Piata kapitola

Viseli sme na povrazovej klietke ako stádo opíc a pri každom, aj tom najmenšom pohybe, sme sa udierali o kamennú stenu, zatiaľ čo kladka hrdzavo pišťala a staré lano praskalo. Nakoniec sme všetci dopadli na kopu a kým sa nám podarilo klbko rúk a nôh rozmotať, muselo to vyzerať ako scéna z nejakej starej čiernobielej grotesky; niekoľkokrát som si myslel, že som sa už vymotal zo siete, no zakaždým som sa znovu zachytil o povraz alebo niečí hnát a s hlasným treskotom som padol rovno na nos ako postavička z kresleného filmu. Len pár metrov od nás ležali pozostatky mŕtveho Bezduchého; spod balvana, ktorý ho pridlávil, mu trčali chápadlá ako telo obrovskej morskej hviezdice. Takmer ma kvôli nemu prepadli rozpaky; bolo svojím spôsobom trápne, že sa taká hrôzostrašná bytosť dala poraziť niekým, ako sme my. Pochyboval som, že nabudúce, ak nejaké nabudúce ešte bude, budeme mať znovu to šťastie.

Po špičkách sme obišli zapáchajúcu mŕtvolu Bezduchého a rozbehli sme sa dole kopcom tak rýchlo, ako nám to dovoľoval zradný horský terén a Bronwynina objemná batožina. Keď sme zišli na úpätie hory, naše vlastné stopy v lesnom machu nás doviedli naspäť k jazeru. Slnko sa práve chystalo zapadnúť, zo svojich tajných úkrytov vyrážali na lov prvé netopiere. Krúžili nad našimi hlavami a ich pišťanie znelo ako výstraha tajomného sveta noci v akomsi neznámom jazyku, zatiaľ čo my sme sa brodili plytčinou naspäť k obrovej skalnej hlave. Znovu sme vliezli do jeho úst a spustili sme sa šachtou dole, aby sme sa nakoniec ocitli v omnoho chladnejšej vode na druhej strane, priamo uprostred slnečného septembrového dňa roku 1940.

Jeden za druhým sme sa vynárali nad hladinu, držiac sa za uši, aby sme tak aspoň trochu uľavili nepríjemnému pocitu tlaku spojenému s náhlym časovým presunom.

„Skoro ako keď štartuje lietadlo,“ poznamenal som a otváral som doširoka ústa, aby som dostal z uší vzduch.

„Nikdy som neletel, takže netuším, o čom hovoríš,“ skonštatoval Horace a rukou si utieral vodu z cylindra.

„Alebo ako keď ideš veľkou rýchlosťou po diaľnici a niekto otvorí okno,“ pokračoval som.

„Čo je diaľnica?“ spýtala sa Olive.

„Nechajme to tak.“

Emma nás zahriakla. „Ticho! Počúvajte!“

Kdesi sa ozýval psí brechot. Zdalo sa, že sú ďaleko, no hustý les prenáša zvuky podivuhodným spôsobom a zdanie mohlo klamať. „Musíme sa poponáhľať,“ pološeptom zavelila Emma. „Kým nevydám iný pokyn, nikto ani necekne – to sa týka aj vás, pani riaditeľka!“

„Len nech sem nejaký pes príde!“ zastrájal sa Hugh. „Šmarím doňho jedno z tých vybuchujúcich vajec a potom uvidí, čo znamená začínať si s Neobyčajnými!“

„Neopováž sa!“ oborila sa naňho Bronwyn. „Niečo pokašleš, a vybuchnú všetky!“

Vyliezli sme z jazera a čo najtichšie sme sa zakrádali lesom podľa Millardových pokynov, ktorý nás navigoval s nosom zapichnutým do dokrčenej mapy slečny Wrenovej. Asi po polhodine sme sa konečne dostali na prašnú cestu, ktorú nám zo špičky veže ukázal Addison. Bezradne sme zostali stáť v hlbokých koľajach vyjazdených kolesami vozov, zatiaľ čo Millard ďalej študoval mapu. Otáčal ju rôznymi smermi a s prižmúrenými očami sa snažil prelúskať poznámky napísané miniatúrnym písmom. Siahol som do zadného vrecka džínsov, aby som odtiaľ vytiahol svoj telefón. Napadlo mi, že sa vlastne môžem pozrieť na svoju vlastnú mapu – starý zvyk –, no čoskoro som sa spamätal, keď sklíčko displeja ani na niekoľkonásobné naliehavé zaťukanie bruškom prsta vôbec nereagovalo. Samozrejme, že bolo dávno po ňom: premoknutý, s vybitou batériou a aspoň päťdesiat rokov pred tým, než nainštalujú prvú vežu na prenos mobilného signálu. Môj mobil bol jediné, čo mi zostalo, no bol mi tu celkom nanič, ako vec z inej planéty. Rozmachom ruky som ho šmaril do lesa. O tridsať sekúnd neskôr ma prepadli výčitky svedomia a vybehol som tým istým smerom, aby som ho znovu našiel. Netušil som síce prečo, no intenzívne som cítil, že sa s ním ešte nedokážem rozlúčiť.

Millard konečne poskladal mapu a vyhlásil, že ak sa chceme dostať do mesta, musíme ísť vľavo – pešo najmenej päť, možno aj šesť hodín. „Ak tam chceme doraziť skôr, než sa zotmie, mali by sme si švihnúť.“

Nekráčali sme dlho, keď Bronwyn spozorovala oblak prachu, ktorý sa k nám zozadu približoval. „Niekto ide,“ oznámila. „Čo urobíme?“

Millard si rýchlo vyzliekol kabát a zahodil ho vedľa cesty, čím sa stal celkom neviditeľným. „Najlepšie spravíte, ak aj vy zmiznete,“ povedal, „teda v rámci svojich obmedzených schopností.“

Zbehli sme z cesty a ukryli sme sa za hustú stenu z húštia. Prašný mrak sa priblížil a spolu s ním klepot drevených kolies a dupot konských kopýt. Keď sa karavána vozov s hrmotom vynorila z prachu, Horace prekvapene zhíkol a Olive sa doširoka usmiala. Neboli to totiž obyčajné sedliacke vozy, aké som vídaval na Cairnholme, ale maringotky ako z cirkusu, pomaľované pestrými farbami, s vyrezávanými strieškami a dverami, ťahané koníkmi s dlhými hustými hrivami, na ktorých sedeli muži a ženy v pestrofarebných odevoch, ovešaní korálikmi a šatkami. Spomenul som si na Emmine príbehy o neobyčajných deťoch, ktoré vystupovali na takýchto pojazdných predstaveniach spolu so slečnou Peregrinovou, a obrátil som sa k nej s otázkou: „To sú tiež Neobyčajní?“

„Kočovní Cigáni,“ odpovedala.

„Je to dobre alebo zle?“

Prižmúrila oči. „Ešte neviem.“

Videl som, že zvažuje všetky za a proti, kým urobí rozhodnutie, aj keď som tušil, aké bude. Mesto, kam sme smerovali, bolo ďaleko a vozy sa tam dostanú omnoho rýchlejšie než my pešo. S Nemŕtvymi a loveckými psami v pätách sa tento rýchlostný rozdiel celkom ľahko mohol stať rozdielom medzi tým, či nás dolapia, a tým, či im unikneme. Nevedeli sme však, čo sú to vlastne za ľudia ani či im možno veriť.

Emma sa na mňa pozrela. „Čo povieš, stopneme si niektorý?“

Pozrel som sa na vozy. Potom naspäť na Emmu. Predstavil som si, ako ma asi budú bolieť nohy po šesťhodinovom pochode v mokrých topánkach. „Jednoznačne,“ prikývol som.

Emma vydala pokyn a posunkami ostatným naznačila, aby sa rozbehli za posledným povozom a vyskočili naň. Vyzeral ako miniatúrny domec s malými okienkami na bokoch a malou verandou, ktorá trčala vzadu z voza, dosť veľkou na to, aby sme sa tam všetci vpratali, ak nikto nebude trvať na prílišnom komforte. Voz išiel celkom rýchlo, no nie zas až tak rýchlo, aby sme ho nemohli dobehnúť, takže len čo popri nás prešiel a nehrozilo, že nás jeho pohonič čo i len kútikom oka zazrie, vybehli sme z húštia a upaľovali sme za ním. Emma naň vyliezla ako prvá a hneď podávala ruku ďalšiemu, aby mu pomohla hore. Jeden za druhým sme sa pousádzali tak, aby nikto nevypadol, a hlavne potichu, aby nás tí vpredu ani náhodou nezačuli.

Viezli sme sa mlčky a tak dlho, až nám od ustavičného hrkotu kolies a dupotu konských kopýt brneli uši, šaty sme mali pokryté hrubou vrstvou prachu a poludňajšie slnko sa pomaly skotúľalo za vrcholce stromov, ktoré ako nepreniknuteľná tmavozelená hradba lemovali z oboch strán cestu. Úzkostným pohľadom som neprestajne prečesával tú tmavú masu so strachom, že na nás odtiaľ v nestráženej chvíli vybehnú Nemŕtvi so svojimi psiskami. Čas bežal a my sme vôbec nikoho nevideli – ani Nemŕtvych, ani ľudí. Akoby sme prechádzali neživou krajinou.

Občas vozy nečakane zastali a nám sa zakaždým tajil dych v presvedčení, že tentoraz nás už určite odhalia. No keď sme vyslali Millarda na výzvedy, vysvitlo, že si naši utrmácaní hostitelia iba naťahujú nohy alebo podkúvajú koňa, a o chvíľu sme boli znova na ceste. Nakoniec som sa prestal umárať tým, čo bude. Zdalo sa, že tak ako my, aj oni sú nesmierne unavení z cesty a celkovo neškodní. Prinajhoršom ich presvedčíme, že sme obyčajné decká, a zaútočíme im na city. Pomôžte úbohým, opusteným sirotám, bez strechy nad hlavou, povieme. Kúsoček chlebíka pre hladné chúdence, prosím. Pri troche šťastia nás aj nakŕmia a zavezú na stanicu.

Neubehlo veľa času a dostal som možnosť otestovať svoju teóriu v praxi. Vozy totiž prudko zabočili a zišli z cesty, aby zastali na neveľkej čistinke. Ešte sa ani poriadne neusadil zvírený prach, keď sa spoza voza vynoril statný chlap. Na hlave mal spľasnutý klobúk, pod nosom husté fúziská a mračil sa, až mu ovísali kútiky úst.

Bronwyn rýchlo strčila slečnu Peregrinovú pod kabát, zatiaľ čo Emma pohotovo zoskočila z voza a nasadila výraz zúfalej siroty. „Zľutovanie, prosím, vzácny pane! Na náš domov spadla bomba, rodičia nám zahynuli a my nevieme, kam sa máme podieť…“

„Drž klapačku!“ oborilo sa na ňu chlapisko. „Vypadnite odtiaľ, každý jeden, a hneď!“ Bol to jednoznačný rozkaz, čo farbisto dokresľovala obrovská dýka, ktorá sa zjavila v jeho ruke. Bolo jasné, že aj napriek umelecky vyrezávanej rukoväti je smrteľne nebezpečná.

Pozerali sme sa jeden na druhého a nevedeli sme, čo urobiť. Máme sa mu postaviť a potom utiecť, aj keď pri tom odhalíme naše tajomstvo? Alebo sa budeme ešte chvíľu tváriť ako obyčajné deti a uvidíme, ako zareaguje? Zrazu však okolo nás vo veľkom kruhu stáli tucty ďalších, ktorí povyliezali z vozov, mnohí z nich tiež s nožmi a dýkami v rukách. Boli sme obkľúčení, čím sa naše možnosti podstatne zúžili.

Chlapi boli mocní, oblečení v tmavých hrubých šatách, ktoré jediné dokázali odolať prachu a ďalším nárokom dlhej cesty, a prepaľovali nás prenikavými pohľadmi čiernych očí. Ženy mali na sebe široké pestrofarebné sukne a dlhé čierne vlasy previazané šatkami. Za nimi i medzi nimi sa hrčili deti. Horúčkovito som sa snažil vydolovať aspoň nejaké informácie o Cigánoch. Chystajú sa nás zamordovať alebo sa takto nepríjemne tvária stále?

Pozrel som sa na Emmu, či mi nedá nejaké znamenie. Stála však bez pohnutia, s rukami prekríženými cez prsia, takže mi bolo jasné, že nezamýšľa zaútočiť. Jedna vec bola teda v tejto chvíli zrejmá: ak sa nechystá zaútočiť Emma, ja určite nie.

Zliezol som z voza s rukami nad hlavou, po mne Horace s Hughom a nakoniec aj všetci ostatní okrem Millarda, ktorý sa nenápadne vytratil, aby zostal niekde nablízku a počkal, ako sa to vyvinie.

Chlap v rozčapenom klobúku, zrejme ich vodca – Emma ma neskôr poučila, že mu hovoria vajda –, nás začal bombardovať otázkami: „Kto ste? Odkiaľ idete? Prečo s vami nie je nijaký dospelý?“

„Prichádzame zo západu,“ odpovedala Emma pokojne. „Žili sme na ostrove neďaleko pobrežia. Naozaj sme siroty, ako som vám povedala. Miesto, kde sme žili, zrovnali so zemou a museli sme odtiaľ ujsť. Sami sme doveslovali až na pevninu, hoci sme v búrke takmer všetci zahynuli.“ Podarilo sa jej dostať zo seba aspoň zopár sĺz. „O všetko sme prišli,“ zafňukala. „Už niekoľko dní blúdime hladní po lese a nezostalo nám nič, len to, čo máme na sebe. Keď sme uvideli vaše vozy, báli sme sa vám vstúpiť do cesty. Chceli sme sa iba zviezť do mesta…“

Chlap si ju pozorne premeriaval a čoraz viac sa mračil. „Prečo ste utekali z ostrova, keď vám, ako hovoríš, zbombardovali dom? A prečo sa túlate po lese namiesto toho, aby ste sa držali pri pobreží?“

„Nemohli sme, boli nám v pätách,“ vyhŕkol zrazu Enoch.

Emma naňho úkosom pozrela, akoby mu chcela zasyčať do ucha Nechaj to láskavo na mňa, dobre?

„Kto vám bol v pätách?“ spozornel chlap.

„Zlí ľudia,“ odpovedala Emma.

„Chlapi s puškami,“ dodal Horace. „Oblečení ako vojaci, hoci to naozajstní vojaci nie sú.“

Z kruhu vystúpila žena s jasnožltou šatkou na hlave. „Ak po nich idú vojaci, budú s nimi len problémy. Pošli ich preč, Bekhir.“

„Alebo ich priviažme k stromom a nechajme ich tak,“ navrhol vyziabnutý chlapík, ktorí nás celý čas prebodával pohľadom.

„Nie!“ vykríkla Olive. „Musíme sa čo najskôr dostať do Londýna, kým nebude neskoro!“

Vodca Cigánov spýtavo zodvihol obočie. „Neskoro? A na čo?“ Očividne sa nám uňho podarilo vzbudiť namiesto ľútosti len zvedavosť. „Najprv zistíme, čo ste zač,“ uzavrel, „a či by z vás nemohol byť nejaký osoh.“

***

Chlapi s dlhými nožmi v rukách nás eskortovali k vozu, ktorý vyzeral ako veľká klietka na prepravu zvierat, s rozmermi šesť krát tri metre a so stenami z hrubých železných mreží.

„Nechcete nás tam zavrieť, však nie?“ opáčila Olive.

„Len kým sa rozhodneme, čo s vami urobíme,“ odpovedal jej vodca.

„Lenže to nemôžete!“ vykríkla Olive. „Musíme sa dostať do Londýna, rýchlo!“

„A to už prečo?“

„Jeden z nás je strašne chorý,“ povedala Olive a hodila po Hughovi veľavravný pohľad. „Potrebuje doktora, čo najskôr.“

„Kvôli doktorovi sa nemusíte trepať až do Londýna, no nie?“ namietol jeden z chlapov. „Jebbiah je tiež doktor. Však si doktor, Jebbiah?“

Pristúpil k nám chlap s jazvou, ktorá mu pretínala celé líce. „Kto z vás je chorý?“

„Hugh však potrebuje špeciálneho doktora,“ vysvetľovala Emma. „Má veľmi neobyčajnú chorobu. Bodavý kašeľ.“

Hugh sa chytil za hrdlo, akoby ho v tej chvíli náramne rozbolelo, a zakašľal, pričom mu z úst vyletela včela. Ozvali sa prekvapené výkriky a jedno malé dievčatko si rýchlo ukrylo tvár do maminej sukne.

„To bude nejaký trik,“ skepticky vyhlásil akožedoktor.

„Stačilo,“ uťal ďalšiu diskusiu vodca. „Hajde do klietky, všetci!“

Dostrkali nás až k rampe, ktorá viedla hore na voz, no ani jeden z nás na ňu nechcel vystúpiť ako prvý.

„To predsa nemôžeme dovoliť,“ zašepkal Hugh.

„Nechápem, na čo čakáš,“ zasyčal Enoch na Emmu. „Napáľ to do nich predsa!“

Emma pokrútila hlavou. „Je ich priveľa,“ hlesla a nakoniec ako prvá vstúpila na rampu i do klietky. Bola nízka a plná vlhkého, zapáchajúceho sena. Len čo do nej vošiel posledný z nás, vajda za nami zabuchol dvere, zamkol ich a kľúč si vložil do vrecka nohavíc. „Nepribližujte sa k nim!“ rozkázal ostatným. „Mohli by vás očarovať alebo niečo horšie.“

„Presne tak, vieme čarovať!“ zakričal Enoch spoza mreží. „Okamžite nás pustite, lebo vaše decká premeníme na prasce!“

Vodca sa zasmial a zoskočil z rampy. Ostatní však ostražito ustúpili, aby v bezpečnej vzdialenosti od nás rozložili tábor, postavili stany a založili ohne. Posadali sme si do sena s pocitom totálnej porážky a zlyhania.

„Dávajte si pozor!“ znechutene nás varoval Horace. „Sú tu všade zvieracie bobky!“

„Dofrasa, Horace, akoby to nebolo jedno!“ zavrčala Emma. „Komu záleží na tom, či máš špinavé šaty, alebo nie?“

„Mne!“ ohradil sa rozhodne Horace.

Emma si schovala tvár do dlaní. Sadol som si vedľa nej a márne som sa snažil vymyslieť niečo povzbudzujúce, čo by som jej mohol povedať.

Bronwyn si rozopla kabát, aby slečne Peregrinovej dopriala trochu čerstvého vzduchu. Enoch si k nej kľakol a naklonil hlavu, akoby načúval. „Počujete?“ spýtal sa.

„Čo?“ nechápala Bronwyn.

„Ako zo slečny Peregrinovej pomaly uniká život! Dopekla, Emma, mala si im vypáliť oči, kým si mala šancu!“

„Boli sme obkľúčení!“ namietala Emma. „Určite by pri tom niekomu z nás ublížili, ba možno by dakoho aj zabili. Nemohla som riskovať.“

„No život slečny Peregrinovej riskovať môžeš, čo?“ zasyčal Enoch.

