbaviť prekliatia? Obávala sa, že v taký zázrak nemôže dúfať.

Percy a Nico si potriasli rukami. Ostražito sa premeriavali a Hazel sa bránila nutkaniu utiecť. Keby tí dvaja vytasili čarovné meče, dopadlo by to zle.

Nico nepôsobil desivo. Vo svojom pokrčenom čiernom oblečení vyzeral chudý a lajdácky. Vlasy mal strapaté ako vždy, akoby sa práve vyhrabal z postele.

Hazel si spomenula na ich prvé stretnutie. Keď ho videla prvý raz, ako vytasil svoj čierny meč, skoro sa rozosmiala. Vravel tomu tak vážne – „styxské železo“ –, až vyzeral smiešne. Ten chudý bledý chalan nebol nijaký bojovník. A rozhodne sa jej nechcelo veriť, že sú príbuzní. Čoskoro zistila, ako sa mýlila.

Percy sa zachmúril. „Ja… ja ťa poznám.“

Nico povytiahol obočie. „Naozaj?“ pozrel na Hazel, či mu to vysvetlí.

Hazel zaváhala. Niečo na bratovej reakcii bolo čudné. Usiloval sa tváriť akože nič, ale keď zbadal Percyho, spanikáril, to Hazel neušlo. Nico už Percyho poznal. Nepochybovala o tom. Prečo sa teda tvári, že nie?

Prinútila sa prehovoriť. „Ehm… Percy stratil pamäť.“ Porozprávala bratovi, čo sa stalo odvtedy, ako Percy dorazil k bráne.

„Takže, Nico…“ pokračovala opatrne, „myslela som si… vieš, stále si na cestách. Možno si už stretol takých polobohov, ako je Percy, alebo…“

Nico sa zamračil ako Tartar. Hazel tomu nerozumela, ale pochopila, čo to znamená: Prestaň s tým.

„Tá vec s armádou bohyne Gaie,“ mračil sa Nico. „Vystríhal si Reynu?“

Percy prikývol. „A kto vôbec je Gaia?“

Hazel vyschlo v ústach. Stačilo počuť to meno… a mala čo robiť, aby sa jej nepodlomili kolená. Pamätala si mäkký ospalý ženský hlas, žiariacu jaskyňu a pocit, že sa jej pľúca napĺňajú olejom.

„Je to bohyňa Zeme.“ Nico sa pozrel na zem, akoby ho mohla počúvať. „Najstaršia bohyňa zo všetkých. Väčšinu času tvrdo spí, ale neznáša bohov a ich deti.“

„Matka Zem… je zlá?“ nechápal Percy.

„A veľmi,“ vyhlásil Nico vážne. „Presvedčila svojho syna Titana Krona – teda, chcem povedať Saturna –, aby zabil vlastného otca Urána a ovládol svet. Titani vládli dlho. Potom ich zvrhli deti Titanov, olympskí bohovia.“

„To mi znie povedome.“ Percy hovoril prekvapene, akoby sa mu vracali útržky starých spomienok. „Ale to o Gai som, myslím, ešte nepočul.“

Nico pokrčil plecami. „Nahnevala sa, keď sa bohovia chopili vlády. Vzala si nového manžela – Tartara, ducha priepasti – a porodila rasu Gigantov. Pokúsili sa zničiť Olymp, ale bohovia ich nakoniec porazili. Aspoň… prvý raz.“

„Prvý raz?“ opakoval Percy.

Nico pozrel na Hazel. Iste nechcel, aby sa cítila previnilo, ale nemohla si pomôcť. Keby Percy poznal pravdu o nej a tých hrozných veciach, čo urobila…

„Vlani v lete,“ pokračoval Nico, „sa Saturn pokúsil vrátiť. Vypukla druhá vojna s Titanmi. Rimania z Tábora Jupiter napadli jeho sídlo na hore Othrys na druhej strane zálivu a zničili jeho trón. Saturn zmizol…“ Zaváhal a díval sa Percymu do tváre. Hazel mala pocit, že sa brat bojí, aby sa Percymu nevrátili ďalšie spomienky.