„Okamžite ju nechaj na pokoji, Enoch,“ okríkla ho Bronwyn. „Nie je vôbec ľahké rozhodovať a každému vyhovieť. Zakaždým predsa nemôžeme hlasovať.“

„Prečo by ste potom nemohli nechať rozhodovať mňa?“ odvrkol jej Enoch.

Hugh sa posmešne zachechtal. „Keby si to mal pod palcom ty, boli by sme už tisíckrát po smrti!“

„Počúvajte, na tom teraz vôbec nezáleží,“ prerušil som ich. „Musíme vymyslieť, ako sa dostaneme von z tejto klietky a čo najskôr do mesta. V každom prípade sme omnoho bližšie k cieľu, takže netreba plakať nad mliekom, ktoré sa vlastne ešte ani nerozlialo. Radšej premýšľajte, ako odtiaľto zmizneme.“

A tak sme sa do toho pustili.

„Čo keby Emma skúsila prepáliť dno voza?“ navrhla Bronwyn. „Je predsa z dreva.“

Emma na kúsku odhrnula z podlahy vrstvu sena a zaklopala. „Je prihrubé,“ sklamane vzdychla.

„Wyn, neskúsila by si roztiahnuť mreže?“ opýtal som sa.

„To môžem,“ odvetila, „no len čo to zbadajú, určite sem pribehnú aj s nožmi.“

„Potrebujeme sa odtiaľto dostať nejako nenápadne,“ krútila hlavou Emma.

Vtom sme z druhej strany hrubých mreží začuli šepot: „Tuším ste na mňa celkom zabudli.“

„Millard!“ nadšene vykríkla Olive a od radosti takmer vyletela zo svojich olovených topánok. „Kde si bol?“

„Trochu som sa tu poobzeral a čakal som, kým sa upokojí atmosféra.“

„Myslíš si, že by sa ti mohlo podariť ukradnúť kľúč?“ spýtala sa Emma a zatriasla zámkom. „Videla som, ako si ho vodca strkal do vrecka.“

„Akoby si nevedela, že v zakrádaní a kradnutí som naslovovzatý majster,“ zachechtal sa a znovu zmizol.

***

Minúty sa nekonečne vliekli. Prešla polhodina. Neskôr hodina. Hugh sa nervózne prechádzal hore-dolu po klietke a okolo hlavy mu rozčúlene bzučala včela. „Prečo mu to, preboha, tak strašne dlho trvá?“ vrčal.

„Ak sa čoskoro nevráti, začínam po nich hádzať vajíčka,“ vyhrážal sa Enoch.

„Len do toho, ak chceš, aby sme tu všetci pomreli,“ zasyčala naňho Emma. „Majú nás tu pekne pod zámkom, takže keď sa ti minú vajíčka, zaživa nás zoderú z kože.“

Nakoniec sme len ďalej nečinne sedeli a čakali, pozorujúc život v cigánskom tábore, zatiaľ čo z druhej strany si Cigáni zvedavo obzerali nás. Každá minúta, ktorá ubehla, bola ako klinec zatlčený do rakvy slečny Peregrinovej. Pristihol som sa, ako na ňu uprene hľadím, akoby som veril, že uvidím, ako sa mi pred očami pomaly mení – ako sa z nej pomaly a nenávratne vytráca všetko ľudské. Vyzerala však stále rovnako, azda len o niečo zmierenejšie, podriemkavala v teplom sene vedľa Bronwyninho obrovského tela a perie na hrudi jej pokojne stúpalo a klesalo. Akoby si vôbec neuvedomovala, v akej šlamastike sme sa ocitli, ani to, že s každou minútou mizne v nenávratne nádej na jej záchranu. Možno práve to, že aj za daných okolností dokázala pokojne driemať, dokazovalo, ako rýchlo sa mení. Stará slečna Peregrinová by v podobnej situácii určite skôr bojovala s hysterickým záchvatom.

Potom mi myšlienky zablúdili k rodičom, ako vlastne zakaždým, keď som ich nedržal na uzde. Skúšal som vybaviť si ich tváre a v mysli sa mi objavovali útržky momentiek a rôzne detaily. Strnisko, ktoré si otec nechal narásť, keď sme prišli na ostrov; spôsob, akým sa moja mama pohrávala s manželskou obrúčkou zakaždým, keď mala pocit, že otec pridlho rozpráva o čomsi, čo ju absolútne nezaujíma; otcov nepokojný pohľad, ktorým ustavične prečesával horizont vo svojom nikdy sa nekončiacom pátraní po ďalšom vtáčom druhu, ktorý mu chýbal v zbierke.

Teraz zrejme s rovnakým nepokojom pátra po mne.

Padol súmrak a tábor okolo nás čoraz viac ožíval. Cigáni sa nahlas zhovárali a smiali, a keď ktosi vytiahol otlčené husle, začali tancovať. V prestávke medzi tancom sa k nám zozadu prikradol akýsi mladík s fľašou v ruke. „Nesiem niečo pre chorého,“ šepol a po celý čas sa nervózne obzeral.

„Pre koho?“ opýtal som sa a pochopil som až vtedy, keď pokynul hlavou smerom k Hughovi, ktorý sa ako na povel sklátil na dlážku a rozkašľal sa.

Mladík pretisol fľašu pomedzi mreže, no keď som ju odzátkoval a pričuchol som k jej obsahu, takmer som zletel z nôh. Smrdelo to ako terpentín pomiešaný s kompostom. „Čo je to?“ znechutene som ohrnul nos.

„Ja len viem, že to zaberá,“ povedal a znovu sa obzrel. „Pomohol som vám, takže teraz vy. Hovorte – čo ste spáchali? Niekoho ste okradli, však,“ a potom tichšie dodal, „alebo zamordovali.“

„O čom to rozpráva?“ nechápala Bronwyn.

Nikoho sme nezabili, prišlo mi automaticky na jazyk, no potom som si spomenul na Golanovo telo, ako dopadá na skaliská, a radšej som si zahryzol do jazyka.

Emma to však povedala namiesto mňa. „Nikoho sme nezabili!“

„Niečo ste museli spraviť,“ namietal Cigán. „Prečo by na vás inak vypísali odmenu?“

„Odmenu?“ začudoval sa Enoch.

„Presne tak. Sľubujú veru celkom slušnú kôpku peňazí,“ pritakal chlapík.

„Kto?“

Mladík pokrčil plecami.

„Udáte nás?“ spýtala sa Olive.

Mladík sa uškrnul. „Ešte sa nevie. Stále sa radia. Len si nemyslím, že by veľmi verili tým, čo na vás tú odmenu vypísali. No peniaze sú peniaze a navyše sa im nepáči, že neodpovedáte na otázky, čo sa vás pýtajú.“

„Tam, odkiaľ prichádzame,“ vystrela sa Emma hrdo, „nekladieme zbytočné otázky ľuďom, ktorí k nám prichádzajú s prosbou o pomoc.“

„Ani ich nezatvárame do klietok,“ dodala Olive.

V tej chvíli sa rovno uprostred tábora ozval výbuch. Mladík sa tak zľakol, že stratil rovnováhu a padol do trávy, zatiaľ čo my sme sa zhrčili v strede klietky a s údivom sme pozorovali, ako všade navôkol lietajú vzduchom úlomky hrncov a panvíc z ohniska. Žena, ktorá sa starala o oheň, vrieskala, akoby ju na nože brali, lebo jej vzbĺkli šaty a vyzeralo to, že v panike pobeží až k moru, keby niekto duchaprítomne nechytil vedro, z ktorého pili kone, a nevychrstol ho na ňu.

O chvíľu sme začuli tiché kroky neviditeľného chlapca kráčajúceho po rampe k dverám klietky. „Takto to dopadne, keď si chce niekto urobiť z neobyčajných vajec obyčajnú omeletu!“ chechtal sa Millard.

„To si bol ty?“ spýtal sa Horace.

„Potreboval som nejaký rozruch,“ vysvetľoval Millard. „Ticho a pokoj vreckárom veľmi neprajú, a tak mi napadlo, že im vložím medzi vajíčka jedno z tých našich a et voilá!“ Sčista-jasna pred nami zrazu visel kľúč. „Je omnoho väčšia šanca, že si človek nevšimne, ako mu šmátram vo vrecku, keď mu pod nosom vybuchne večera, nemyslíte?“

„Veď ti to aj trvalo,“ šomral Enoch ako zvyčajne. „Otváraj už konečne!“

No prv než sa Millardovi podarilo vložiť kľúč do zámku, z trávy vyskočil cigánsky mladík, ktorý prišiel pomôcť chorému, a zvolal: „Pomoc! Utekajú!“

Počul všetko, o čom sme sa zhovárali, no rozruch z výbuchu ešte ani zďaleka neutíchol, a tak jeho kriku takmer nikto nevenoval pozornosť.

Millard rýchlo otočil kľúčom. Nič. „Dopekla! Hádam som neukradol iný kľúč?“

„Ááááá, pomóc!“ jačal mladík a ukazoval smerom, kde stál Millard. „Duch!“

„Nemohli by ste ho niekto umlčať, prosím?“ netrpezlivo vzdychol Enoch.

Bronwyn sa na to podujala. Prestrčila ruku pomedzi mreže, pritiahla si mladíka bližšie a zodvihla ho za golier do vzduchu.

„Pom-pomóóff!“ jačal. „Majú kľfffffff…“

Bronwyn mu pritisla ruku na ústa, no umlčala ho prineskoro. „Galbi!“ vykríkol prestrašený ženský hlas. „Okamžite ho pustite, vy vagabundi!“

Až vtedy nám došlo, že sme vlastne nechtiac získali zajatca. Zo všetkých strán k nám začali pribiehať rozzúrení Cigáni, v posledných zvyškoch svetla ohňov sa im v rukách blyšťali ostré nože.

„Čo to stváraš?“ vykríkol Millard. „Okamžite pusť toho chalana, lebo nás zamordujú!“

„Nie, nerob to!“ rozhodla Emma a vzápätí zvolala: „Pustite nás, inak ho zabijeme!“

Cigáni obkľúčili klietku a zovšadiaľ sa ozývali nahnevané výkriky. „Ak mu nejako ublížite, prisahám, že vás po jednom vlastnými rukami uškrtím,“ vyhlásil vajda.

„Ani krok!“ zakričala Emma. „Pustite nás a nikomu sa nič nestane.“

Jeden z mužov sa nečakane rozbehol oproti klietke, na čo Emma inštinktívne vystrčila pred seba ruky a vyslala proti nemu ohnivú guľu. Ozvali sa zdesené výkriky a chlap okamžite zastal.

„To si nám poriadne zavarila!“ rozčuľoval sa Enoch. „Nakoniec skončíme na hranici za bosoráctvo!“

„Len nech to niekto skúsi! Mám tu preňho niečo na privítanie!“ zakričala Emma a pomaly od seba odťahovala dlane, aby ďalšia ohnivá guľa bola čo najväčšia. „Do toho, decká! Ukážme im, s kým vlastne majú do činenia!“

Začalo sa veľké predstavenie. Bronwyn sa predviedla ako prvá: ruku, v ktorej držala chlapca, zodvihla ešte vyššie, akoby si vôbec nevšímala jeho bezmocné kopance, a druhou sa pustila ohýbať železnú mrežu navrchu klietky. Horace priložil ústa do medzery medzi mrežami a vypustil z úst roj včiel, na čo Millard, ktorý medzitým odbehol a schoval sa za chrbty zhromaždených, zakričal: „Ak si myslíte, že je to čosi nezvyčajné, potom ste ešte nevideli, čo dokážem ja!“ Vzápätí vzduchom zasvišťalo vajíčko, preletelo ponad hlavy prítomných a dopadlo blízko lesa, kde s rachotom vybuchlo, až hrudy zeminy lietali vysoko nad stromy.

Chvíľu sa v dyme a prachu nikto nehýbal. Najprv mi napadlo, že to, čo sme predviedli, Cigánov zrejme ohromilo – no potom, keď mi konečne prestalo zvoniť v ušiach, som si zrazu uvedomil, že všetci mlčia, lebo načúvajú. Spozornel som.

Od cesty k nám doliehal zvuk motora. Spoza stromov sa vynorili dva reflektory. Spolu s Cigánmi sme bez dychu sledovali, ako svetlá minuli odbočku k čistinke, na ktorej stál tábor – aj to, ako auto vzápätí spomalilo a začalo cúvať. Mierilo k nám vojenské vozidlo pokryté celtou. Z korby sa ozývali nahnevané mužské hlasy a štekot psov, ktorí znovu zachytili stopu.

Boli to naši prenasledovatelia – a my sme boli uväznení v klietke bez možnosti dať sa na útek.

Emma okamžite plesla rukami, aby uhasila plamene. Bronwyn pustila chlapca a ten sa potkýnajúc rozbehol k ostatným. Cigáni sa rozutekali, niektorí naspäť do vozov, iní hlbšie do lesa. V okamihu sme zostali celkom sami, akoby na nás úplne zabudli.

Okrem cigánskeho vajdu, ktorý kráčal k nám.

„Pustite nás von!“ prosila ho Emma.

Ignoroval ju. „Schovajte sa do sena a ani muk!“ prikázal. „A už žiadne triky, teda ak nechcete odísť s nimi!“

Na ďalšie otázky nebol čas. Posledné, čo sme videli, kým nás zahalila nepreniknuteľná tma, boli dvaja Cigáni s obrovskou celtou v rukách, ako bežia ku klietke.

Nastala okamžitá noc.

***

Na druhej strane klietky sa ozýval dupot nôh obutých do ťažkých vojenských topánok, akoby Nemŕtvi túžili svojimi krokmi potrestať ešte aj zem, po ktorej kráčali. Urobili sme to, čo nám kázal vajda, a čo najrýchlejšie sme sa zaryli do páchnuceho sena.

Celkom blízko sme počuli jedného z Nemŕtvych. „Na tejto ceste dnes ráno videli skupinku detí, ktoré hľadáme,“ povedal vajdovi suchým hlasom, bez známky akéhokoľvek prízvuku – ani Angličan, ani Nemec. „Za ich polapenie bola vypísaná odmena.“

„Nikoho sme nevideli, pane,“ odvetil vajda.

„Nedajte sa oblafnúť ich nevinnými tváričkami. Sú to zradcovia. Nemeckí špióni. Ak zistíme, že ich niekto ukrýva, trest ho…“

„Nikoho neukrývame,“ odsekol vajda drsne. „Môžete sa presvedčiť!“

„S radosťou,“ prijal výzvu Nemŕtvy. „No ak cigániš a nájdem ich tu, dám ti vyrezať jazyk a podhodím ho svojim psom!“

Nemŕtvy zúrivo odkráčal.

„Ani nedýchajte,“ zasyčal pomedzi zuby vajda a o chvíľu aj jeho kroky odzneli v diaľke.

Nechápal som, prečo by kvôli nám klamal, zvlášť keď hrozí, že sa Nemŕtvi pomstia na jeho vlastných ľuďoch. Možno ho k tomu viedla hrdosť alebo hlboko zakorenené pohŕdanie akoukoľvek autoritou – alebo, pomyslel som si a v duchu som bolestne sykol, si Cigáni nechcú dať ujsť to potešenie, aby nás mohli zniesť zo sveta sami.

Všade okolo sa ozývali hlasy Nemŕtvych, ktorí prečesávali tábor, kopali do vecí, trieskali dverami maringotiek a sácali do ľudí. Ozval sa detský plač a vzápätí nahnevaný mužský hlas, ktorý zmĺkol s nárazom akéhosi dreveného predmetu o ľudské telo. Bol to neznesiteľne mučivý pocit, ležať tam a počúvať, ako niekto iný trpí – hoci to boli ľudia, ktorí by nás ešte pred pár minútami najradšej roztrhali v zuboch.

Kútikom oka som zazrel, ako zo sena vyliezol Hugh a plazil sa k Bronwyninmu kufru. Už ho začal otvárať, keď si ho Bronwyn všimla. „Čo to stváraš?“ spýtala sa ho, nečujne otvárajúc ústa.

„Musíme ich dostať skôr, než oni dostanú nás!“

Emma zodvihla hlavu a po lakťoch sa presunula bližšie k nim. Urobil som to isté, aby mi nič neušlo.

„Neblázni!“ zasyčala Emma. „Ak na nich začneš hádzať vajíčka, rozstrieľajú nás na franforce!“

„Čo navrhuješ?“ spýtal sa Hugh. „To tu máme nečinne ležať a čakať, kým nás nájdu?“

Všetci sme ležali okolo kufra a šeptom sme sa zhovárali.

„Počkáme, kým otvoria klietku,“ plánoval Enoch. „Vtedy vyhodím jedno vajce opačnou stranou von. To odláka pozornosť, Bronwyn zahrdúsi toho, kto prvý vojde dnu, a utečieme. Pobežíte k lesu a odtiaľ budete hádzať vajíčka do ohňov, ktoré najsilnejšie horia, čo najviac do stredu tábora. Po nikom v okruhu tridsiatich metrov nezostane ani spomienka.“

„Nech sa prepadnem,“ ticho zahvízdal Hugh. „Toto by podľa mňa mohlo zafungovať!“

„Ale veď v tábore sú malé deti!“ oborila sa na nich Bronwyn.

Enoch vyvrátil oči dohora. „Samozrejme, že sa tiež môžeme rozhodnúť minimalizovať škody na civilnom obyvateľstve, ohľaduplne vyjsť z klietky, rozbehnúť sa do lesa a nechať, aby nás Nemŕtvi a ich psy po jednom pochytali a zabili. Ak sa však nakoniec naozaj chceme dostať do Londýna – alebo prinajmenšom prežiť túto noc –, neodporúčal by som to.“

Hugh nežne položil dlaň na Bronwyninu ruku, ktorou zakrývala zámok kufra. „Otvor ho,“ šepol. „Rozdaj nám vajíčka.“

Bronwyn zaváhala. „Nemôžem. Nedokážem zabíjať nevinné deti, ktoré nám nijako neublížili.“

„Nemáme na výber!“ zasyčal Hugh.

„Človek má vždy na výber!“ povedala Bronwyn.

Vtom sme začuli, ako blízko klietky zavrčal pes, a okamžite sme zmĺkli. O chvíľu ktosi zasvietil na celtu baterkou. „Stiahnite to dole,“ prikázal čísi hlas – zrejme psovod chlpáča, ktorý tu pred pár minútami tak usilovne snoril.

Pes zaštekal a zúrivo sa dobýjal ňufákom pod okraj celty. „Poďte sem!“ zavolal psovod. „Niečo tu je!“

Všetci sme upreli oči na Bronwyn. „Prosím,“ zakvílil Hugh. „Nech sa aspoň môžeme brániť!“

„Inak to nejde,“ naliehal Enoch.

Bronwyn vzdychla a zložila ruku zo zámku. Hugh s úľavou prikývol a otvoril veko kufra. Každý z nás opatrne nahmatal vajíčka uložené medzi svetrami a jedno si vzal – každý okrem Bronwyn. Potom sme sa postavili tvárou otočení k dverám klietky, s vajíčkami v rukách, pripravení na nevyhnutný stret s nepriateľom.