„No, skrátka,“ pokračoval Nico, „Saturn najskôr zmizol späť do priepasti. Všetci sme si mysleli, že je po vojne. Ale teraz to vyzerá tak, že porážka Titanov prebrala Gaiu. Začala sa prebúdzať. Počul som zvesti o tom, že sa znovu rodia Giganti. Ak by chceli zaútočiť na bohov, asi by začali zničením polobohov…“

„Povedal si to Reyne?“ spýtal sa Percy.

„Jasné.“ Nicovi sa napol sval na tvári. „Rimania mi neveria. Preto som dúfal, že vypočujú teba. Deti Plutóna… no, bez urážky, ale všetci si myslia, že sme ešte horší ako Neptúnove deti. Prinášame smolu.“

„Hazel do tábora prijali,“ namietol Percy.

„To je niečo iné,“ odbil ho Nico.

„Prečo?“

„Percy,“ zasiahla Hazel, „vieš, tí Giganti nie sú to najhoršie. Ani… ani Gaia. Najväčší problém je to, čo si si všimol u Gorgón, ako neumierajú.“ Pozrela na Nica. Teraz sa nebezpečne blížila k vlastnému tajomstvu, ale z nejakého dôvodu Percymu verila. Možno preto, že bol tiež outsider, možno preto, že tam pri rieke zachránil Franka. Zaslúžil si vedieť, čo ich čaká.

„My s Nicom,“ začala opatrne, „my si myslíme, že sa deje to, že… Smrť nie je…“

Sotva to stihla dopovedať, ozval sa zdola kopca výkrik.

Bežal k nim Frank v rifliach, fialovom táborovom tričku a rifľovej bunde. Ruky mal celé zamastené od čistenia zbraní.

Ako vždy, keď Hazel uvidela Franka, poskočilo jej srdce a začalo stepovať – čo ju fakt rozčuľovalo. Jasné, bol to super kamoš – jeden z mála ľudí v tábore, ktorý sa k nej nesprával, ako keby bola prašivá. Ale o toto nešlo.

Bol od nej o tri roky starší a s tou zvláštnou kombináciou detskej tváre a mohutnej zápasníckej postavy nevyzeral práve ako rozprávkový princ. Pripomínal milučkého svalnatého medvedíka koalu. Pretože sa všetci usilovali dať ich dokopy – dvaja najväčší skrachovanci tábora! Vy dvaja sa k sebe hodíte –, Hazel si predsavzala, že ho nemôže mať rada.

No srdce rozhodlo inak. Šalelo, len čo sa Frank objavil. Nič také necítila od… no, od Sammyho.

Prestaň, pomyslela si. Si tu z jediného dôvodu – a nie preto, aby si si hľadala nového chalana.

Okrem toho, Frank nepoznal jej tajomstvo. Keby áno, už by na ňu taký milý nebol.

Dorazil k svätyni. „Čau, Nico.“

„Frank,“ Nico sa usmial. Zdalo sa, že ho rád vidí. Možno preto, že Frank sa ako jediný v tábore Plutónových detí nebál.

„Reyna ma poslala po Percyho,“ hlásil Frank. „Prijal ťa Oktavián?“

„Hej,“ prikývol Percy. „Zavraždil mi pandu.“

„Čo… aha. Kvôli znameniu? No jasné, plyšové medvedíky musia mať z neho nočné mory. Ale si prijatý! Musíme ťa dať do pucu pred večerným zhromaždením.“

Hazel si uvedomila, že slnko sa skláňa ku kopcom. Ako to, že ten čas tak rýchlo utiekol? „Máš úplnú pravdu,“ prikývla. „Musíme…“

„Frank,“ prerušil ju Nico, „čo keby si odviedol Percyho dolu? Hneď za vami s Hazel prídeme.“

Fíha, pomyslela si Hazel. Snažila sa netváriť vyľakane.

„To… to je dobrý nápad,“ podarilo sa jej povedať. „Bežte dopredu, chalani. Dobehneme vás.“

Percy sa ešte raz zadíval na Nica, akoby sa ho pokúšal niekam zaradiť. „Rád by som sa s tebou ešte porozprával. Stále sa mi vidí…“

„Dobre,“ súhlasil Nico. „Potom. Prespím tu.“

„Vážne?“ vyhŕkla Hazel. To sa táborníkom nebude páčiť – syn Neptúna a syn Plutóna dorazili v jeden deň. Už chýbalo iba zopár čiernych mačiek a rozbitých zrkadiel.

„Bež, Percy,“ pohnal ho Nico. „Zabývaj sa tu.“ Obrátil sa na Hazel a ona si uvedomila, že najhoršia časť dňa na ňu ešte len čaká. „Musím sa porozprávať so sestrou.“

„Ty ho poznáš, čo?“ spustila Hazel.

Usadili sa na streche Plutónovej svätyne, pokrytej kosťami a diamantmi. Tie kosti tam zrejme boli odjakživa. Za diamanty mohla ona sama. Ak sa niekde zdržala pridlho alebo sa jednoducho iba zľakla, vyskakovali zo zeme ako huby po daždi. Na streche sa leskli kamienky za niekoľko miliónov dolárov, ale ostatní táborníci by sa ich, našťastie, ani nedotkli. Vedeli, že nesmú kradnúť z chrámov – najmä nie z Plutónovho – a fauni sem hore nikdy nechodievali.

Hazel sa otriasla. Spomenula si, ako mala namále poobede s Donom. Keby nepriskočila a nezdvihla ten diamant z cesty… Nechcelo sa jej na to ani pomyslieť. Netúžila mať na svedomí ďalšiu smrť.

Nico pohojdával nohami ako malý chlapec. Meč zo styxského železa ležal vedľa neho, hneď pri Hazelinej spathe. Hľadel cez údolie, kde stavebné čaty pracovali na Marsových poliach a stavali opevnenia na večerné vojnové hry.

„Percy Jackson.“ Vyslovil to meno ako zaklínadlo. „Hazel, musím si dávať pozor, čo poviem. Sú to veľmi dôležité veci. Niektoré tajomstvá musia zostať ukryté. Tomu by si práve ty mala rozumieť.“

Hazel cítila, ako jej horia líca. „Ale on nie je ako… ako ja?“

„Nie,“ pokrútil hlavou Nico. „Ľutujem, že ti nemôžem povedať viac. Nemôžem do toho zasahovať. Percy si musí v tomto tábore nájsť vlastnú cestu.“

„Je nebezpečný?“ spýtala sa.

Nicovi sa podarilo sucho zasmiať. „Veľmi. Je nebezpečný pre nepriateľov. No Tábor Jupiter nijako neohrozuje. Môžeš mu veriť.“

„Ako verím tebe,“ vyhŕkla Hazel horko.

Nico otočil svojím prsteňom s lebkou. Kosti okolo neho sa rozochveli, akoby sa usilovali postaviť ďalšiu kostru. Takto Nico pôsobil na mŕtvych, keď mal starosti – trochu sa to podobalo na Hazelino prekliatie. Spoločne predstavovali dve sféry Plutónovej vlády: smrť a bohatstvo. Hazel si niekedy myslela, že Nico dostal ten lepší diel.

„Pozri, viem, že je to ťažké,“ vzdychol si Nico. „Ale máš druhú šancu. Môžeš všetko napraviť.“

„Na tomto sa nedá napraviť nič,“ posťažovala si Hazel. „Ak sa o mne dozvedia pravdu…“

„Nedozvedia,“ ubezpečoval ju Nico. „Čoskoro vyhlásia výpravu. Musia. Budem na teba pyšný. Ver mi, Bi…“

Zarazil sa, ale Hazel vedela, že jej skoro povedal Bianca. To bola jeho pravá sestra – tá, s ktorou vyrastal. Nico sa síce o Hazel staral, ale nikdy ju nebral ako Biancu. Hazel bola jednoducho to najlepšie po Biance, čo mohol nájsť – cena útechy z podsvetia.

„Prepáč,“ vyhŕkol.