Počuli sme dupot mnohých krokov približujúcich sa ku klietke. V duchu som sa pripravoval na to, čo sa stane. Bež, opakoval som si, neobzeraj sa a bež, a hneď potom hoď vajíčko niekam do ohňa!

Zomrú pri tom nevinní ľudia. Môžem to vôbec dopustiť? Aj keby som si tým mal zachrániť vlastný život? Čo keby som vajíčko hodil niekam do trávy smerom k Nemŕtvym a bežal by som do lesa?

Ktosi chytil jeden roh celty a tá sa pomaly začala šmýkať dole.

Potom, len zopár centimetrov od miesta, kde by nás už bolo vidieť, zastala.

„Čo je?“ počul som psovodov prekvapený hlas.

„Na vašom mieste by som sa od tej klietky držal čo najďalej,“ prehovoril akýsi hlas – počuteľne patriaci niekomu z cigánskeho tábora.

Nad našimi hlavami sa klenula nočná obloha posiata hviezdami, ktoré prebleskovali pomedzi konáre starých dubov.

„Naozaj? A to už prečo?“ spýtal sa psovod.

„Starý Krvilačník už pár dní nedostal poriadne nažrať,“ vysvetľoval cigánsky hlas. „Zvyčajne si na ľudské mäso nepotrpí, ale keď je vyhladovaný, veľmi si nevyberá.“

Vtom sa ozval zvuk, pri ktorom mi stuhla krv v žilách – rev obrovského medveďa. Akýmsi zázrakom to vyzeralo, že vychádza priamo z klietky, akoby z nášho stredu. Začul som, že psovod zdesene zaklial, a potom zaznel už len škrabot pazúrov, ako ťahal svojho psa dole z rampy, nech sú čo najskôr preč.

Nedokázal som pochopiť, ako sa mohol tak znenazdajky dostať do klietky medveď, no priveľmi som sa tým nezaoberal. Vystrašene som sa tisol k mrežiam, aby som bol od neho čo najďalej. Vedľa mňa sa od strachu triasla Olive a malú pästičku si strkala do úst, aby od hrôzy nevykríkla.

Hlasy zvonku sa psovodovi vysmievali. „Idioti!“ oboril sa na nich psovod. „Len Cigáni sú schopní držať také nebezpečné zviera rovno uprostred tábora!“

Konečne som v sebe pozbieral zvyšky odvahy a obzrel som sa. Nijaký medveď s nami v klietke nebol. Odkiaľ však potom prichádzal ten hrôzostrašný rev?

Počuli sme, ako vojaci ďalej prečesávajú tábor, no nikto z nich sa viac ku klietke nepriblížil. O nejaký čas sme začuli, ako znovu nasadajú na nákladiak, potom sa ozval zvuk štartujúceho motora a svišťanie kolies. Konečne boli preč.

Celta z klietky spadla. Okolo nás stáli Cigáni. V roztrasenej ruke som stále zvieral vajíčko a v duchu som si kládol otázku, či ho nakoniec predsa len nebudem musieť použiť.

Prihovoril sa nám vajda. „Ste všetci v poriadku?“ spýtal sa. „Dúfam, že vás ten rev veľmi nevydesil.“

„Žijeme,“ odpovedala Emma a ostražito sa okolo seba obzerala. „No kde máte toho medveďa?“

„Nie ste jediní, kto tu má neobyčajný talent,“ zaškeril sa mladík stojaci vedľa klietky a potom rýchlo za sebou najprv zareval ako medveď a zamraučal ako mačka, nepatrným pohybom hlavy kontrolujúc smer, odkiaľ zvuk vychádzal, takže sme mali pocit, že sme obkľúčení celou svorkou. Len čo sme sa spamätali z prekvapenia, začali sme tlieskať.

„Nevravela si, že to nie sú Neobyčajní?“ šepol som Emme do ucha.

„Také salónne triky ovláda hocikto,“ odvrkla.

„Ospravedlňujem sa, že som sa vám dosiaľ poriadne nepredstavil,“ povedal vajda. „Volám sa Bekhir Bekhmanatov a rád by som vás medzi nami privítal ako našich vzácnych hostí,“ hlboko sa uklonil. „Prečo ste hneď nepovedali, že ste syndrigasti?“

Prekvapene sme na neho zízali. Použil prastaré označenie Neobyčajných, o ktorom nám rozprávala slečna Peregrinová.

„Poznáme sa odniekiaľ?“ spýtala sa Bronwyn.

„Odkiaľ poznáte to slovo?“ vyzvedala Emma.

Bekhir sa usmial. „Ak prijmete našu pohostinnosť, sľubujem, že vám všetko vysvetlím.“ Znovu sa uklonil a podišiel k dverám klietky, aby ju odomkol.

***

Sedeli sme spolu s ostatnými na krásnych, ručne tkaných kobercoch rozprestretých na zemi, rozprávali sme sa a v mihotavom svetle ohňov sme jedli dusené mäso. Lyžicu, ktorú mi dali, som odložil bokom a dychtivo som hltal jedlo rovno z drevenej misky. Keď mi po brade stekala mastná mäsová šťava, akosi som sa nedokázal rozpamätať na pravidlá slušného stolovania. Bekhir chodil pomedzi nás, aby sa uistil, že ani jednému z neobyčajných detí nič nechýba, pýtal sa, či máme dosť jedla a pitia, a ustavične sa ospravedlňoval za to, že sme si v klietke tak ušpinili oblečenie. Od chvíle, keď sme predviedli svoje neobyčajné schopnosti, sa jeho postoj k nám prudko obrátil. Za pár hodín sme sa z väzňov zmenili na vážených hostí.

„Veľmi sa ospravedlňujem za to, ako sme sa k vám správali,“ prehovoril a posadil sa na vankúše pri ohni, „ale ak ide o bezpečnosť mojich ľudí, musím byť nanajvýš opatrný. Na cestách teraz človek stretne všelikoho – aj takých, ktorí vôbec nie sú tým, za čo sa vydávajú. Keby ste mi rovno povedali, že ste syndrigasti…“

„Učili nás, že o tom za žiadnych okolností nesmieme s nikým hovoriť,“ vysvetľovala Emma.

„Nikdy,“ dodala Olive.

„Ten, kto vás to učil, musel byť veľmi múdry,“ pritakal Bekhir.

„Ako to, že o nás viete?“ nechápala Emma. „Hovoríte starým jazykom?“

„Ovládam len niekoľko slov,“ odpovedal Bekhir s pohľadom upretým do ohňa, kde sa na ražni opekali zvyšky mäsa. „Moji a vaši ľudia si oddávna dobre rozumeli. Veľmi sa od seba nelíšime. Vyhnanci a tuláci – duše živoriace na okraji spoločnosti.“ Natiahol sa, aby si z ražňa uštipol kus mäsa, vložil si ho do úst a zamyslene prežúval. „Sme vlastne tak trochu spojenci. Aj mnohé z vašich detí u nás našli domov.“

„Sme vám za to úprimne vďační,“ ozvala sa Emma, „rovnako ako za vašu pohostinnosť. Veľmi by nás mrzelo, keby ste to považovali za nezdvorilé, ale pri najlepšej vôli sa u vás nemôžeme dlhšie zdržať. Naliehavo sa musíme čo najskôr dostať do Londýna. Potrebujeme chytiť najbližší vlak.“

„Kvôli tomu chorému?“ so zdvihnutým obočím sa spýtal Bekhir a pozrel sa na Hugha, ktorý už dávno prestal predstierať bodavý kašeľ a bezstarostne sa napchával mäsom, zatiaľ čo mu okolo hlavy veselo bzučali včely.

„Tak nejako,“ prikývla Emma. Bekhir, samozrejme, vedel, že pred ním niečo skrývame, veľkoryso nám však dovolil, aby sme si svoje tajomstvo nechali pre seba. „Dnes už žiadne vlaky nechodia,“ povedal, „ak však vyrazíme skoro na svitaní, chytíte hneď prvý. Bude vám to stačiť?“

„Bude musieť,“ vzdychla Emma a na čelo jej zosadla hlboká vráska. Hoci sa nám tým, že sme sa viezli, podarilo ušetriť trochu času, slečna Peregrinová stratila celý jeden deň. Zostávajú už len dva. To všetko však bola neistá budúcnosť. Teraz sme boli v teple, mimo bezprostredného nebezpečenstva a žalúdky sme mali príjemne plné. Bolo ťažké neprepadnúť pocitu spokojnosti, aj keby mal trvať len krátko.

Rýchlo sme sa s Cigánmi spriatelili. Obe strany sa snažili čo najskôr zabudnúť na to, čo bolo. Bronwyn sa rozpačito ospravedlňovala chlapcovi, ktorého držala pod krkom ako zajatca, no ten len mávol rukou, akoby sa nič nestalo. Cigáni nás štedro hostili a stále znovu a znovu – aj napriek mojim protestom – mi plnili misku. Keď neskôr spod Bronwyninho plášťa vykukla aj slečna Peregrinová a svojím škrekotom dala najavo svoj apetít, nakŕmili aj ju. Vyhadzovali do vzduchu kúsky surového mäsa a nadšene tlieskali zakaždým, keď sa jej ich podarilo lapiť do zobáka. „Je hladná!“ smiala sa Olive, keď vták zaťal do mäsa svoje ostré pazúry.

„Ale si rád, že sme im nerozmetali tábor, čo?“ vyškierala sa Bronwyn na Enocha.

„Och, no jasné,“ zamrmlal.

Cigánski huslisti zanôtili ďalšiu pieseň. Jedli sme a tancovali. Presvedčil som Emmu, aby si so mnou zatancovala okolo ohňa, a hoci som vždy býval veľmi plachý, najmä ak išlo o tanec, tentoraz som sa celkom odviazal. Nohami sme sa sotva dotýkali zeme, ruky nám samy tlieskali do rytmu hudby a na pár vzácnych minút sa nám naozaj podarilo na všetko zabudnúť. Na všetko nebezpečenstvo, ktoré na nás číhalo, na to, že nás v ten istý deň takmer dostali Nemŕtvi, i na to, že stačilo neskutočne málo, a bol by nás roztrhal Bezduchý a vypľuval naše kosti dolu skalným zrázom. V tej chvíli som bol nesmierne vďačný Cigánom i obdivuhodnej jednoduchosti zvieracej časti môjho mozgu, ktorej očividne stačila trocha jedla, chytľavá pieseň a úsmev niekoho, na kom mi záležalo, až tak, že som na krátky okamih dokázal prestať myslieť na všetky temné veci. No potom sa pieseň skončila a keď sme si znovu posadali na svoje miesta, nálada pri ohni sa zmenila. Emma sa obrátila k Bekhirovi a oslovila ho: „Smiem sa vás na niečo spýtať?“

„Samozrejme,“ odpovedal.

„Prečo ste kvôli nám riskovali svoje životy?“

Mávol rukou. „Urobili by ste to isté.“

„Tým si nie som celkom istá,“ priznala úprimne. „Len tomu potrebujem rozumieť. Urobili ste to preto, že sme Neobyčajní?“

„Áno,“ odvetil jednoducho. Chvíľu mlčal. Zadíval sa na stromy na okraji čistinky, na ich kôru ožiarenú plameňom ohňov i na temnotu za nimi. Potom dodal: „Môžem vám predstaviť svojho syna?“

„Zaiste,“ súhlasila Emma.

Vstala a my ostatní sme nasledovali jej príklad.

Bekhir zodvihol ruku. „Je plachý. Preto by som bol rád, keby si šla len ty,“ kývol hlavou k Emme, „a ty,“ ukázal na mňa, „a ešte ten, ktorého nevidieť.“

„Neuveriteľné!“ vzdychol si Millard. „A to som sa naozaj snažil byť nenápadný!“

Enoch sa znovu posadil. „To nie je fér! Prečo práve mňa zovšadiaľ vynechajú? Smrdím alebo čo?“

Do kruhu okolo ohňa zrazu vstúpila cigánka v širokej sukni. „Kým sa vrátia, prečítam vám z dlane váš osud, chcete?“ spýtala sa a obrátila sa k Horaceovi. „Čo ak je tam napísané, že jedného dňa zdoláš Kilimandžáro?“ Potom sa pozrela na Bronwyn: „Alebo že sa vydáš za krásneho a bohatého muža?“

Bronwyn vyvrátila oči dohora: „Po ničom inom ani netúžim!“

„Milá pani, pri všetkej úcte, na budúcnosť som tu odborník ja!“ ohradil sa Horace. „Ukážem vám, ako sa to robí.“

Nechali sme ich dohadovať sa a spolu s Emmou a Millardom sme kráčali za Bekhirom na druhú stranu tábora až k celkom obyčajne vyzerajúcej maringotke, ktorá na rozdiel od iných nebola nijako nápadne vyzdobená. Bekhir vystúpil po schodíkoch a zaklopal na dvere.

„Radi?“ zavolal tichým hlasom. „Vyjdi, prosím, von. Sú tu ľudia, ktorí by sa s tebou radi zoznámili.“

Dvere sa pootvorili a úzkou škárou vystrčila von hlavu mladá žena. „Bojí sa. Odmieta vstať zo stoličky.“ Ostražito si nás premerala, potom otvorila dvere dokorán a pokynula nám, aby sme vstúpili. Vyšli sme po schodíkoch a ocitli sme sa v malom, no útulnom priestore, ktorý očividne slúžil ako obývačka, spálňa i kuchyňa zároveň. Pod oknom stála posteľ, bol tam stôl, jedna stolička a malý sporák s dymovou rúrou prestrčenou von stropom; všetko, čo človek potrebuje, aby bol sebestačný, keď chce prežiť týždne či dokonca mesiace na cestách.

Na stoličke sedel chlapec. Na kolenách mal položenú trúbku. Uvedomil som si, že som ho už zazrel, keď predtým muzicírovali. Bol to Bekhirov syn, a ako som predpokladal, mladá žena bola Bekhirova manželka.

„Vyzuj si topánky, Radi,“ požiadala mladíka matka.

Chlapec však ďalej bez pohnutia sedel, s očami zapichnutými do dlážky. „Musím?“ spýtal sa.

„Áno,“ potvrdil Bekhir.

Chlapec si stiahol jednu čižmu, potom aj druhú. V prvej chvíli som si nebol istý, či mám veriť vlastným očiam: v čižmách totiž nič nebolo. Akoby vôbec nemal chodidlá. Napriek tomu sme videli, že vynakladal normálne úsilie, aby si čižmy vyzul, takže na niečom museli držať! Potom ho Bekhir požiadal, aby sa postavil, a chlapec mu, síce váhavo, ale nakoniec predsa len vyhovel a vstal. Vyzeralo to, ako keby levitoval; manžety jeho nohavíc viseli prázdne niekoľko centimetrov nad zemou.

„Začalo sa to pred niekoľkými mesiacmi,“ vysvetľovala žena. „Najprv mu zmizli palce na nohách. Potom päty. A nakoniec obe chodidlá. Nič z toho, čo som vyskúšala – vodičky ani mastičky – nezabralo.“

Chodidlá teda mal, akurát boli neviditeľné.

„Nevieme, čo si počať,“ vzdychol Bekhir. „Napadlo mi, či medzi sebou nemáte nejakého liečiteľa alebo tak…“

„S tým mu nepomôže nijaký liečiteľ,“ prehovoril Millard a pri zvuku hlasu, ktorý sa náhle ozval z prázdneho priestoru, chlapcova hlava prekvapene nadskočila. „U mňa to prebiehalo presne tak isto. Ani ja som sa nenarodil neviditeľný. Prišlo to postupne.“

„Kto to hovorí?“ spýtal sa chlapec.

Millard vzal šatku, ktorá ležala pohodená na posteli, a obalil si ňou tvár, aby mu bolo vidieť nos, ústa a čelo. „Tu som,“ podišiel k mladíkovi. „Nemusíš sa ma báť.“

Všetci sme sa dívali, ako chlapec váhavo zodvihol ruku a opatrne sa dotkol Millardovho líca, čela, vlasov – vlastne mi nikdy ani nenapadlo zamyslieť sa, akú majú farbu ani ako ich má učesané –, dokonca ho jemne pošticoval, akoby sa chcel presvedčiť, že sú naozajstné.

„Ty tam naozaj si,“ hlesol a oči mu žiarili úžasom. „Ty tam fakt si!“

„Aj ty tu zostaneš, hoci pre iných zmizneš,“ upokojoval ho Millard. „Neboj sa, vôbec to nebolí.“

Chlapec sa usmial a vtedy sa žene podlomili kolená, až sa musela zachytiť Bekhira, aby nestratila rovnováhu. „Boh ťa žehnaj, chlapče,“ povedala Millardovi so slzami v očiach, „Boh ťa žehnaj!“

Millard si sadol k chlapcovým miznúcim nohám. „Ozaj sa ničoho nemusíš báť. Naopak, keď si na neviditeľnosť trochu zvykneš, zistíš, že ponúka mnohé výhody…“

Len čo ich začal vymenúvať, Bekhir zamieril k dverám a kývol na nás s Emmou. „Nechajme ich na chvíľu samých,“ povedal. „Určite si toho majú veľa čo povedať.“

Tak sme nechali Millarda s chlapcom a jeho matkou. Keď sme sa vrátili k ohňu, našli sme tam azda každú živú dušu, ktorá sa v tej chvíli nachádzala v tábore – obyčajnú i neobyčajnú – a všetky oči sa upierali na Horacea. Stál na práchnivom pni vedľa šokovanej starej veštkyne, oči mal zavreté a dlaň položenú na temene jej hlavy. Zdalo sa, že nahlas opisuje sen, ktorý práve sníva: „… a vnuk tvojho vnuka bude kapitánom obrovskej vesmírnej lode, ktorá bude premávať na pravidelnej linke medzi Zemou a Mesiacom, kde si postaví malý domček, ale keďže nebude stíhať splácať hypotéku, bude si tam musieť nasťahovať podnájomníkov, až sa jedného dňa k nemu nasťahuje do podnájmu veľmi krásna mladá žena, do ktorej sa námesačne zamiluje, láskou, ktorá je na Mesiaci omnoho silnejšia než tu na Zemi, lebo tam funguje celkom iná príťažlivosť…“

Zastali sme na okraji hlúčika a nemo sme pozorovali, čo sa deje. „Myslí to vážne?“ spýtal som sa Emmy.

„Ktovie,“ zatvárila sa neurčito. „Možno si z nej len robí žarty.“

„Prečo nepovie aj nám, čo nás čaká?“

Emma pokrčila plecami. „Horaceove schopnosti sú niekedy absolútne nanič, až ide z toho človeka poraziť. Nemá najmenší problém narozprávať siahodlhé ságy na desiatky generácií dopredu hocikomu z ulice, no keď príde na niektorého z nás, celkom sa zasekne. Čím bližší má k niekomu vzťah, tým menej dokáže preniknúť do jeho budúcnosti. Akoby city zahmlievali jeho jasnovidné schopnosti.“

„Neplatí to azda pre každého?“ ozval sa za nami hlas, a keď sme sa otočili, stáli sme tvárou v tvár Enochovi. „Keď už o tom hovoríme, jednoznačne dúfam, že si nášmu Američanovi, milá Emma, veľmi nepoplietla hlavu. Musí byť ťažké sústrediť sa na to, či niekde nablízku nie sú Bezduchí, keď ti nejaká krásna mladá slečna strká jazyk do ucha.“

„Si nechutný!“ okríkla ho Emma.

„Nemusíš sa báť. Predtucha sa odignorovať nedá, to mi ver,“ povedal som a z celej duše som si želal, aby som dokázal prehliadnuť nepríjemný pocit, že na mňa Enoch jednoducho žiarli.

„Hovorte, čo sa dialo na tej vašej prísne tajnej schôdzke s Bekhirom, há?“ zmenil náhle tému Enoch. „Naozaj nás vzali Cigáni pod svoje ochranné krídla len vďaka akémusi starému spojenectvu, o ktorom nikto z nás jakživ nepočul?“

„Vajda má neobyčajného syna,“ odvetila pravdivo Emma. „Myslel si, že mu možno budeme vedieť nejako pomôcť.“

„To je predsa šialenstvo,“ vyprskol Enoch. „Takmer sa dali pozabíjať kvôli jedinému chalanovi? Vraj ako veľmi emócie zatemňujú myseľ! Nazdával som sa, že si nás chcú zotročiť pre naše schopnosti alebo na nás nejako zarobiť – nuž, nie prvý raz sa stalo, že som ľudí výrazne precenil.“

„Lezieš mi na nervy, Enoch. Choď a nájdi si niečo zdochnuté na hranie, len už daj pokoj,“ odvrátila sa od neho Emma.

„V živote nepochopím myslenie ľudských bytostí. Teda aspoň deväťdesiatdeväť percent z nich,“ pokrútil hlavou Enoch a pobral sa preč.

„Niekedy som ochotná uveriť, že ten chlapec nie je človek,“ dívala sa za ním Emma. „Akoby mal v sebe zabudovaného robota.“

Zasmial som sa, no v duchu som premýšľal, či Enoch nemá pravdu. Možno je naozaj šialené, že Bekhir kvôli svojmu synovi tak riskoval. No ak je blázon Bekhir, potom zaiste aj ja, keď si pomyslím, čoho všetkého som sa vzdal a čo všetko som riskoval kvôli jedinému dievčaťu. Lebo okrem vlastnej zvedavosti, odkazu starého otca a dlhu, ktorý som cítil voči slečne Peregrinovej, som tu bol najmä z jediného dôvodu: od toho dňa, keď som prvý raz uvidel Emmu, mi bolo nadovšetko jasné, že chcem patriť do jej sveta, nech je akýkoľvek. Je to azda bláznovstvo? Alebo je také ľahké zmocniť sa môjho srdca?

Azda by sa aj mne zišlo vnútri trochu kovu, pomyslel som si. Keby som si svoje srdce lepšie obrnil, ktovie, kde by som teraz bol.

Vedel som to však celkom presne – sedel by som doma, hltal by som lieky a jednofarebne by som splýval s okolím. Utápal by som svoje žiale vo videohrách. Pracoval by som na zmeny v Smart Aid. Pomaly, deň po dni, by som umieral a chradol zvnútra a ľutoval by som to, čo som neurobil.

Ty zbabelec! Rozmaznané, ufňukané decko! Zahodil si svoju životnú šancu!

Našťastie som nemal čo ľutovať. Naopak. Tým, že som si vybral Emmu, riskoval som – a stále riskujem – úplne všetko. Zároveň som sa však vďaka tomu stal súčasťou sveta, ktorý som si kedysi nedokázal ani len predstaviť, spoznal som ľudí, ktorí žijú omnoho plnší život než ktokoľvek, koho som dovtedy poznal, dokážem veci, o akých sa mi nikdy ani nesnívalo, a prežil som úskalia, o ktorých som netušil, že sa prežiť dajú. Všetko len preto, že som si dovolil čosi cítiť k jednému veľmi neobyčajnému dievčaťu.

Napriek všetkým nebezpečenstvám, v ktorých sme sa spolu ocitli, aj napriek tomu, že sa tento úžasný svet začal rozpadať od chvíle, keď som doň vkročil, bol som úprimne rád, že som tu. Tento neobyčajný život bol presne tým, po čom som v srdci odjakživa túžil. Zvláštne, pomyslel som si, ako človek dokáže v tom istom okamihu prežívať naplnenie svojich najúžasnejších snov i najtemnejších nočných desov.

„Deje sa niečo?“ spýtala sa Emma. „Tak uprene si sa na mňa zadíval…“

„Chcel som sa ti poďakovať,“ odvetil som.

Pokrčila nosom a zagánila na mňa, akoby som povedal nejaký hlúpy vtip. „Poďakovať? A za čo?“

„Pomohla si mi objaviť v sebe silu, o ktorej som netušil,“ vysvetlil som jej. „Vďaka tebe som sa stal lepším človekom.“

Zapýrila sa. „Neviem, čo mám na to povedať.“

Emma, potrebujem oheň, ktorý v sebe nosíš. Ten, ktorý ti horí v duši.

„Nemusíš hovoriť vôbec nič,“ odvetil som. A potom sa ma náhle zmocnila neodolateľná túžba pobozkať ju a ja som jej vzápätí podľahol.

***

Hoci sme boli na smrť unavení, Cigáni boli v bujarej nálade a ani náhodou sa nechystali prestať v najlepšom. Nakoniec nás po niekoľkých pohároch akéhosi horúceho a sladkého nápoja s vysokým obsahom kofeínu a niekoľkých piesňach definitívne získali na svoju stranu. Boli to rodení rozprávači príbehov a úžasní muzikanti, ľudia s prirodzeným šarmom, ktorí sa k nám správali ako k dávno strateným a znovu nájdeným príbuzným. Až do polnoci sme si rozprávali príbehy. Mladík, ktorý tak talentovane dokázal napodobniť hlasy zvierat, nám predviedol zopár svojich bruchovraveckých kúskov, ktoré boli také skvelé, že som na chvíľu celkom uveril, že jeho bábky ožili. Zdalo sa, že mu Emma padla do oka a všemožne naznačoval, že celé vystúpenie venuje práve jej, no ona sa tvárila nevšímavo a mnohovýznamne ma po celý čas držala za ruku.

Rozpovedali nám tiež, ako im počas prvej svetovej vojny Britská armáda zhabala všetky kone, takže nemali nič, čo by im ťahalo vozy. Uviazli uprostred lesa – presne toho istého, v ktorom sme boli –, keď sa jedného dňa do ich tábora zatúlala črieda dlhorohých kôz. Vyzerali divoko, no neboli plaché, dokonca im dovolili, aby ich kŕmili z dlane. Nakoniec niekomu napadlo zapriahnuť jednu z nich do voza, pričom sa ukázalo, že sú takmer rovnako silné ako kone, o ktoré prišli. Tak sa Cigánom s pomocou kôz podarilo znovu sa pohnúť z miesta, a preto im vo Walese odvtedy hovoria kozí ľudia. Na dôkaz pravdivosti príbehu dali medzi nami kolovať fotografiu Bekhirovho strýka sediaceho na voze ťahanom kozou. Bolo nám jasné, že išlo o zatúlané stádo neobyčajných kôz, ako ich spomínal Addison. Po vojne armáda Cigánom kone vrátila, a kozy, ktorých služby už viac nepotrebovali, opäť zmizli v nepreniknuteľných húštinách lesa.

Nakoniec ohne začali pomaly dohorievať. Naši hostitelia nám rozdali prikrývky na spanie a potom divokrásnym cudzím jazykom zaspievali uspávanku, až som sa cítil príjemne ako malé dieťa. Bruchovravec neodolal a prišiel za Emmou, aby jej zaželal dobrú noc. Podarilo sa jej ho zbaviť, no nie skôr, než od neho prijala fotografiu s adresou v Cardiffe, kde si vraj zvykne každých pár mesiacov vyzdvihnúť poštu. Na prednej strane bola jeho fotografia s bábkami a odkaz pre Emmu. Ukázala mi ho a uškrnula sa, no mne bolo toho chlapca ľúto. Neprevinil sa ničím iným, len tým, že sa mu, rovnako ako mne, páčila.

Pritúlili sme sa s Emmou k sebe. Práve som upadal do sladkého spánku, keď som začul čiesi kroky v tráve, no nikoho som nevidel. Bol to Millard, vracajúci sa z maringotky cigánskeho chlapca, s ktorým sa celú noc zhovárali.

„Chce ísť s nami,“ šepol Millard.

„Kto?“ spýtala sa Emma ospalým hlasom. „S kým?“

„Ten chlapec. S nami.“

„Čo si mu na to povedal?“

„Že to nie je dobrý nápad. No nepovedal som mu rovno nie.“

„Vieš predsa, že nikoho iného so sebou vziať nemôžeme,“ naliehala Emma. „Spomalilo by nás to.“

„Viem, viem,“ uznal Millard. „Len mizne veľmi rýchlo a je z toho vydesený. Čoskoro bude celkom neviditeľný a bojí sa, že jedného dňa niekde zaostane, ostatní si to nevšimnú a nechajú ho v tomto strašidelnom lese napospas vlkom a pavúkom.“

Emma zakvílila a otočila sa, aby jej Millard videl do tváre. Aj tak by nás nenechal spať, kým by v tejto záležitosti nebolo rozhodnuté. „Viem, že bude sklamaný,“ povedala, „ale naozaj sa to nedá. Je mi to ľúto, Mill.“

„Rozumiem,“ smutne sa ozval Millard. „Dobre, idem mu to oznámiť.“

Vstal a odkráčal.

Emma si vzdychla a ešte dlho sa nepokojne prehadzovala.

„Rozhodla si správne,“ pošepol som jej. „Nie je ľahké byť tým, na koho sa všetci ostatní obracajú.“

Neodpovedala, len sa ku mne tuhšie privinula s tvárou opretou o moju hruď. Nakoniec sme obaja zaspali, ukolísaní šelestom vetra v korunách stromov a bezpečným dychom koní.

***

Bola to ďalšia noc plytkého spánku a nepokojných snov, v ktorých ma, ako celý predchádzajúci deň, naháňali psy. Ráno som sa zobudil dočista zničený. Telo som mal ťažké a dolámané, v hlave hmlisté prázdno. Zrejme by som urobil lepšie, keby som vôbec nespal.

Bekhir nás hneď na svitaní budil bodrým hlasom: „Hore sa, syndrigasti!“ vykrikoval hádžuc po nás kusy chleba tvrdého ako skala. „Po smrti sa ešte naspíte neúrekom!“

Enoch udrel svojím kúskom chleba o skalu, pričom sa ozval zvuk, akoby mal v ruke kus dreva. „Čo bude, pri takýchto raňajkách, zanedlho!“

Bekhir sa zaškeril a rozstrapatil Enochovi šticu. „Ale, no tak! Kde sa dnes ráno podel tvoj neobyčajný optimizmus?“

„Zožral ho pes,“ zašomral Enoch a strčil hlavu znovu pod prikrývku.

Bekhir nám dal desať minút, aby sme sa pripravili na cestu do mesta. Chcel dodržať svoj sľub a dostať nás tam včas, aby sme stihli prvý ranný vlak. Vstal som, došuchtal som sa k vedru s vodou, opláchol som si tvár a prstom som si trochu očistil zuby. Zubná kefka mi chýbala zo všetkého najviac. Myšlienky mi túžobne zablúdili k zubnej niti s mentolovou príchuťou a dezodorantu s vôňou morského vánku. Čo by som v tej chvíli dal za to, keby sme cestou narazili na nejaký z obchodíkov Smart Aid!

A kráľovstvo za čistú bielizeň!

Povyťahoval som si z vlasov kúsky slamy a zahryzol som do toho neuveriteľne tvrdého chleba, zatiaľ čo ostatní nás obstúpili a smutnými očami sa na nás dívali. Akoby vedeli, že veselie minulej noci bolo posledným radostným výkrikom, po ktorom nasleduje cesta na popravisko. Chcel som ich nejako rozveseliť. „Bude to v poriadku,“ obrátil som sa naoko bezstarostne k jednému chalanovi so strapatou šticou, ktorý vyzeral, že sa každú chvíľu rozplače. „Nič sa nám nestane, uvidíš.“

Uprel na mňa oči plné strachu, akoby sa mu prihovoril nejaký duch.

Pripravili osem koní a osem jazdcov – pre každého z nás jedného. Takto sa dostaneme do mesta omnoho rýchlejšie, než keby tam mala s nami ísť celá karavána, no mňa kone desili.

Ako zrejme jedno z mála deciek z americkej zbohatlíckej rodiny som ešte nikdy na koni nejazdil. Niežeby som tým chcel nejako spochybniť, že kôň je vznešené a ušľachtilé zviera, jedno z najdokonalejších, najkrajších a tak ďalej… len som sám seba nikdy nedokázal presvedčiť, že by ktorékoľvek zviera túžilo po tom, aby ho osedlal a ovládal nejaký človek. Okrem toho to boli obrovské tvory s mocnými svalmi, ktoré im nepokojne poskakovali pod kožou, a obrovskými škrípajúcimi zubami, ktoré sa na mňa dívali, akoby vedeli, že sa ich bojím, a číhali na najbližšiu príležitosť, keď mi budú môcť odkopnúť hlavu. Nehovoriac o tom, že kôň nie je vybavený bezpečnostným pásom – ani airbagom –, a to i napriek tomu, že dokáže vyvinúť rovnakú rýchlosť ako auto a jazda na ňom ani zďaleka neprebieha tak hladko. Z týchto a mnohých ďalších dôvodov som sa na cestu do mesta ani trochu netešil.

Všetky námietky som si však, samozrejme, nechal pre seba. Zaťal som zuby a dúfal som, že sa dožijem zaujímavejšej smrti, než je pád z koňa.

Od prvého hijó! sme vyrazili tryskom. V momente som zabudol na akúkoľvek dôstojnosť a z celej sily som sa obomi rukami zakvačil do chlapa v sedle predo mnou, ktorý držal opraty. Ani som nestihol zamávať ostatným v tábore, ktorí sa zišli, aby sa s nami rozlúčili. To však bolo nakoniec dobre. Lúčenie nikdy nebolo mojou silnou stránkou. Navyše posledných pár týždňov môjho života vyzeralo ako nepretržitá séria lúčení. Samé zbohom, zbohom, zbohom.

Uháňali sme lesom. Stehná ma boleli, ako som sa nimi kŕčovito tisol ku konskému chrbtu. Viedol nás Bekhir, jeho neobyčajný syn sedel za ním na koni, uvoľnene, s rukami spustenými vedľa tela, sebavedome a bez strachu, a pôsobil celkom inak ako včera, keď sme sa s ním stretli v maringotke. Toto bol jeho svet, tu sa cítil doma. Nepotreboval nás. Bol medzi svojimi.

Konečne sme spomalili do klusu, takže som v sebe našiel dosť odvahy a odlepil som sa od chrbta jazdca, aspoň natoľko, aby som sa mohol pozrieť okolo seba. Les vystriedali polia. Zostupovali sme do údolia, uprostred ktorého ležalo mestečko, odtiaľto veľké asi ako poštová známka, zo všetkých strán obklopené zeleňou. Zo severu sa k nemu pomaly blížila prerušovaná biela čiara: dymový dych lokomotívy.

Bekhir rozkázal zastaviť na kraji mesta. „Ďalej s vami nepôjdeme,“ povedal. „V mestách nás veľmi nadšene nevítajú. Okrem toho predpokladám, že na seba nepotrebujete zbytočne upozorňovať.“

Nedokázal som si predstaviť, že by mohol ktokoľvek namietať proti prítomnosti týchto láskavých ľudí. Na druhej strane som však musel uznať, že podobné predsudky vytlačili na okraj spoločnosti aj Neobyčajných. Takto to, žiaľ, v tomto smutnom svete chodí.

My Neobyčajní sme zosadli z koní. Postával som na okraji skupinky, dúfajúc, že si nikto nevšimne, ako sa mi trasú nohy. Vo chvíli, keď sme sa otočili na odchod, zoskočil z koňa i Bekhirov chlapec a zakričal: „Stojte! Vezmite ma so sebou!“

„Vravel si, že mu to vysvetlíš!“ oborila sa Emma na Millarda.

„Aj som to urobil!“ ohradil sa Millard.

Chlapec odopol zo sedla vak a vyhodil si ho na plece. Očividne bol na cestu dobre pripravený. „Viem variť,“ povedal, „rúbať drevo, jazdiť na koni a ovládam všetky druhy uzlov!“

„Nemáte niekto poruke bobríka všestrannosti?“ zavrčal Enoch.

„Prepáč, ale s nami ísť nemôžeš. Je mi to ľúto,“ obrátila sa k nemu Emma.

„Ale veď som ako vy – a každú chvíľu viac a viac!“ Chlapec si začal rozopínať nohavice. „Aha, čo sa so mnou deje!“

Skôr než stihol ktokoľvek zasiahnuť, nechal nohavice padnúť k členkom. Dievčence zapišťali a zakryli si oči. Hugh zakričal: „Gate hore, ty úchylák!“

No nikto nič nevidel – od pása dole bol neviditeľný. Morbídna zvedavosť ma prinútila hodiť okom na spodnú časť dosiaľ viditeľnej časti jeho tela, čím sa mi naskytol jasný pohľad na vnútro jeho brušnej dutiny.

„Pozrite, koľko zo mňa odvčera zmizlo!“ zvolal Radi hlasom plným paniky. „Veď o chvíľu zmiznem celkom!“

Cigáni sa zdesene odvracali a čosi si medzi sebou mrmlali. Aj kone sa zdali znepokojené a uhýbali hlavami pred chlapcom, ktorému chýbala polovička tela.

„Ja sa zmyším!“ zapišťal Enoch. „Veď ten je spolovice neprítomný!“

„Chudáčik!“ súcitne vzdychla Bronwyn. „Nemôžeme si ho nechať?“

„Nie sme žiadny kočovný cirkus, ku ktorému sa môže pridať hocikto a kedy sa mu zapáči,“ zahriakol ju Enoch. „Vedie nás nebezpečné poslanie. Musíme zachrániť našu ymbrynku a nemáme čas robiť pestúnku nejakému nováčikovi, ktorý nemá ani tušenia, o čo tu ide.“

Chlapcove veľké oči sa začali plniť slzami a ruksak mu so žuchnutím skĺzol z pleca na zem.