Hazel mala v ústach kovovú pachuť, akoby jej pod jazykom rástli zlaté nugety. „Takže to so Smrťou je pravda? Môže za to Alkyoneus?“

„Myslím, že áno,“ prisvedčil Nico. „V podsvetí sa to zhoršuje. Otec šalie, ako sa usiluje všetko zvládnuť. Podľa toho, čo Percy hovoril o Gorgónach, sa to kazí aj tu hore. Ale pozri, kvôli tomu si tu. Všetko to z tej tvojej minulosti – môžeš z toho urobiť niečo dobré. Patríš do Tábora Jupiter.“

Znelo to strašne absurdne. Hazel sa takmer rozosmiala. Nepatrila sem. Nepatrila ani do tohto storočia.

Mala si dávať pozor a nesústrediť sa na minulosť, ale spomenula si na deň, keď sa jej starý život otriasol v základoch. Výpadok vedomia ju zasiahol tak prudko, že nestihla ani zjojknúť. Presunula sa späť v čase. Nebol to sen ani vízia. Tá spomienka ju zaliala tak dokonale ostro, až cítila, že je naozaj tam.

Jej posledné narodeniny. Mala trinásť. Ale nebolo to minulého decembra – bolo to 17. decembra 1941, posledný deň, keď žila v New Orleanse.

VI
HAZEL

Hazel kráčala zo stajní sama domov. Napriek chladnému večeru sa celá chvela od horúčavy. Sammy ju práve pobozkal na líce.

V ten deň sa cítila ako na hojdačke, samé hore a dolu. Deti v škole sa jej posmievali kvôli mame, vraveli, že je čarodejnica, a častovali ju ešte horšími menami. Iste, takto to už chodilo dlho, ale zhoršovalo sa to. Šírili sa zvesti o Hazelinom prekliatí. Tá škola sa už sto rokov volala Akadémia svätej Agneši pre farebné a indiánske deti. Pod menom svätyne a tenkou šupkou láskavosti sa skrývala neskutočná krutosť.

Hazel nerozumela, ako môžu byť ostatné tmavé deti také zlé. Veď na vlastnej koži pocítili utláčanie. No pokrikovali na ňu, kradli jej obedy a večne sa vypytovali na tie povestné drahé kamene: „Kde máš svoje prekliate diamanty? Daj ich sem, lebo ti jednu vrazím!“ Odstrkovali ju od pitnej fontánky a hádzali do nej kamene, ledva sa k nim na ihrisku priblížila.

Ale aj keď sa k nej spolužiaci tak hrozne správali, Hazel im diamanty ani zlato nikdy nedala. Nebol medzi nimi nikto, koho by až tak veľmi nenávidela. Okrem toho, mala jedného kamaráta – Sammyho – a to jej stačilo.

Sammy rád vtipkoval, že je pre akadémiu dokonalým študentom. Bol to Mexičan, takže sa pokladal za farebného a navyše za Indiána. „Mali by mi dať dvojnásobné štipendium,“ vravieval.

Nebol vysoký ani silný, ale mal smiešny úsmev a vedel Hazel rozosmiať.

V to popoludnie ju zobral do jazdiarne, kde brigádoval. Bol to jazdecký klub, samozrejme, „len pre bielych“, ale cez víkendy bol zatvorený a teraz cez vojnu sa hovorilo o tom, že sa možno bude musieť zatvoriť celkom, kým nebudú porazení Japonci a vojaci sa nevrátia domov. Sammy vedel Hazel prepašovať dovnútra, aby mu pomohla s koňmi. Raz za čas si na nejakom vyšli.

Hazel kone zbožňovala. Zdalo sa jej, že sú to jediné živé tvory, ktorým nenaháňa strach. Ľudia ju nenávideli. Mačky na ňu prskali. Psy vrčali. Aj ten hlúpy škrečok v triede slečny Finleyovej vydesene pišťal, keď mu ponúkala mrkvu. Koňom neprekážala. Keď vyliezla do sedla, mohla cválať tak rýchlo, že sa za ňou nestihli objavovať diamanty. Takmer sa cítila, akoby nebola prekliata.

V to popoludnie si vybrala svetlohnedého grošovaného žrebca s nádhernou čiernou hrivou. Vyrazila do polí takým tryskom, že za ňou Sammy zaostal. Keď ju dohonil, on aj kôň sťažka dychčali.

„Pred čím utekáš?“ zasmial sa. „Taký hnusný hádam nie som, čo?“

Na piknik bolo dosť chladno, ale aj tak si ho urobili. Sadli si pod magnóliu a kone uviazali o ohradu. Sammy jej priniesol tortu s narodeninovou sviečkou, ktorá sa cestou rozdrobila, ale aj tak to bolo to najmilšie, čo kedy Hazel zažila. Rozpolili si ju a podelili sa o ňu. Sammy hovoril o vojne. Ľutoval, že nie je dosť starý a nemôže narukovať. Spýtal sa Hazel, či by mu písala listy, keby bol vojak a odišiel za more.

„Jasné, hlupáčik,“ pokrčila plecami.

Zaškeril sa. Potom, akoby mu to práve napadlo, sa naklonil a pobozkal ju na líce. „Všetko najlepšie, Hazel.“

Nebolo to veľa. Iba jedna pusa a ani nie na ústa. Ale Hazel mala pocit, akoby sa vznášala. Ani nevedela, ako sa vrátili k stajniam, kde sa so Sammym rozlúčila. Povedal jej: „Ahoj zajtra.“ Ako vždy. Odvtedy ho však už nikdy nevidela.

Kým sa dostala do Francúzskej štvrte, stmievalo sa. Ako sa blížila k domovu, ten hrejivý pocit sa vytrácal a vystriedal ho strach.

Hazel a jej mama – kráľovná Mária, ako sa nechávala oslovovať – žili v starom byte nad džezovým klubom. Napriek vojne sa vo vzduchu vznášala slávnostná nálada. Naverbovaní vojaci sa túlali po uliciach, smiali sa a rozprávali o boji proti Japoncom. Dávali sa tetovať a svoje milé žiadali o ruku priamo na chodníkoch. Niektorí zašli hore k Hazelinej matke, aby im vyveštila budúcnosť, alebo si kúpili čarovný prívesok od Márie Levesqueovej, známej kráľovnej amuletov.

„Počul si to?“ hovorili si ľudia. „Táto hračička pre šťastie stála vraj len dve babky. Zobral som ju jednému známemu chlapíkovi a ten povedal, že je to pravé striebro. Má hodnotu najmenej dvadsať dolárov! Tá vúdú bosorka je cvok!“

Tieto reči kráľovnej Márii istý čas vynášali ďalšie obchody. Hazelino prekliatie sa začalo prejavovať postupne. Spočiatku to vyzeralo ako požehnanie. Vzácne kamene a zlato sa objavovali iba občas a nikdy ich nebolo veľa. Kráľovná Mária mohla platiť účty. Raz do týždňa si dopriali na večeru poriadny kus mäsa. Hazel dokonca dostala nové šaty. No potom sa rozniesli chýry. Miestnym začalo dochádzať, koľko strašných vecí sa stalo ľuďom, čo si kúpili amulety pre šťastie alebo zaplatili drahým kameňom od kráľovnej Márie. Charlie Gasceaux prišiel na svojom kombajne o ruku, na ktorej nosil zlatý náramok. Pána Henryho z obchodu so zmiešaným tovarom skolil infarkt hneď nato, ako mu kráľovná Mária dala prívesok s rubínom.

Ľudia si začali o Hazel šepkať – ako nachádza prekliate drahokamy iba tak na ulici. Teraz už za matkou chodievali len cudzí ľudia, ktorí neboli z mesta, a ani tých nebolo veľa. Kráľovná Mária začínala byť popudlivá. Zlostila sa na dcéru.

Hazel vystupovala po schodoch, ako najtichšie dokázala, pre prípad, že by mama mala zákazníka. V klube dole ladila kapela nástroje. V susednom pekárstve začínali piecť šišky na zajtrajšie ráno a po schodisku sa šírila vôňa roztápajúceho sa masla.

Keď Hazel vyšla hore, zdalo sa jej, že z bytu počuje dva hlasy. Nakukla do salónu, no matka sedela so zatvorenými očami sama za stolom určeným na seansy. Vyzerala ako v tranze.