Emma kývla na Enocha a vzala ho trochu bokom. „To si prehnal. Okamžite mu povedz prepáč!“

„Ani mi nenapadne! Zbytočne tu mrháme naším vzácnym časom, ktorého nám, ak ti to nedochádza, veľa nezostáva.“

„Tí ľudia nám zachránili život!“

„Nič by nemuseli zachraňovať, keby nás predtým neboli strčili do tej prekliatej klietky!“

Emma mávla nad Enochom rukou a podišla ku chlapcovi. „Za iných okolností by sme ťa vítali s otvorenou náručou. V tejto chvíli však od toho, ako rýchlo budeme postupovať, závisí existencia celého nášho sveta. Je mi ľúto, že to takto zle vypálilo, naozaj.“

„To nie je fér,“ utrel si chlapec nos chrbtom ruky. „Prečo som nezačal miznúť skôr? Prečo sa mi to muselo stať práve teraz?“

„Neobyčajné vlastnosti sa u každého jedinca prejavujú inak a v inom čase. To človek neovplyvní,“ odpovedal mu Millard. „U niekoho je to už v detstve, u iného v dospelosti či niekedy dokonca až v starobe. Raz som počul o istom chlapíkovi, ktorý prišiel na to, že dokáže bez dotyku zdvíhať predmety, až keď mal deväťdesiatdva rokov!“

„Ja som bola ľahšia než vzduch hneď od narodenia,“ pyšne sa vypla Olive. „Len čo som vyšla na svet, hneď som sa vzniesla k stropu! Keby nebolo pupočnej šnúry, určite by som vyletela von oknom. Doktor vraj takmer odpadol, keď to videl!“

„Stále z teba ľudia odpadávajú, zlatko,“ potľapkala ju Bronwyn po chrbte.

Millard, tentoraz celkom dobre viditeľný vďaka kabátu a čižmám, ktoré mal na sebe, podišiel k chlapcovi. „Čo na to hovorí tvoj otec?“ spýtal sa.

„Samozrejme, že nechceme, aby nás opustil,“ ozval sa Bekhir, „no na druhej strane vôbec neviem, ako sa budeme môcť o nášho syna postarať, keď ho ani neuvidíme. Chce ísť s vami – a ja neviem, či to tak nakoniec nebude lepšie. Aspoň bude medzi svojimi.“

„Ľúbite ho?“ spýtal sa Millard bez rozpakov. „Ľúbi on vás?“

Bekhir sa nechápavo zamračil, akoby vravel, že chlapom sa takéto otázky nekladú. Chvíľu sa ošíval, no nakoniec zo seba dostal: „Jasné, že áno. Je to predsa moje dieťa!“

„Potom je medzi svojimi, keď je medzi vami,“ uzavrel debatu Millard. „Váš syn patrí k vám, nie k nám.“

Bekhir bol v rozpakoch. Nezvykol prejavovať emócie pred svojimi chlapmi, no vlhký záblesk v oku skryť nedokázal. Prikývol a pozrel dolu na chlapca: „Tak poď. Zodvihni si vak a vysadni. Mama nás už určite čaká s obedom.“

„Dobre, otec,“ vzdychol si Radi, napoly sklamane a napoly s úľavou.

„Zvládneš to, uvidíš,“ uisťoval chlapca Millard. „Všetko bude v poriadku. A keď sa to skončí, prídem po teba. Na svete je veľa takých detí, ako sme my dvaja, a jedného dňa ich spolu vyhľadáme, dobre?“

„Sľubuješ?“ spýtal sa chlapec s nádejou v hlase.

„Sľubujem,“ prikývol Millard.

Chlapec vyskočil na koňa za svojho otca a my sme sa otočili a zamierili sme k bránam mesta.

Šiesta kapitola

Mesto sa volalo Uhlie. Nie Uhľany ani Uhľovce, iba Uhlie. Bolo všade. Kopy čierneho zlata sa váľali pod múrmi domov, ako mastný čierny dym sa valilo z komínov a uhoľný prach pokrýval oblečenie zamračených chlapov, ktorých sme zastihli cestou do práce. V zomknutom hlúčiku sme sa popri nich ponáhľali smerom k stanici.

„Nespomaľujte,“ napomínala nás Emma. „Nehovorte. Hlavy dole.“

Neriskovať očný kontakt s Obyčajnými bolo jedno zo základných pravidiel. Jediný pohľad mohol totiž viesť k rozhovoru a rozhovor zasa k radu nežiaducich otázok, na ktoré neobyčajné deti zväčša ťažko hľadali odpovede, najmä také, ktoré by mohli zabrániť ďalším, ešte zvedavejším otázkam. Akoby nestačilo, že sa tu poneviera hlúčik zbedačených a ufúľaných detí bez sprievodu dospelého, hoci všade navôkol zúri vojna – a jedno z dievčat nesie na pleci obrovského dravca s ostrými pazúrmi. Zdalo sa však, že obyvatelia mesta si nás takmer nevšímajú. Postávali pri šnúrach na sušenie bielizne a vo dverách krčiem v krivolakých uličkách Uhlia ako vädnúce kvetiny, a aj keď očami na zlomok sekundy zavadili o naše zvláštne spoločenstvo, o chvíľu sa už zasa dívali celkom inam. Zjavne mali dosť svojich starostí.

Stanica bola taká malá, že by som sa nečudoval, keby tu vlaky vôbec nezastavovali. Jediné zastrešené miesto bola malá búda, kde sa predávali lístky a kde za malým okienkom driemal chlapík, ktorému sa z nosa zošmykli okuliare so sklami ako popolníky.

Emma hlasno zaklopala na okienko a muž vyskočil zo stoličky. „Osem lístkov do Londýna,“ vyhlásila. „Musíme tam byť najneskôr dnes popoludní.“

Muž si nás podozrievavo premeral. Zložil si z nosa okuliare a starostlivo ich čistil, akoby sa chcel uistiť, že naozaj dobre vidí. Nečudoval som sa. Musel to byť šokujúci pohľad. Šaty sme mali ufúľané od blata, mastné vlasy nám trčali na všetky strany. Určite sme aj smrdeli.

„Žiaľ,“ povedal nakoniec, „lístky sú už vypredané.“

Poobzeral som sa okolo seba. Okrem niekoľkých ľudí, ktorí driemali na lavičkách, bola stanica celkom prázdna.

„To je predsa absurdné!“ vykríkla Emma. „Okamžite nám predajte lístky, lebo sa na vás budem sťažovať na vyšších miestach za diskrimináciu detských cestujúcich!“

Možno by sa mi podarilo prehovoriť toho úradníka diplomatickejšie, no Emma nemala pre dôležito sa tváriacich malicherných byrokratov ani štipku trpezlivosti.

„Žiadne predpisy, ktoré by sa na takýto druh cestujúcich vzťahovali, nie sú v platnosti, slečna,“ povýšenecky si ju premeral, „a keby aj, vás by sa už určite netýkali. Ak to náhodou ušlo vašej pozornosti, je vojna a železnice jej veličenstva prepravujú omnoho dôležitejší náklad než deti či dokonca zvieratá,“ prenikavým pohľadom prebodol slečnu Peregrinovú. „ktoré, mimochodom, do vlaku nesmú tak či tak!“

Do stanice práve vošiel vlak, zasyčala para, zaškrípali brzdy. Z okna sa vyklonil sprievodca a zakričal: „Osem tridsať do Londýna! Nastupovať!“ Čakajúci na lavičkách sa prebrali z driemot a náhlili sa do vozňov.

Popri nás sa pretisol pán v sivom obleku. Prestrčil popod okienko peniaze, vzal si lístok a tiež sa ponáhľal na nástupište.

„Povedali ste, že lístky sú vypredané!“ Emma znovu zúrivo zaklopala na okienko. „To sa nerobí!“

„Ten pán si zakúpil lístok do prvej triedy,“ pomaly vyhláskoval úradník. „A teraz už odtiaľ okamžite vypadnite, všivaví žobráci! Aj tak tu obsmŕdate, len aby ste niekomu vybielili vrecká. Pakujte sa niekam inam!“

K okienku pristúpil Horace a nevzrušeným hlasom povedal: „Ak tomu správne rozumiem, žobráci so sebou zvyčajne nenosia veľa peňazí, však?“ Nato siahol do vnútorného vrecka svojho kabáta, vytiahol odtiaľ tučný zväzok bankoviek a hodil ho na pultík pred okienkom. „Ak máte lístky iba do prvej triedy, potom si prosíme lístky do prvej triedy.“

Predavača lístkov pohľad na zväzok bankoviek celkom vyviedol z miery. Posadil sa do pozoru a zdalo sa, že nevychádza z údivu. Podobne sme sa však cítili aj my ostatní, lebo nikto netušil, kde Horace k tým peniazom prišiel. Úradník roztrasenými rukami preratúval bankovky a krútil hlavou: „Veď za to si môžete kúpiť aj celý vagón!“

„Tak nám dajte celý vagón!“ zareagoval Horace. „Aspoň budete mať istotu, že po ceste nikomu nevybielime vrecká.“

Predavač lístkov sa začervenal a koktavo sa ospravedlňoval: „Á-á-áno, pane – p-p-prepáčte – dúfam, pane, že to, čo som povedal predtým, budete láskavo považovať za nepodarený žart a…“

„Dajte nám už, dofrasa, tie lístky, nech nakoniec nezmeškáme!“

„Hneď to bude, pane.“

Okamžite nám podal kôpku lístkov. „Príjemnú cestu želám!“ opakoval. „Len – nikomu, prosím, nehovorte, že som vás varoval, ale na vašom mieste by som toho vtáka niekam ukryl. Sprievodca bude namietať, či máte lístky do prvej triedy, alebo nie.“

Konečne sme sa rozbehli k vlaku, iba Horace sa niesol pyšne ako páv.

„Kde si vzal toľko peňazí?“ okamžite vyzvedala Emma.

„Zachránil som ich pred ohňom z bielizníka slečny Peregrinovej,“ vysvetľoval Horace. „Sám som si vyrobil špeciálne vrecko na kabáte, aby som ich nestratil.“

„Horace, ty si génius!“ obdivne vykríkla Bronwyn.

„Pochybujem, že by niektorý génius naraz utratil všetky peniaze, ktoré máme,“ frflal Enoch. „Alebo si fakt myslíš, že sme potrebovali celý vagón?“

„Nepotrebovali,“ priznal Horace, „ale urobiť z toho debila idiota za to rozhodne stálo!“

„To teda stálo,“ pripustil Enoch.

„Pravým účelom peňazí je predsa možnosť manipulovať s ľuďmi a dosiahnuť, aby si vedľa teba pripadali ako menejcenní hlupáci, nemám pravdu?“

„Tým si rozhodne nie som istá,“ zamračila sa Emma.

„Len som žartoval!“ mávol rukou Horace. „Jasné, že sú dobré iba na to, aby ich človek utratil za nové handry.“

Už sme sa chystali nastúpiť, keď nás zastavil sprievodca. „Vaše lístky, panstvo,“ naťahoval ruku ku kôpke, ktorú držal Horace, keď jeho pozornosť upútalo to, že sa Bronwyn rýchlo snaží čosi schovať pod kabát. „Čo to tam máme, slečinka?“ podozrievavo si ju premeral.

„Akože čo mám kde?“ naoko nenútene sa spýtala Bronwyn a tuho stískala klopy kabáta, pod ktorým sa čosi nepokojne mrvilo.

„Pod vaším kabátom,“ povedal prísne sprievodca. „Nezahrávajte sa so mnou, slečinka, jasné?“

„To je, teda…“ takmer sme videli, ako sa kolieska v Bronwyninom mozgu v panike zasekli, „že by vták?“

Emma porazenecky sklopila hlavu, Enoch si s povzdychom zakryl obe oči.

„Do vlaku nesmú žiadne zvieratá!“ vyštekol sprievodca.

„Vy mi však nerozumiete,“ zanariekala Bronwyn. „Mám toho vtáčika od detstva… jednoducho musíme stihnúť tento vlak a… tie lístky boli také drahé!“

„Pravidlá platia pre všetkých!“ neoblomne vyhlásil sprievodca a očividne strácal aj posledné zvyšky trpezlivosti. „Hovorím vám, nezahrávajte sa so mnou!“

Emma zrazu spozornela a oči jej zažiarili. „Hračka!“ zvýskla.

„S dovolením? Nerozumiem vám,“ zamračil sa sprievodca.

„To nie je skutočný vták, pane. Nikdy by nám ani len nenapadlo porušiť pravidlá. Je to obľúbená hračka mojej sestry a ona si myslí, že jej ju chcete vziať.“ Zalomila prosebne rukami. „Nevzali by ste predsa dieťaťu jeho obľúbenú hračku, však nie!“

Sprievodca si Bronwyn nedôverčivo premeral. „Nezdá sa vám, že je na hračky už trochu priveľká?“

Emma sa k nemu naklonila a diskrétne šepla: „Ona tak trochu zaostáva, chápete…“

Bronwyn sa zamračila, no nezostávalo jej iné, len než na túto hru pristúpiť. Sprievodca k nej podišiel: „Tak mi teda tú svoju hračku ukáž.“

Nastala chvíľa pravdy. Ani sme nedýchali, keď si Bronwyn rozopla kabát, siahla do vnútorného vrecka a vytiahla odtiaľ slečnu Peregrinovú. V prvej chvíli som si zdesene pomyslel, že umrela. Slečna Peregrinová totiž ležala v Bronwyniných rukách celkom bez pohybu, tuhá ako doska, s pazúrmi vytrčenými dopredu. Potom som si však s úľavou uvedomil, že sa len dokonale zmocnila svojej novej roly.

„Vidíte?“ strkala ju Bronwyn sprievodcovi pod nos. „Nie je naozajstný. Je vypchatý!“

„Ešte pred minútou sa ti pod kabátom čosi hýbalo,“ nedal sa odbiť sprievodca. „Videl som to.“

„To preto, lebo… lebo ten vták je na kľúčik!“ vynašla sa Bronwyn. „Pozerajte!“

Kľakla si a položila slečnu Peregrinovú bokom na zem. Potom jej siahla pod krídlo a predstierala, že naťahuje zotrvačník. Slečna Peregrinová vzápätí otvorila oči, toporne sa postavila a mechanicky začala pochodovať po peróne a pokyvovať hlavou, akoby jej pohyb ovládala natiahnutá pružina. O chvíľu však uprostred pohybu zastala a zvalila sa na zem ako podťatá, znovu tuhá ako kus preglejky. Za toto by si nepochybne zaslúžila Oscara!

Zdalo sa, že sa nám sprievodcu podarilo presvedčiť – takmer. „Nuž,“ váhavo prehovoril, „ak je to naozaj hračka, určite by ti neprekážalo, keby radšej zostala s tvojimi ostatnými vecami, čo povieš?“ kývol hlavou smerom ku kufru, ktorý Bronwyn položila na perón.

Bronwyn zaváhala. „Lenže to nie je obyčajná…“

„Prečo by jej to malo prekážať?“ rýchlo jej skočila do reči Emma a čupla si ku kufru, aby ho otvorila. „Vtáčika dáme pekne sem dovnútra, a bude po starostiach, však, sestrička?“

„No čo ak tam nebude mať dosť vzduchu?“ zasyčala pomedzi zuby Bronwyn.

„Tak naboku urobíme dierky,“ zasyčala naspäť Emma.

Bronwyn vzala slečnu Peregrinovú na ruky a nežne ju uložila do kufra. „Veľmi sa vám ospravedlňujem, madam,“ šepla a opatrne zatvorila veko.

Sprievodca sa konečne začal venovať našim lístkom. „Prvá trieda!“ zahvízdal prekvapene. „Váš vagón je však celkom vpredu,“ ukázal rukou na opačný koniec nástupišťa. „Radšej by ste sa mali poponáhľať!“

„Akoby nám to nemohol povedať skôr!“ zamrmlala Emma a všetci sme sa dali do behu.

V tej chvíli vlak vypustil kúdol pary a so sykotom sa začal vedľa nás pomaly dávať do pohybu. Spočiatku sa posúval iba po milimetroch, no s každým ďalším otočením kolies naberal čoraz väčšiu rýchlosť.

Konečne sme dobehli k nášmu vozňu. Bronwyn naskočila do otvorených dverí ako prvá. Čo najopatrnejšie zložila kufor do chodbičky a hneď naťahovala ruku, aby pomohla Olive.

Vtom sa však za našimi chrbtami ozval hlas. „Stojte! Odstúpte od vlaku!“

Nebol to sprievodca. Tento hlas bol omnoho hlbší a neporovnateľne prísnejší.

„Prisahám,“ precedil pomedzi zuby Enoch, „že ak sa nám ešte niekto pokúsi zabrániť nastúpiť do toho vlaku, tak…“

Už som stál jednou nohou na schodíkoch, keď sa ozval výstrel. Jeho zvuk ma natoľko ohromil, že som sa pošmykol a spadol som naspäť na nástupište.

„Povedal som stojte!“ zvreskol znovu ten hlas a keď som sa obzrel ponad plece, uvidel som vojaka v uniforme s puškou pri líci, pripraveného na ďalší výstrel. Hlaveň mierila na nás. S ohlušujúcim rachotom vzápätí vypálil ďalšie dve rany ponad naše hlavy, aby nám bolo jasné, že nežartuje. „Vyskočte z vlaku! Kľaknúť! Všetci!“ vyštekol a pomaly kráčal smerom k nám.

Napadlo mi, že sa jednoducho rozbehnem a naskočím späť na vlak, no jediný pohľad do jeho vypúlených očí bez zreničiek ma presvedčil, aby som to radšej neskúšal. Vedel som, že ten Nemŕtvy by to bez zaváhania napálil do hociktorého z nás. Bude lepšie, ak mu na to nedáme zámienku.

Bronwyn s Olive si zrejme uvedomili to isté, lebo okamžite vystúpili z vlaku a kľakli si na perón vedľa nás.

Tak blízko, pomyslel som si, boli sme tak blízko!

Vlak si to ďalej šinul zo stanice teraz už definitívne bez nás a naša nádej na záchranu slečny Peregrinovej sa strácala, spolu s bielym dymom, za jeho posledným vagónom.

A slečna Peregrinová s ním, uvedomil som si zrazu a žalúdok mi zovrel kŕč. Bronwyn nechala svoj kufor v chodbičke vlaku! Zapol sa vo mne akýsi automatický pilot a prinútil ma rozbehnúť sa za ním, no len do chvíle, keď sa vedľa mojej hlavy objavila hlaveň pušky a pri pohľade na ňu ma opustili všetky sily.

„Už. Ani. Jeden. Krok.“ zahrmel vojak.

Klesol som späť na kolená.

***

Kľačali sme na peróne jeden vedľa druhého, s rukami nad hlavou, a srdcia nám splašene tĺkli. Vojak okolo nás nervózne krúžil, s puškou neprestajne namierenou na naše hlavy a s prstom na spúšti. Bolo to po prvý raz od čias doktora Golana, keď som si mohol zblízka poobzerať Nemŕtveho. Mal na sebe uniformu vojaka britskej armády – košeľu farby kaki zastrčenú do vlnených nohavíc, vysoké čierne topánky a prilbu –, no všetko to bolo na ňom akosi čudne nahádzané. Košeľa mu trčala z nohavíc a prilbu na hlave mal posadenú privysoko, ako keby to bol divadelný kostým, na ktorý si ešte nestihol privyknúť. Zdalo sa, že je veľmi nervózny, nepokojne pohadzoval hlavou raz sem, raz tam. Boli sme v prevahe, a hoci navonok sme vyzerali ako banda ufúľaných deciek, bola pravda, že za posledné tri dni sme zo sveta odpravili jedného Nemŕtveho a dvoch Bezduchých. Mal z nás strach, a to ma na ňom, viac než čokoľvek iné, naozaj desilo. To, že sa nás bál, ho robilo nepredvídateľným.

Spoza opaska vytiahol vysielačku a čosi povedal. Chvíľu sa ozývalo iba praskanie, no potom prišla odpoveď. Nerozumel som však ani slovo. Zrejme hovorili v šifrách.

Rozkázal nám, aby sme sa postavili. Poslúchli sme.

„Kam ideme?“ spýtala sa Olive ustráchane.

„Na prechádzku,“ odsekol jej. „Pekne v zástupe, ako sa patrí!“ Skracoval samohlásky a bolo zjavné, že britský prízvuk iba predstiera, aj to nie veľmi podarene. Nemŕtvi boli majstrami maskovania, no tento tu očividne nebol ich najžiarivejším príkladom.

„Neopovážte sa vystúpiť z radu,“ nakazoval nám a preskakoval očami z jedného na druhého. „A nieže vám napadne utekať! Mám v zásobníku pätnásť nábojov – dve rany pre každého z vás! A nemysli si, že nevidím tvoj kabát, neviditeľný! Stačí jeden chybný krok a nechám si tvoje neviditeľné palce ako suvenír!“

„Rozkaz, pane,“ odpovedal Millard.

„Už ani slovo!“ zvreskol vojak. „A marš!“

Prepochodovali sme popri búdke – chlapík, ktorý tam ešte pred chvíľou predával lístky, medzitým záhadne zmizol – cez nástupište von zo stanice, do ulíc. Obyvatelia mestečka, ktorí nám prednedávnom nevenovali takmer žiadnu pozornosť, teraz za nami prekvapene otáčali hlavy ako sovy, keď nás videli kráčať v zástupe, s hlavňou pušky namierenou naším smerom. Vojak dával pozor, aby sme sa držali pekne pokope, a nervózne štekal zakaždým, keď niekto čo len trocha zaostal. Kráčal som na konci, takže som ho mal hneď za chrbtom a počul som, ako mu pri každom pohybe kovovo zvoní opasok s nábojmi. Viedol nás presne tam, odkiaľ sme prišli, von z mestečka.

Mal som aspoň tucet skvelých nápadov, ako by sme mohli ujsť. Rozpŕchneme sa na všetky strany – pri tom by však určite aspoň niektorých z nás zranil, ak nie zabil. Niekto by mohol akože odpadnúť a zostať ležať na ceste, ten ďalší by sa na ňom akože potkol a v tom zmätku… No určite! Na to by nám neskočil. Jeden z nás sa k nemu bude musieť dostať a vziať mu pušku.

Kto iný než ja? Som k nemu predsa najbližšie. Trochu spomalím, počkám si naňho a potom ho prekvapím… samozrejme, že som to nemohol myslieť vážne. Nie som nijaký akčný hrdina a v tej chvíli som bol taký vydesený, že som ledva dýchal. Okrem toho bol asi desať metrov za mnou a celý čas mi mieril rovno na chrbát. Napálil by to do mňa, len čo by som sa otočil, a nechal by ma tu vykrvácať uprostred cesty. A to by zrejme bola skôr poriadna sprostosť, a nie hrdinský čin.

Odkiaľsi zozadu sa vynoril džíp, a keď sa k nám priblížil, spomalil a išiel popri nás. Sedeli v ňom ďalší dvaja vojaci, a hoci obaja mali na očiach okuliare so zrkadlovými sklami, vedel som, čo za nimi skrývajú. Nemŕtvy, ktorý sedel na mieste spolujazdca, kývol hlavou tomu, ktorý nás zajal, a zasalutoval – Dobrá práca! Potom sa otočil k nám a uprene si nás prezeral. Od tej chvíle z nás nespustil ani oči, ani hlaveň pušky.

Zrazu sme mali celý ozbrojený sprievod a namiesto jedného Nemŕtveho s puškou hneď troch. Zhasla aj posledná iskierka nádeje, že sa zmôžeme na útek.

Kráčali sme čoraz ďalej a ďalej, pod nohami nám škrípal štrk, motor džípu vedľa nás vrčal ako lacná kosačka. Minuli sme aj posledné mestské domy a pred nami sa po oboch stranách cesty lemovanej stromami vynorila akási farma, polia spustnuté a neobrobené. Naši strážcovia za celý ten čas nepovedali ani slovo. Pripomínali skôr robotov ako ľudské bytosti, akoby im niekto vyoperoval mozog a namiesto neho im do hlavy vložil len zopár káblikov. Nemŕtvych považovali za veľmi výnimočné bytosti, no títo tu skôr pôsobili ako zadubení trúdi. Vtedy mi pri uchu zabzučal ozajstný trúd. Obletel okolo mojej hlavy a zmizol.

Že by Hugh? pomyslel som si. Má azda niečo za lubom? Nenápadne som vyzrel z radu, či ho neuvidím, aby som mu vyčítal z očí, či neplánuje nejakú hlúposť, za ktorú nás rozstrieľajú na kašu – no nevidel som ho.

Narýchlo som nás v duchu prepočítal. Jeden-dva-tri-štyri-päť-šesť. Predo mnou kráčala Emma, potom Enoch, Horace, Olive, Millard a Bronwyn.

Kam sa podel Hugh?

Takmer som vyskočil meter do vzduchu! Hugh tu nie je! To znamená, že ho nezajali spolu s nami! Je voľný! Možno sa mu v tom chaose na stanici podarilo zaliezť do medzery medzi perónom a vlakom alebo stihol naskočiť na vlak tak, že si ho vojak nevšimol. Ktovie, či ide za nami – keby som sa tak mohol obzrieť, bez toho, aby som riskoval, že ho prezradím!

Omnoho viac som však dúfal, že nie. Že sa mu podarilo nastúpiť na vlak a že je teraz so slečnou Peregrinovou. Ak nezostal s ňou, ako ju znovu nájdeme? Čo ak jej v kufri došiel vzduch? A vôbec, ktovie čo v roku 1940 robia s podozrivou batožinou bez majiteľa?

Mal som pocit, že dostávam horúčku, a v hrdle mi vyschlo. Dialo sa príliš mnoho desivých vecí, v hlave mi bežali stovky katastrofických scenárov a každý z nich sa nástojčivo dožadoval mojej pozornosti.

„Naspäť do radu!“ skríkol vojak za mojím chrbtom, a ja som si uvedomil, že to patrilo mne – v stave horúčkovitého premýšľania som zaostal a zatúlal som sa k okraju cesty. Pridal som do kroku, aby som dobehol ostatných. Emma predo mnou sa na mňa ukradomky pozrela cez plece – Prosím ťa, snaž sa ho zbytočne nevytočiť! – a ja som si v duchu nakázal, že sa musím stoj čo stoj pozbierať.

Kráčali sme v napätom tichu, ktoré v nás vibrovalo ako drôty vysokého napätia. Videl som, ako Emma opakovane zatína päste; Enoch podráždene mykal hlavou a čosi si šomral popod nos; Olive sa zas nezvyčajne často potkýnala a mýlila sa pri chôdzi. Zdalo sa, že je iba otázkou času, kým jednému z nás prasknú nervy, urobí nejakú hlúposť a vzduchom začnú lietať guľky.

Vtom som začul, ako Bronwyn zhíkla. Zodvihol som hlavu a pred mojimi očami začal naberať kontúry hororový scenár, ktorý by mi nenapadol ani vo sne. Neďaleko pred nami ležali tri masívne útvary, jeden na ceste, dva vedľa na poli, hneď na druhej strane plytkej priekopy. Kopy zeminy, blyslo mi hlavou, lebo som sa nesmierne bál toho, čo tam naozaj uvidím.

Potom sme však prišli bližšie, tak blízko, že som už nedokázal dlhšie predstierať, že pred mojimi očami leží niečo iné než to, čo tam skutočne bolo: tri mŕtve čierne kone.

Olive vykríkla a Bronwyn sa k nej inštinktívne rozbehla, aby ju upokojila – „Nedívaj sa tam, sojka moja, nepozeraj!“ – a v tej istej chvíli vzduchom zasvišťal ďalší varovný výstrel z vojakovej pušky. Hodili sme sa na zem, chrániac si rukami hlavy.

„Ešte jeden pohyb, a skončíte v jarku spolu s nimi!“ zahrmel vojakov hlas.

Keď sme znovu povstávali zo zeme, Emma sa ku mne nebadane otočila a bezhlasne šepla Cigáni, potom kývla hlavou smerom k najbližšiemu koňovi. Pochopil som, boli to ich kone. Jedného z nich som dokonca s určitosťou rozpoznal. Keď sme sa lúčili, všimol som si na jeho zadnej nohe bielu škvrnku – bol to ten istý kôň, na ktorého chrbte som sa ani nie pred hodinou kŕčovito držal jazdca pred sebou.

Mal som pocit, že sa povraciam.

Zrazu mi to všetko došlo a v hlave sa mi začali odvíjať scény desivého filmu. Boli to tí istí Nemŕtvi, ktorí včera v noci prečesávali cigánsky tábor. Cigáni na nich nepochybne narazili na ceste späť, po tom, ako nás vysadili pred bránami mesta. Došlo k šarvátke a k prenasledovaniu. Nemŕtvi im postrieľali kone rovno pod zadkom.

Vedel som, že Nemŕtvi zabíjajú ľudí – aj neobyčajné deti, ako povedala slečna Avocetová-Šabliarka –, no brutalita vraždy troch celkom nevinných zvierat sa prejavila ako nový, celkom nečakaný rozmer zla. Ešte pred hodinou to boli tri nádherné stvorenia plné života – oči žiariace inteligenciou, svalnaté telá plné sily, horúci dych –, no teraz, len preto, že im pod kožu preniklo zopár kúskov mŕtveho kovu, z nich zostali iba tri kopy chladnúceho mäsa. Vznešené a nádherné zvieratá, odbachnuté a pohodené vedľa cesty ako odpadky.

Triasol som sa od strachu i hnevu. Navyše mi bolo ľúto, že som si ich predtým tak málo všímal. Rozmaznaný, nevďačný chmuľo!

Spamätaj sa! opakoval som si v duchu. Preboha, musíš sa spamätať!

Ktovie, kde je Bekhir so svojimi chlapmi. A kde je jeho syn? Jediné, čo som vedel celkom určite, bolo, že nás Nemŕtvi do jedného postrieľajú. Už som o tom nepochyboval. Tie obludy navlečené do vojenských uniforiem boli stokrát horšie od zvierat; obludnejšie než Bezduchí, ktorých ovládali. Nemŕtvi totiž vládli rozumom – no svoju inteligenciu a tvorivosť použili len a len na to, aby zničili svet. Aby všetko živé zmenili na mŕtvy kus hmoty. A prečo? Iba preto, aby oni mohli žiť o trochu dlhšie. Aby získali o čosi viac moci nad svetom okolo seba a ostatnými stvoreniami, ktoré v ňom žijú a na ktorých im tak pramálo záleží.

Škoda. Aká obrovská škoda a mrhanie čímsi naozaj vzácnym!

A teraz to isté urobia s nami. Zavedú nás na nejaké odľahlé miesto, kde nás budú vypočúvať, aby nás potom zastrelili. Ak je Hugh naozaj taký tupec, že šiel za nami – ak tá včela, ktorá sa nás už hodnú chvíľu držala a lietala nám okolo hláv, bola jeho –, odbachnú aj toho.

Boh nás ochraňuj!

***

Kone zostali dávno za nami, keď nám vojak rozkázal, aby sme odbočili na úzku poľnú cestu. Bol to vlastne len chodník, takže auto odstavili, tí ďalší dvaja vystúpili a kráčali nám v pätách. Po oboch stranách šumeli polia porastené vysokou burinou, letný podvečer sa ozýval bzukotom všakovakého hmyzu.

Miesto ako stvorené na smrť.

Po chvíli sme na okraji poľa zazreli chatrč so strechou z tŕstia. Tam to spravia, pomyslel som si. Tam nás zabijú!

Len čo sme sa priblížili, dvere na chalupe sa otvorili a vyšiel odtiaľ ďalší vojak. Tento však vyzeral celkom inak: na hlave nemal prilbu, ale čiernu čiapku so strieškou a namiesto pušky mal v puzdre zastrčený revolver.

Nepochybne celej akcii velil.

Zostal stáť uprostred chodníka a sledoval, ako sa k nemu blížime. Pohojdávajúc sa na opätkoch čižiem, ceril na nás biele zuby. „Konečne mám tú česť!“ zakričal. „Poriadne ste nás popreháňali, no od začiatku mi bolo jasné, že vás nakoniec aj tak dostaneme. Bola to len a len otázka času.“ Tvár mal bucľatú a ružolícu ako prerastené dieťa a riedke vlasy také svetlé, až boli takmer celkom biele. Prekypoval nepríjemnou zahlcujúcou energiou ako premotivovaný veliteľ skautskej jednotky závislý od kofeínu. Pri pohľade naňho mi v hlave stále dokola bežali tri slová. Netvor. Obluda. Vrah.

„Poďte ďalej!“ otváral dvere na chatrči a kýval na nás rukou. „Vaši priatelia sa vás už nevedia dočkať!“

Keď nás jeho vojaci strkali popri ňom do dverí, všimol som si menovku, ktorú mal našitú na vojenskom kabátci. WHITE. Biely. Ako farba.

Pán White. Najskôr nejaký vtip. Na tom chlapovi nebolo vôbec nič ozajstné. A to meno zo všetkého najmenej.

Vsotili nás dovnútra a prikázali nám, aby sme si posadali do rohu. Jediná izba bola celkom bez nábytku, zato plná ľudí. Pri stene sedel Bekhir so svojimi chlapmi. Vytrpeli si svoje: tváre mali plné podliatin, šaty zakrvavené a plecia porazenecky ovisnuté. Niekoľkí z tábora však chýbali, vrátane Bekhirovho syna. Strážili ich ďalší dvaja vojaci – takže ich teraz, vrátane Whita a našej eskorty, bolo dohromady šesť.

Bekhir zachytil môj pohľad a smutne kývol hlavou. Tvár mal samá modrina. Je mi to ľúto, odčítal som mu z pier.

White si to hneď všimol a nadšene k nemu priskočil. „Ahá! Tak ty tie decká poznávaš?“

„Nie,“ odvetil Bekhir a sklopil oči.

„Nie?“ zatváril sa White prekvapene. „Veď si sa hen tamtomu ospravedlňoval! Alebo ste vy Cigáni takí prezdvorilí, že sa ospravedlňujete každému, koho stretnete?“

„To nie sú tí, ktorých hľadáte,“ ozval sa Bekhir.

„Ale sú,“ spokojne sa uškŕňal White. „Povedal by som, že sú to práve tie decká, ktoré sme hľadali. A vieš, čo si ešte myslím? Že minulú noc strávili vo vašom tábore!“

„Už som vám povedal, že som ich nikdy predtým nevidel.“

White nespokojne zacmukal ako prísny učiteľ matematiky. „Hej, Cigán, už si zabudol, čo som ti sľúbil, keď zistím, že klameš?“ Spoza opaska vytiahol nôž a oprel ho čepeľou Bekhirovi o líce. „Už si si spomenul, však? Odfiknem ti ten tvoj cigánsky jazyk a hodím ho svojim psom. A ja sľuby plním. Na to sa môžeš spoľahnúť!“

Bekhir sa díval Whitovi do jeho prázdnych mliečnych očí, ani nežmurkol. Sekundy plynuli v neznesiteľnom tichu. Nedokázal som spustiť zrak z noža. Nakoniec sa White rozosmial. „Nuž,“ vyhlásil bodro, „teraz sú však na rade dôležitejšie veci!“ Obrátil sa k vojakom, ktorí nás sem doviedli. „Kto z vás má toho vtáka?“

Vojaci sa na seba zmätene pozreli. Potom jeden po druhom pokrútili hlavami.

„Nijakého vtáka sme nevideli,“ ozval sa ten, ktorý nás zajal na stanici.

Whitov úsmev zrazu vyhasol. Čupol si k Bekhirovi. „Povedal si mi predsa, že majú so sebou vtáka.“

Bekhir mykol plecami. „A vtáky zasa krídla. Lietajú si, ako sa im zachce.“

White bodol Bekhirovi do stehna. Len tak. Rýchlo a bez emócií. Nabrúsená čepeľ hladko prenikla do svalu, dnu a von. Bekhir vykríkol od bolesti i prekvapenia. Bolestne sa skrútil nabok, obomi rukami sa chytil za stehno a pomedzi prsty mu vytekala krv.

Horace zamdlel a sklátil sa na zem. Olive sa rozplakala a zakryla si rukami oči.

„Už druhý raz si mi klamal,“ chladným hlasom skonštatoval White, utierajúc čepeľ noža do bielej vreckovky.

Zatínali sme zuby, aby sme za nimi udržali jazyk, no videl som, že Emma už v duchu spriada pomstu a trie si za chrbtom ruky, aby ich rozohriala.

White pustil zakrvavenú vreckovku na zem, zastrčil nôž naspäť do puzdra na opasku a otočil sa tvárou k nám. Ústa mal zvlnené v grimase, ktorá sa dala pri troche dobrej vôle nazvať miernym úsmevom, obočie spýtavo zdvihnuté, akoby mal na čele napísané veľké tlačené M. „Kde je vták?“ spýtal sa pokojným hlasom. Čím milšie sa tváril, tým viac hrôzy mi naháňal.

„Uletel,“ povedala Emma rezignovane. „Presne ako vám to povedal ten muž.“

V okamihu som si pomyslel, že by istotne urobila lepšie, keby mlčala. Čo ak teraz všetok svoj hnev zameria práve na ňu?

White podišiel k Emme. „Mal predsa zlomené krídlo. Videli ťa s ním, ešte včera. Nemôže byť ďaleko.“ Odkašľal si. „Spýtam sa ťa znovu.“

„Je po ňom,“ vyhŕkol som. „Hodili sme ho do rieky.“

Mal som v úmysle strhnúť na seba pozornosť, aby dal Emme pokoj a zabudol, že vôbec otvorila ústa.