Hazel ju tak videla už veľa ráz, keď pred klientmi predstierala, že sa rozpráva s duchmi – ale samu ešte nikdy. Kráľovná Mária dcére vždy hovorila, že jej kúzla sú „vymyslený švindeľ“. Neverila na mágiu, predpovedanie šťastia ani na duchov. Svojim zákazníkom predvádzala iba predstavenie za peniaze, rovnako ako speváčka či herečka.

No Hazel vedela, že matka na nejaké čary predsa len verí. Hazelino prekliatie nijaký švindeľ nebol. Kráľovná Mária si iba nechcela pripustiť, že je to jej vina – že sama nejako z Hazel urobila to, čím bola.

„To ten tvoj mizerný tatko,“ vrčala kráľovná Mária, keď ju pochytila pochmúrna nálada. „Prihrnul sa sem v tom svojom nóbl striebornočiernom obleku. Jediný raz som naozaj vyvolala ducha a čo z toho mám? Splnil mi želanie a zničil mi život. Mohla som byť pravá kráľovná. Za to môže on, že je z teba toto!“

Nikdy nevysvetlila, čo tým myslela, a Hazel sa naučila na otca nevypytovať. Iba tým matku rozčuľovala.

Zatiaľ čo sa Hazel dívala, kráľovná si niečo šomrala popod nos. Tvár mala pokojnú a uvoľnenú. Hazel prekvapilo, aká je krásna, keď sa nemračí a na čele jej nevystupujú vrásky. Mala husté zlatohnedé vlasy ako Hazel a rovnakú tmavú pleť, hnedú ako pražené kávové zrnká. Nenosila pestré šafranové róby a zlaté náramky, aby zapôsobila na klientov – iba jednoduché biele šaty. No aj tak z nej vyžarovalo čosi panovnícke, keď sedela vzpriamene a dôstojne na pozlátenom kresle, akoby bola naozaj kráľovná.

„Tam budeš v bezpečí,“ povedala. „Ďaleko od bohov.“

Hazel skoro zhíkla. Hlas, ktorý vychádzal z matkiných úst, nebol jej. Znelo to ako hlas starej ženy. Bol mäkký a pokojný, ale aj veliteľský – ako povely hypnotizéra.

Kráľovná Mária sa napla. V tranze sa uškrnula a potom prehovorila svojím hlasom: „Je to veľmi ďaleko. Veľmi chladno. Veľmi nebezpečne. Vravel mi, aby som to nerobila.“

Druhý hlas odpovedal: „Čo pre teba kedy urobil? Dal ti otrávené decko! Ale my ten jeho dar využijeme na dobrú vec. Môžeme bohom vrátiť úder. Na severe budeš pod mojou ochranou, ďaleko od ríše bohov. Zo svojho syna urobím tvojho ochrancu. Konečne si budeš žiť ako kráľovná.“

Hazel sa rozbehla naspäť dolu po schodoch a srdce jej divo búchalo.

Dole vrazila do muža v tmavom obleku. Silnými chladnými prstami ju chytil za plecia.

„Pokoj, dieťa,“ vyhlásil.

Hazel si všimla jeho prsteň s lebkou a potom tú zvláštnu látku jeho obleku. V šere sa zdalo, že sa tmavá vlna hýbe a vrie, vytvára obrazy tvárí v agónii, akoby sa stratené duše pokúšali uniknúť zo záhybov látky.

Kravatu mal čiernu s platinovými pásikmi. Košeľu sivú ako náhrobný kameň. A tvár – Hazel skoro vyskočilo srdce z krku. Pokožku mal takú bielu, že vyzerala skoro modrá, pripomínala studené mlieko. Na hlave mastné čierne vlasy. Usmieval sa celkom láskavo, ale oči mal divé a zlostné, plné šialenej sily. Hazel taký pohľad videla iba vo filmovom týždenníku v kine. Ten muž pripomínal toho hrozného Adolfa Hitlera. Nemal fúziky, ale inak to pokojne mohol byť on, alebo jeho dvojča – možno jeho otec.

Hazel sa pokúsila odtiahnuť. Muž ju pustil, ale aj tak sa nedokázala pohnúť. Pohľadom ju primrazil na mieste.