White si vzdychol. Pravou rukou zľahka zablúdil k puzdru revolvera, špičkami prstov pohladil čepeľ dýky a nakoniec sa palcami zakvačil o sponu opaska. Potom dôverne, tichým hlasom, akoby to malo patriť iba mne, povedal:

„Rozumiem. Zjavne si myslíte, že je jedno, čo nám poviete. Že vás tak či tak zabijeme. To však ani zďaleka nie je pravda. Hoci ak máme byť k sebe naozaj úprimní, musím priznať, že tým útekom ste si veľmi nepomohli. Bola to kardinálna chyba. Všetko mohlo prebehnúť celkom hladko, no teraz sme vašou vinou stratili toľko drahocenného času, že sú na vás chlapi veľmi, veľmi nahnevaní.“

Kývol hlavou smerom k vojakom. „Títo chlapci? Už sa nevedia dočkať, keď vás dostanú do rúk. Ja však, naopak, dokážem vidieť veci aj z vášho uhla pohľadu. Chápem, že vyzeráme trochu desivo. Navyše uznávam, že naše prvé stretnutie na hornej palube ponorky nebolo najprívetivejšie. Najhoršie je, že vás ymbrynky celé tie roky otravovali tými nezmyslami o nás. Nečudujem sa, že ste pred nami utekali. S prihliadnutím na tieto poľahčujúce okolnosti by som vám rád predložil, podľa môjho názoru, veľmi rozumnú ponuku. Povedzte nám, kde nájdeme vtáka, a my vám neublížime, ale pošleme vás do jedného veľmi pekného zariadenia, kde o vás bude prvotriedne postarané. Trikrát denne jedlo, vlastná posteľ… určite tam budete mať aspoň toľko slobody ako v tej vašej absurdnej slučke, kde ste trčali zavretí.“

White sa pozrel na svojich mužov a zachechtal sa. „Verili by ste, že celých – koľko, sedemdesiat rokov? – títo tu žili na malilinkom ostrove a mali stále dokola jeden a ten istý deň? Horšie väzenie si ani nedokážem predstaviť. A všetko mohlo byť také jednoduché, keby s nami spolupracovali!“ Pokrčil plecami a znovu sa otočil k nám. „Keby nie tej pýchy. Pomýlená hrdosť vám celkom pomútila hlavy. Keď si pomyslím, že celý ten čas sme si mohli navzájom pomáhať pre dobro našej spoločnej veci…“

„Pomáhať?“ ozvala sa Emma. „Prenasledovali ste nás! Poštvali ste na nás tie vaše obludy, aby nás zabili!“

Dopekla, vykríkol som v duchu. Aspoň raz mlč!

White urobil smutné psie oči. „Obludy?“ povedal. „To bolelo. Neviem, či si to uvedomujete, slečna, ale hovoríte o mne. O mne a všetkých mojich mužoch, teda ešte predtým, než sme postúpili na vyššiu vývojovú úroveň. Rád vám prejavím svoju veľkorysosť a vašu poznámku si nevezmem osobne. Musím totiž uznať, že dospievanie má svoje čaro, nech je to u akéhokoľvek živočíšneho druhu.“ Plesol rukami, až som sa strhol. „No dosť bolo prázdnych rečí. Pusťme sa do práce!“

Prebehol po našich tvárach ľadovým pohľadom, akoby hľadal najslabší článok. Ktorého z nás sa mu podarí najľahšie zlomiť? Kto mu ochotne vyklopí pravdu o tom, kde je teraz slečna Peregrinová?

White zabodol oči do Horacea. Už sa prebral z mdlôb, no stále ležal schúlený na zemi a celý sa triasol. White vykročil smerom k nemu. Horace sa pri zvuku jeho ťažkých čižiem na dlážke ešte viac roztriasol.

„Postav sa, chlapče.“

Horace sa ani nepohol.

„Pomôžte mu niekto.“

Jeden z vojakov zdrapil Horacea za rameno, aby sa postavil. Stál pred Whitom so zvesenými plecami a s očami zapichnutými do zeme.

„Ako ťa volajú, chlapče?“

„Ho-Ho-Horace…“

„Nuž, Ho-Horace, na prvý pohľad vidno, že si inteligentný chlapec. Preto dovolím práve tebe, aby si vybral.“

Horace nesmelo zodvihol hlavu. „Vybral…?“

White znovu vytiahol spoza opaska svoj nôž a jeho hrotom ukázal na Cigánov. „Aby si vybral, ktorého z nich mám podrezať ako prvého. Ak mi, samozrejme, nechceš radšej povedať, kde je vaša ymbrynka. Potom nikto nezomrie.“

Horace silno zažmúril oči, akoby veril, že ak si to bude veľmi želať, podarí sa mu odtiaľ zmiznúť.

„Alebo,“ pokračoval White, „ak by si sa náhodou nevedel rozhodnúť, rád prevezmem tú voľbu na seba a vyberiem jedného z vás. Čo povieš, mám radšej vybrať ja?“

„Nie!“

„Tak potom hovor!“ zakričal hromovým hlasom White a vyceril na Horacea rad vlhkých zubov.

„Nič im neprezraď, syndrigasti!“ vykríkol Bekhir – než ho jeden z vojakov kopol čižmou do brucha a on bolestne zručal a zmĺkol.

White natiahol ruku a schmatol Horacea za bradu, aby sa musel dívať priamo do jeho desivých prázdnych oči. „No ty mi to povieš, však? Všetko mi pekne povieš a ja ti neublížim!“

„Áno,“ vyhŕkol Horace, s očami stále stisnutými – tak veľmi túžil zmiznúť, a predsa sa ani len nepohol z miesta.

„Čo, áno?“

Horace sa s námahou nadýchol. „Áno, poviem vám to.“

„Nerob to!“ vykríkla Emma.

Panebože! Pomyslel som si. Horace to nedá. Prezradí nás. Je priveľmi slabý. Mali sme ho radšej nechať vo zverinci…

„Ššš,“ sklonil sa White k Horaceovi a šepol mu do ucha. „Nepočúvaj ich, chlapče. Len do toho! Pekne mi povedz, kde je ten vták.“

„Je v zásuvke,“ hlesol Horace. White zmraštil obočie. „V zásuvke? V akej zásuvke?“

„V tej istej ako vždy,“ odvetil Horace.

White zúrivo pomykal Horacea za bradu a kričal naňho: „Dopekla, v akej zásuvke?“

Horace začal čosi hovoriť, no potom zavrel ústa. Nasucho preglgol. Vystrel sa. Potom otvoril oči a drzo sa zadíval Whitovi do tváre. „V tej, do ktorej si tvoja matka odkladá bombarďáky!“ vykríkol a napľul naňho.

White udrel Horacea do spánku rukoväťou svojej dýky. Olive vykríkla a my ostatní sme súcitne zastonali od bolesti, ktorú nepochybne cítil, lebo v tej chvíli padol ako podťatý. Po zemi sa rozsypali mince a lístky na vlak, ktoré mal Horace nastrkané vo vreckách.

„Čo má byť toto?“ spozornel White a čupol si, aby sa pozrel.

„Dolapil som ich, keď sa pokúšali nastúpiť na vlak,“ okamžite hlásil vojak, ktorý nás zajal.

„A to mi, dofrasa, hovoríte až teraz?“

Vojak zbledol. „Ja, myslel som, že…“

„To je už teraz jedno,“ mávol rukou White. „Okamžite ho dajte zastaviť.“

„Pane?“

White sa pozrel na lístok, potom na hodinky, ktoré mal na ruke. „Osem tridsať do Londýna má prestávku v Porthmadogu. Ak sa poponáhľate, ešte ho tam stihnete. Poriadne ho prehľadajte od prvého až po posledný vagón, ale začnite v prvej triede.“

Vojak zasalutoval a vybehol z chatrče.

White sa obrátil k ostatným vojakom. „Prehľadajte aj týchto tu,“ vyštekol, „či pri sebe nemajú niečo zaujímavé. A keby niekto robil problémy, zastreľte ho.“

Dvaja na nás ďalej mierili puškami, zatiaľ čo tretí každému z nás šacoval vrecká. U väčšiny okrem starých chlebových omrviniek a chuchvalcov prachu nič nenašiel, no v jeho rukách skončil aj hrebeň zo slonoviny, ktorý mala vo vrecku Bronwyn. „Prosím, neberte mi ho, patril mojej mamičke!“ prosíkala, no vojak sa zachechtal a odvrkol: „Škoda, že ťa nenaučila, ako ho používať, ty slamená hlava.“

Enoch mal pri sebe vrecko hliny hemžiacej sa červíkmi, ktoré vojak otvoril, ovoňal a potom ho znechutene šmaril na zem. V mojom vrecku našiel dávno nefunkčný mobil. Aj ten skončil na dlážke, len Emma sa na mňa prekvapene zadívala, akoby nechápala, prečo ho so sebou stále vláčim. Horace zostával nehybne ležať na podlahe, hoci sme nevedeli, či ešte nenadobudol vedomie, alebo hrá mŕtveho chrobáka. Rad bol na Emme, no tá rozhodne odmietla dať sa prehľadať. Keď k nej vojak pristúpil, zavrčala mu do tváre: „Ak sa ma čo len dotkneš, vypálim ti oči!“

„Ale, ale, maličká, nemusíš byť hneď taká rozohnená!“ zachechtal sa, spokojný s vlastným vtipom. „Prepáč, ale sama si mi nahrala.“

„Nežartujem,“ odvetila Emma a vytiahla ruky spoza chrbta. Mala ich dočervena rozpálené, a aj z miesta, kde som stál, som cítil, ako z nich sála horúčosť.

Vojak vydesene uskočil, aby naňho nedočiahla. „Ohnivá a výbušná! To sa mi na ženách páči!“ zaškeril sa. „Pokojne si poslúž, ale rátaj s tým, že tuto Clark potom vymaľuje stenu za tebou farbou tvojho mozgu!“

Vojak, ktorého oslovil, priložil Emme hlaveň pušky k spánku. Zažmúrila oči a videl som, ako namáhavo dýcha, aby sa ovládla. Vzápätí si znovu schovala ruky za chrbát, no stále sa triasla od potlačovaného hnevu.

Rovnako ako ja.

„Budeš rozumná, jasné?“ varoval ju vojak. „A žiadne prudké pohyby.“

Zatínal som päste, keď som videl, ako náročky pomaly obchytkáva Emme nohy a siaha pod okraj výstrihu jej šiat s odporným slizkým úškrnom na tvári. Nikdy v živote som sa necítil natoľko bezmocný, ani vtedy nie, keď sme trčali zavretí v tej odpornej klietke.

„Nič nemá!“ nevydržal som nakoniec. „Nechajte ju na pokoji!“

Ignorovali ma.

„Táto sa mi páči,“ obrátil sa vojak k Whitovi. „Myslím, že by sme si ju mali nechať… na vedecké účely.“

White vystrúhal znechutenú grimasu: „Ste výnimočne nechutný exemplár, desiatnik. No musím s vami súhlasiť – je skutočne úchvatná. Už som o tebe počul, vieš o tom?“ obrátil sa k Emme. „Dal by som čokoľvek, aby som dokázal to, čo dokážeš ty. Keby sme nejako dokázali dostať tie tvoje ruky do skúmavky, to by bolo!“

Diabolsky sa usmial a potom sa od nás odvrátil. „Skoncujte s nimi,“ vyštekol, „nemienim tu trčať celý deň.“

„S radosťou,“ odpovedal vojak a náročky pomaly ešte raz pohladil Emmino telo.

To, čo nasledovalo, mi pripadalo ako spomalená scéna z filmu. Vycítil som, že ten odporný sliziak sa chystá využiť príležitosť a násilím Emmu pobozkať. Okrem toho som však tiež videl, že z Emminých rúk, ktoré schovávala za chrbtom, už začali vyskakovať nedočkavé plamienky. Vedel som celkom presne, kam to celé smeruje: v momente, keď by sa jeho pery priblížili, natiahla by pred seba ruky a roztavila by mu tvár – aj keby za to mala schytať guľku do hlavy. Toto už bolo aj na Emmu priveľa.

Rovnako ako na mňa.

Naplo sa mi celé telo, pripravené zaútočiť. Bolo mi jasné, že sa začali odratúvať naše posledné minúty. Nech ich teda prežijeme so cťou – a ak nám je naozaj súdené umrieť, potom so sebou vezmeme aj zopár Nemŕtvych.

Vojak chytil Emmu okolo pása a pritiahol ju k sebe. Hlaveň pušky sa jej zaborila hlbšie do spánku. Necúvla ani o milimeter, akoby ho vyzývala, nech už vypáli. Obe jej ruky za chrbtom boli v plameni.

Ide sa na to.

Vtom PRÁSK! – ozval sa výstrel z pušky, prudký a ohlušujúci.

Celkom ma to ohromilo.

Keď som znovu precitol, videl som, že Emma stále stojí predo mnou, hlavu má vztýčenú a najmä celú. Puška, ktorá na ňu pred chvíľou mierila, ovísala smerom k zemi a vojak, ktorý sa ju chystal pobozkať, od nej odskočil a teraz sa díval von oknom.

Výstrel k nám doľahol zvonku.

Nervy v tele mi otupeli a cítil som, ako mi telo zaplavuje adrenalín.

„Čo to bolo?“ znepokojene sa spýtal White a tiež sa ponáhľal k obloku.

Pozrel som sa ponad jeho plece. Tam vonku, po pás ponorený vo vysokej poľnej tráve, stál vojak, ktorého poslali, aby zastavil vlak. Bol k nám otočený chrtom a puškou mieril kamsi do poľa.

White prestrčil ruku cez mreže, ktorá zvnútra chránila okno, a otvoril ho. „Na čo tam, dofrasa, strieľaš?“ zakričal. „A čo tu vlastne ešte robíš?“

Vojak mlčal a ani sa nepohol. Pole zunelo bzučaním hmyzu a v tej chvíli to bolo jediné, čo sme mohli počuť.

„Desiatnik Brown!“ zareval White.

Chlap sa pomaly otočil a zapotácal sa. Puška mu vykĺzla z rúk a padla do vysokej trávy. Urobil pár neistých krokov vpred.

White šmahom vytiahol z puzdra svoj revolver a namieril ho cez okno na Browna. „Dopekla s tebou, povedz niečo!“

Brown otvoril ústa, akoby chcel čosi povedať – ale namiesto hlasu mu z hrdla vychádzal iba podivný zunivý bzukot, rovnaký, aký sa ozýval všade navôkol.

Ten bzukot patril včelám. Stovkám, tisíckam včiel. Najprv ich z Brownových úst vyletelo len pár. Potom však, akoby sa ocitol v moci čohosi celkom mimo jeho kontroly, prudko sa vystrel, hruď sa mu prehla dopredu a ústa sa roztiahli do desivej grimasy. Prúdom sa z nich vyvalili včely v takom hustom roji, až sa zdalo, že tvoria jediný objekt; hrubá hadica hmyzích tiel, ktorá vychádzala z vojakovho tela.

White tackavo odstúpil od okna, zmätený a vydesený.

Brown vonku za oknom sa zrútil do trávy. Jeho telo zahalilo včelie mračno. Keď padal, odhalil nám pohľad na kohosi, kto stál za ním.

Chlapec.

Hugh.

Stál vzpriamene a s vyzývavo drzým úškrnom na tvári sa díval cez okno dnu. Okolo hlavy mu krúžili jeho hmyzí priatelia. Bolo ich plné pole, včely, sršne, osy a mnoho ďalších druhov bodavého hmyzu, ktorý som ani nedokázal pomenovať. A zdalo sa, že všetky tie malé stvorenia ho na slovo poslúchajú.

White namieril a smerom k Hughovi vystrieľal celý zásobník.

Hugh zmizol a ja som nevedel, či padol zasiahnutý guľkou z revolvera, alebo sa sám hodil do trávy. K oknu sa vrhli aj ostatní traja vojaci a zatiaľ čo Bronwyn kričala Prosím, nezabíjajte ho!, kropili pole dávkami z pušiek, až nám rinčalo v ušiach.

No to sa už včely dostali dovnútra, a hoci ich bol len necelý tucet, hneď zaútočili.

„Zavrite okno!“ jačal White a zúrivo sa okolo seba oháňal rukami.

Jeden z vojakov ho okamžite s tresknutím zatvoril a ostatní sa vrhli do zúfalého boja so včelami. Na druhej strane obločného skla ich však ustavične pribúdalo – nepreniknuteľná pulzujúca čierňava dorážajúca na sklenenú tabuľu – až ich bolo toľko, že kým sa Whitovi a vojakom podarilo vyzabíjať včely, ktoré vleteli dovnútra, ich spolubojovníci vonku zatienili slnko.

Vojaci sa zhŕkli do stredu miestnosti, chrbtami otočení k sebe, hlavne pušiek vystrčené dopredu ako ostne dikobraza. Vnútri bola zrazu tma a neskutočné dusno, vzduch vibroval nenávistným bzukotom myriád manických včiel ako v scéne z hororu.

„Nech nás nechajú na pokoji!“ vrieskal White a hlas sa mu vydesene triasol.

Akoby veril, že to môže urobiť hocikto, nielen Hugh – ak zostal nažive.

„Aj ja by som mal pre vás jednu ponuku,“ povedal Bekhir a bolestne sykol, keď pomaly vstával, obomi rukami sa pridržiavajúc okennej mreže. „Zložte zbrane, lebo otvorím okno!“

White sa k nemu prudko otočil. „Ani Cigán nemôže byť taký sprostý, aby čosi také urobil!“

„Potom nás očividne preceňujete,“ povedal Bekhir a chytil kľučku.

Vojaci zamierili.

„Len do toho,“ posmeľoval ich Bekhir. „Strieľajte!“

„Nie! Rozbijete okno!“ zakričal White. „Chyťte ho!“

Dvaja vojaci okamžite odhodili pušky na zem a vyštartovali po Bekhirovi, no ten v rovnakej chvíli udrel do okna päsťou.

Zarinčalo sklo. Okenný rám sa zatriasol pod náporom hmyzu. Rozpútalo sa peklo – výkriky, výstrely, údery –, hoci najviac zo všetkého bolo počuť neskutočne silný bzukot hmyzu, ktorý akoby zaplnil nielen moje uši, ale každý pór môjho tela.

Ľudia sa jeden cez druhého snažili dostať von. Po svojej pravici som zazrel Bronwyn, ako ťahá Olive k sebe, aby ju ochránila. Emma kričala: „Všetci na zem!“ Okamžite sme poslúchli, hoci to nijako nepomohlo, aby sme malé chlpaté hmyzie nožičky necítili všade, vo vlasoch i na rukách. Pripravoval som sa na smrť; na to, že každý obnažený kúsok mojej kože bude o chvíľu plný včelích bodnutí a žihadiel, až nakoniec prestanem čokoľvek vnímať.

Ktosi kopancom rozrazil dvere a dovnútra preniklo svetlo. Na dlážke zahrmel dupot vojenských bagančí.

Potom všetko stíchlo. Pomaly som zložil ruky z hlavy a obzrel som sa okolo seba.

Včely i vojaci boli preč.

Zvonku sa ďalej ozývali zúfalé výkriky. Vyskočil som a bežal som k oknu, pred ktorým sa už hrčili Cigáni spolu s Neobyčajnými a dívali sa von.

V prvej chvíli som vojakov vôbec nevidel – len obrovské nepriehľadné hmyzie mračno asi päťdesiat metrov od chatrče.

Výkriky sa ozývali z jeho stredu.

Potom jeden po druhom utíchli. Keď doznel posledný, mračno sa začalo rozostupovať a včely sa rozptýlili po celom obrovskom poli. Naskytol sa nám pohľad na Whita a jeho vojakov. Ležali jeden cez druhého v tráve, mŕtvi, alebo takmer mŕtvi.

O dvadsať sekúnd nebolo po vražedných včelách ani pamiatky, ich zlovestné bzučanie pomaly zaniklo vo zvukoch podvečera. Na krajinu zosadol súmrak, akoby sa k večeru nachýlil ďalší letný deň, keď sa vôbec nič mimoriadne nestalo.