„Hazel Levesqueová,“ vyslovil melancholickým hlasom, „ty si ale vyrástla!“

Hazel sa roztriasla. Mužovi zaškrípal pod nohami cementový prach. Z betónu vyskočil lesklý kamienok, akoby zem vypľula melónové semienko. Muž sa na to díval a nevyzeral prekvapene. Sklonil sa.

„Nerobte to!“ vykríkla Hazel. „Je to prekliate!“

Zodvihol kameň – dokonale tvarovaný smaragd. „Áno, je, ale nie pre mňa. Je krásny… asi cennejší ako celá táto budova.“ Vopchal si smaragd do vrecka. „Za ten tvoj osud sa ospravedlňujem, dievča. Asi ma nenávidíš.“

Hazel tomu nerozumela. Hovoril smutne, akoby bol osobne zodpovedný za jej život. A potom jej to konečne došlo: duch v striebornočiernom obleku, ktorý splnil matkino želanie a zničil jej život.

Vyvalila oči. „Vy? Vy ste môj…“

Chytil ju za bradu. „Som Plutón. Moje deti nemali nikdy ľahký život, ale ty nesieš zvláštne bremeno. Teraz, keď máš trinásť, musíme sa postarať…“

Odstrčila mu ruku.

„To ste mi vyviedli vy?“ chcela vedieť. „Vy ste prekliali moju mamu a mňa? Vy ste nás nechali samé?“

V očiach ju pálili slzy. Tento bohatý biely muž v drahom obleku je jej otec? Ukázal sa prvý raz až teraz, keď má trinásť rokov, a tvrdí, že mu je to ľúto?

„Vy ste diabol!“ skríkla. „Zničili ste nám život!“

Plutón prižmúril oči. „Čo ti povedala matka, Hazel? Nevysvetlila ti nikdy svoje želanie? Nepovedala ti, prečo si sa narodila s prekliatím?“

Hazel bola taká nazlostená, že sa nezmohla na slovo, ale Plutón akoby jej čítal odpovede z tváre.

„Nie…“ vzdychol si. „Asi nie, bolo omnoho jednoduchšie zvaliť to na mňa.“

„Ako to myslíte?“

Plutón si znovu vzdychol. „Úbohé dieťa. Narodila si sa priskoro. Nevidím tvoju budúcnosť jasne, ale jedného dňa nájdeš svoje miesto. Potomok Neptúna ťa toho prekliatia zbaví a prinesie ti pokoj. No bojím sa, že až o mnoho rokov…“

Hazel ničomu nerozumela. Skôr ako stihla niečo povedať, Plutón natiahol ruku. Na dlani sa mu objavil skicár a škatuľka farbičiek.

„Viem, že máš rada umenie a jazdu na koni,“ pousmial sa. „Toto máš na to umenie. A pokiaľ ide o kone…“ Oči sa mu zaleskli. „S tým si budeš musieť poradiť sama. Teraz sa musím porozprávať s tvojou matkou. Všetko najlepšie k tvojim narodeninám, Hazel.“

Obrátil sa a vykročil do schodov – a koniec. Akoby si Hazel odškrtol zo zoznamu povinností a už na ňu zabudol. Všetko najlepšie. Bež si nakresliť obrázok. Zbohom na ďalších trinásť rokov.

Bola taká ohúrená, taká zlostná, tak dokonale popletená, že len nehybne stála pod schodmi. Chcela tie pastelky zahodiť a rozdupať ich. Chcela sa pustiť do Plutóna a nakopnúť ho. Chcela sa rozbehnúť preč, vyhľadať Sammyho, ukradnúť koňa, odísť z mesta a nikdy sa nevrátiť. No nič z toho neurobila.

Dvere na hornom byte sa otvorili a Plutón vošiel dnu.

Hazel sa ešte triasla z jeho chladného dotyku, ale zakrádala sa hore po schodoch, aby zistila, čo urobí. Čo povie kráľovnej Márii? Kto mu odpovie – matka alebo ten strašný hlas?

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Bohovia Olympu – Neptúnov syn.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.