Emma rátala na prstoch telá. „Šesť. Nikto nechýba,“ povedala. „Je po všetkom.“

Objal som ju a ruky sa mi triasli. Stále som nedokázal uveriť tomu, čo sa práve stalo, no kolená sa mi podlamovali od vďačnosti.

„Je niekto zranený?“ spýtala sa Bronwyn a úzkostne sa okolo seba obzerala. To, čo sme za posledných pár chvíľ zažili, bolo čisté šialenstvo – včelí roj, streľba. Až teraz sme začali vnímať a zaujímať sa o to, či sme neutrpeli nejaké zranenia. Horace bol stále omráčený, ale už znovu pri vedomí, len zo spánku mu vytekal pramienok krvi. Rana, ktorú mal na stehne Bekhir, bola síce hlboká, ale čistá, a zaiste sa mu rýchle zahojí. My ostatní sme boli otrasení, no bez vážnejších zranení – a akoby zázrakom, ani jeden z nás nedokázal nájsť na svojom tele nijakú stopu po včeľom bodnutí.

„Keď si rozbil okno,“ spýtal som sa Bekhira, „ako si vedel, že včely nezaútočia aj na nás?“

„Nevedel som to,“ povedal. „Mali sme šťastie, že ich váš kamarát tak skvele ovládal.“

Náš kamarát…

Emma ma náhlivo odtisla. „Preboha!“ zvolala. „Hugh!“

V tom chaose sme naňho celkom zabudli. Veď mohol dávno vykrvácať, tam vonku, vo vysokej tráve! No práve keď sme sa chystali vybehnúť von, aby sme ho začali hľadať, zjavil sa vo dverách – ufúľaný od blata a trávy, no s úsmevom na perách.

„Hugh!“ vykríkla Olive a rozbehla sa k nemu. „Ty žiješ!“

„Žijem!“ usmieval sa od ucha k uchu. „Dúfam, že aj vy!“

„Vďaka tebe áno!“ zvolala Bronwyn. „Hughovi trikrát sláva!“

„Vytiahol si nás z kaše, Hugh,“ jasal Horace.

„Stačí jedno spustnuté pole, a som neporaziteľný!“ vyškieral sa Hugh a očividne si veľmi užíval, že je stredobodom pozornosti.

„Ospravedlňujem sa za všetky hlúpe poznámky, ktoré som kedy mal na tvoju adresu,“ pokorne priznal Enoch. „Uznávam, že tvoj druh neobyčajnosti koniec koncov nie je až tak celkom nanič!“

„Okrem toho,“ dodal Millard, „musím ti tiež poblahoželať k bezchybnému načasovaniu. Keby si dorazil o sekundu neskôr…“

Hugh nám vysvetlil, ako sa vyhol zajatiu tým, že duchaprítomne vkĺzol do medzery medzi nástupišťom a kolesami vlaku – presne tak, ako som predpokladal. Vyslal za nami jednu zo svojich včiel, vďaka čomu nás mohol naďalej z bezpečnej vzdialenosti sledovať. „Potom už išlo len o to, aby som správne načasoval útok,“ povedal s pýchou v hlase, akoby si bol istý víťazstvom od chvíle, keď sa to celé začalo.

„Čo by si urobil, keby tu, vďaka šťastnej náhode, nebolo zarastené pole plné včiel?“ spýtal sa Enoch.

Hugh strčil ruku do vrecka a keď ju vytiahol, na dlani mu ležalo vajíčko neobyčajných sliepok. „Plán B,“ zaškeril sa.

Bekhir dokrivkal k Hughovi a potriasol mu ruku. „Zachránili ste nám život, mladý muž. Ďakujeme.“

„A čo tvoj neobyčajný chlapec?“ spýtal sa Millard.

„Našťastie sa mu s dvomi ďalšími chlapmi od nás podarilo ujsť. Prišli sme dnes o tri dobré kone, no nestratili sme ani jedného človeka. Bekhir sa Hughovi uklonil a chvíľu to vyzeralo, že mu dokonca pobozká ruku. „Dovoľte nám splatiť náš dlh.“

Hugh sa začervenal. „To naozaj nie je potrebné, skutočne…“

„Ani na to nemáme dosť času,“ netrpezlivo ich prerušila Emma a hnala sa von z dverí. „Musíme stihnúť ten vlak!“

Tí z nás, ktorí si doteraz nestihli plne uvedomiť, že slečna Peregrinová je preč, zbledli.

„Vezmeme si ich džíp,“ navrhol Millard. „Ak budeme mať šťastie a ak ten Nemŕtvy neklamal, mohli by sme ho chytiť v Porthmadogu.“

„Poznám skratku,“ ponúkol sa Bekhir a špičkou topánky načrtol do prachu jednoduchú mapu.

Poďakovali sme sa a ja som sa Bekhirovi ospravedlnil za všetky nepríjemnosti, ktoré sme im spôsobili. Bekhir sa však len úprimne rozosmial a mávol rukou. „Ešte sa uvidíme, syndrigasti. O tom vôbec nepochybujem!“

***

Natlačili sme sa do džípu – osem deciek do trojmiestneho auta – ako sardinky do konzervy. Keďže som bol jediný, kto kedy riadil vozidlo, vzal som do rúk volant. Trvalo mi nekonečne dlho, kým som prišiel na to, ako sa tá vec štartuje – nakoniec sa ukázalo, že nie kľúčikom, ale gombíkom na dlážke –, aby som vzápätí zistil, že nemám ani potuchy, ako sa prehadzujú rýchlosti; auto s manuálnou prevodovkou som šoféroval asi dva razy v živote, a aj to pri mne zakaždým sedel otec a hovoril mi presne, čo mám robiť. Napriek všetkému sme sa nakoniec – horko-ťažko, ale predsa – pohli.

Dupol som na plyn, najviac, ako to pri nadmernom preťažení šlo, zatiaľ čo Millard navigoval a ostatní sa zo všetkých síl snažili, aby tú divokú jazdu smrti prežili. Do mestečka Porthmadog sme dorazili o dvadsať minút a práve sme sa hnali hlavnou ulicou smerom k stanici, keď sme začuli hvízdať vlak. Pri stanici som prudko zabrzdil. Vzápätí sme sa vyhrnuli von, ani som nestihol vypnúť motor. Vleteli sme na perón ako stádo púm naháňajúcich gazely a naskočili sme na posledný vagón práve vo chvíli, keď sa vlak pohýnal zo stanice.

Stáli sme v chodbičke, väčšinou v predklone a lapajúc po dychu, zatiaľ čo ostatní cestujúci robili, čo mohli, aby to nevyzeralo, že na nás uprene zízajú. Upotení, ufúľaní a strapatí – musel byť na nás neskutočný pohľad.

„Zvládli sme to,“ zašeptala Emma. „Nedokážem uveriť, že sme to zvládli!“

„Nedokážem uveriť, že som zvládol manuál!“ vykríkol som ja.

Prišiel sprievodca. „Tak ste sa predsa vrátili,“ vzdychol si rozčarovane. „Dúfam, že stále máte svoje lístky.“

Horace vytiahol z vrecka akúsi guču papiera.

„Váš vagón je týmto smerom,“ pokynul nám sprievodca.

„Náš kufor,“ vrhla sa k nemu Bronwyn a schmatla ho za lakeť. „Máte ho ešte?“

Sprievodca si pobúrene vyslobodil rameno z Bronwyninho zovretia. „Chcel som ho odovzdať do strát a nálezov, ale nedokázal som tým hebedom vôbec pohnúť!“

Rozbehli sme sa naprieč vlakom, až kým sme dorazili do vagóna prvej triedy a našli sme Bronwynin kufor, presne na tom istom mieste, kde ho nechala. Rýchlo otvorila západky a odklopila vrchnák.

Po slečne Peregrinovej však vnútri nebolo ani stopy.

Na chvíľu mi prestalo biť srdce.

„Môj vták!“ zakvílila Bronwyn. „Kde je môj vták?“

„Upokoj sa,“ chlácholil ju sprievodca. „Tamto ho máš,“ povedal a ukazoval smerom k batožinovej priehradke, kde slečna Peregrinová sedela a driemala.

Bronwyn sa od úľavy podlomili nohy a musela sa oprieť o stenu. „Ako sa tam, preboha, dostala?“

Sprievodca neurčito mykol plecami. „Tá hračka je celkom ako živá,“ poznamenal a otočil sa na odchod, no vo dverách znovu zastal. „Nemohla by si mi povedať, kde si ju kúpila? Moja dcéra by bola od radosti bez seba, keby som jej takú priniesol.“

„Je mi ľúto, ale táto je naozaj jediná svojho druhu na celom svete,“ Bronwyn vzala slečnu Peregrinovú do dlaní a s láskou si ju privinula na hruď.

***

Po všetkom, čo sme za posledných pár dní – a najmä posledných pár hodín – zažili, bol pre nás luxus prvej triedy poriadny šok. Mäkké kožené sedadlá, jedálenský stôl a obrovské okná, za ktorými ubiehala krajina. Akoby sme sa zrazu ocitli v salóne vily nejakého boháča, ktorý sme mali len a len pre seba.

Jeden za druhým sme sa poumývali v úžasnej kúpeľni obloženej drevom a potom sme sa s nadšením začítali do ponúkaného menu. „Objednajte si čokoľvek, na čo máte chuť,“ nabádal nás Enoch a sám sa naťahoval za slúchadlom telefónu, ktorý bol vmontovaný do operadla jedného zo sedadiel. „Haló? Môžem dostať paštétu z husacej pečene? Koľkokoľvek máte. Áno, celkom všetko. A zopár hrianok k tomu, ďakujem.“

Nikto sa ani slovom nevrátil k tomu, čo sa stalo. Bolo to priveľmi zahlcujúce a desivé. Teraz sme najviac zo všetkého potrebovali zabudnúť na minulosť a zotaviť sa. Mali sme pred sebou ešte mnoho ďalších úloh a číhalo na nás množstvo nebezpečenstiev, na ktoré sme sa potrebovali pripraviť.

Postupne sme si začali užívať jazdu. Za oknami sa objavovali posledné učupené domce Porthmadogu a pred našimi zrakmi sa nad kopcami vynorila hora slečny Wrenovej. Zatiaľ čo sa ostatní púšťali do rozhovorov, sám som sa nedokázal odlepiť od okna a nekonečného vtedajška z roku 1940, ktorý sa mihal za ním – toho roku 1940, ktorý doposiaľ zaberal v mojej osobnej skúsenosti sotva veľkosť vreckového zápisníka a býval maličkým ostrovom, miestom, ktoré som mohol kedykoľvek opustiť, stačilo prejsť tunelom Cairnholmskej kamennej mohyly. Lenže od chvíle, keď sme opustili ostrov, to bol zrazu celý svet, svet plný bažinatých lesov, mestečiek zahalených do uhoľného dymu a údolí popretkávaných stužkami riek; svet ľudí a vecí, ktoré vyzerali staro, hoci vôbec staré neboli, ako kulisy dobového filmu, ktorého producent dbal väčšmi na detaily výpravy než na zmysluplnosť scenára – svet, ktorý sa mihal pred mojimi očami za oknom vlaku, stále znovu a znovu a znovu, ako sen bez konca.

Zaspával som a opäť som sa budil, zaspával som a budil som sa, monotónny rytmus vlaku ma dostával do akéhosi hypnotického stavu, v ktorom bolo ľahké zabudnúť, že nie som len pasívnym divákom, že okno nie je premietacie plátno, na ktorom beží film; že tam vonku je to rovnako skutočné ako tu vnútri. Potom som sa pomaly začal rozpamätávať, ako som sa vlastne stal súčasťou toho všetkého: starý otec; ostrov; neobyčajné deti. Krásne dievča s uhrančivými očami, ktoré sedelo vedľa mňa a držalo ma za ruku.

„Naozaj som tu?“ spýtal som sa Emmy.

„Ešte spi,“ odpovedala.

„Myslíš si, že to zvládneme?“

Pobozkala ma na špičku nosa.

„Len pokojne spi.“

Siedma kapitola

Ď alšie desivé sny, navzájom prepletené, až som nevedel, kde sa jeden začína a druhý končí. Útržky hrôzostrašných spomienok na udalosti predošlých dní: chladné oceľové oko hlavne pušky zblízka; mŕtve telá koní pri ceste; zvíjajúce sa jazyky Bezduchého, naťahujúce sa za mnou; Nemŕtvy s desivým úškľabkom na tvári a prázdnymi očnými buľvami.

A potom: som späť doma, no iba ako duch. Letím dole známou ulicou, vchádzam cez dvere do nášho domu. V kuchyni za stolom spí otec, na hruď si pritíska telefón.

Neumrel som, hovorím, no môj hlas nepočuť.

Mama sedí v župane na kraji postele a ako bez duše sa díva von oknom, kde slnko ohlasuje neskoré popoludnie. Je vychudnutá a oči má červené od plaču. Chcem sa jej dotknúť, no moja ruka prejde jej plecom.

Zrazu som na vlastnom pohrebe. Z dna hrobu sa dívam na sivastý obdĺžnik neba nad sebou.

Zhora sa na mňa pozerajú moji traja strýkovia, z bielych naškrobených golierov im vykúkajú tučné krky.

Strýko Les: No nie je to škoda?

Strýko Jack: Človeku musí byť Franka a Maryann fakt ľúto.

Strýko Les: Presne tak. Lenže čo si pomyslia ľudia?

Strýko Bobby: Že ten chalan mal o koliesko viac. A veru aj mal.

Strýko Jack: Ja som vždy vedel, že jedného dňa niečo vyvedie. Mal taký čudný pohľad, viete, čo myslím. Taký…

Strýko Bobby: … vyšinutý.

Strýko Les: To má z otcovej strany. V našej rodine nikto podobný nie je.

Strýko Jack: Aj tak. Je to hrozné.

Strýko Bobby: Je.

Strýkovia zmĺknu.

Strýko Bobby: Nezájdeme do bufetu?

Strýkovia sa odšuchcú preč. Prichádza Ricky, zelené vlasy extra špicato nagélované na túto príležitosť.

Brácho, môžem si vziať tvoj bajk? Keď ho už teraz nepotrebuješ…

Snažím sa zakričať: Ale veď ja nie som mŕtvy!

Len som ďaleko.

A je mi to ľúto.

No moje vlastné slová sa vracajú ozvenou naspäť ku mne, uväznené v mojej vlastnej hlave.

Nad hrob sa nakláňa kňaz. Je to Golan, v ruke drží Bibliu, na sebe má kňazský habit. Vyškiera sa.

Čakáme na teba, Jacob.

Padá na mňa hlina, ktorú niekto zhodil zhora lopatkou.

Čakáme.

***

Vyskočil som, zrazu celkom bdelý, v ústach sucho ako na pijavom papieri. Emma stále sedela vedľa mňa a držala ma za plece. „Jacob! Chvalabohu, neskutočne si nás vydesil!“

„Naozaj?“

„Niečo zlé sa ti snívalo,“ vysvetlil mi Millard. Sedel oproti mne a vyzeralo to, akoby niekto naškrobil pánsky oblek a oprel ho o sedadlo. „Kričal si zo sna.“

„Fakt som kričal?“

Emma mi utrela pot z čela obrúskom so značkou prvej triedy (naozajstným látkovým!). „Kričal,“ prikývla Emma. „No nebolo ti rozumieť.“

Rozpačito som sa okolo seba poobzeral, no zdalo sa, že ostatní si nič nevšimli. Decká posedávali roztrúsené po vagóne, niektoré driemali, iné zasnene pozerali von oknom alebo hrali karty.

Zrazu som sa zľakol, či azda neprichádzam o rozum.

„Mávaš také sny často?“ spýtal sa Millard. „Možno by si sa o tom mal porozprávať s Horaceom. Len on dokáže vydolovať skrytý význam snov.“

Emma mi pošúchala rameno. „Určite si v poriadku?“

„Jasné, som v poriadku,“ povedal som, a keďže nerád bývam stredobodom pozornosti, pokúsil som sa zmeniť tému. Zbadal som, že Millard drží na kolenách Príbehy Neobyčajných, a spýtal som sa: „Bavíš sa?“

„Študujem,“ odvetil. „Keď si pomyslím, že som ich celý život považoval len za rozprávky pre malé deti… Teraz však musím uznať, že sú to úžasne prepracované texty – navyše veľmi vtipné –, v ktorých sú skutočne inteligentným spôsobom zašifrované dôležité informácie o svete Neobyčajných. Potrvá poriadne dlho, možno celé roky, kým ich rozanalyzujem.“

„Ako nám to podľa teba pomôže?“ spýtala sa Emma. „A vôbec, načo sú nám slučky, keď nás už pred Bezduchými nedokážu ochrániť? Nakoniec určite nájdu aj tie, ktoré sú podľa teba zašifrované v tej knihe.“

„Možno to bola iba nejaká náhoda,“ poznamenal som s nádejou v hlase. „Možno bol ten Bezduchý, ktorého sme stretli v slučke slečny Wrenovej, nejaký čudný.“

„Jasné, neobyčajný Bezduchý!“ sarkasticky oponoval Millard. „Znie to síce zaujímavo – ale nie. Neverím, že to bola náhoda. Naopak, som si takmer istý, že títo ‚zdokonalení‘ Bezduchí sú dôležitou súčasťou premyslenej série útokov na náš svet.“

„Ako je to možné?“ spýtala sa Emma. „Ako to, že Bezduchí zrazu dokážu vniknúť do slučky?“

„Sám o tom celý čas premýšľam,“ povedal Millard. „Navyše veľa toho o Bezduchých ako druhu nevieme, keďže sme nikdy nemali príležitosť nejakého v kontrolovaných podmienkach vedecky pozorovať. Doteraz sa verilo, že im, rovnako ako Obyčajným, chýba to, čo každý z nás v tomto vozni má – akási esencia neobyčajnosti –, ktorá nám dovoľuje byť v interakcii so slučkou a vďaka ktorej môžeme do slučiek vstupovať a žiť v nich.“

„Čosi ako kľúč,“ podotkol som.

„Čosi také,“ prikývol Millard. „Niektorí sa dokonca domnievajú, že táto esencia jestvuje aj vo forme osobitnej fyziologickej substancie podobnej krvi či mozgovomiechovému moku. Iní namietajú, že síce jestvuje v našom vnútri, no je nehmotná. Niečo ako druhá duša.“

„Aha,“ povedal som. Tá myšlienka sa mi páčila. Neobyčajnosť teda nie je nijaká úchylka. Nie nám chýba čosi, čoho majú Obyčajní dostatok, ale sú to práve oni, komu chýba Neobyčajnosť. Nie sme niečo menej, skôr naopak.

„Neznášam tieto šibnuté reči,“ ozvala sa Emma. „Vraj je možné zavrieť tú druhú dušu do skúmavky? Mám z toho zimomriavky!“

„Budeš sa čudovať, ale presne o to sa v posledných rokoch ustavične pokúšajú,“ odvetil Millard. „Nepamätáš sa, čo ti povedal ten Nemŕtvy? Že by bolo super, keby si mohol z toho, čo máš, nabrať do fľaštičky, či ako to povedal?“

Emma sa striasla. „Nepripomínaj mi to.“

„Teoreticky ide o to, že ak by sa im podarilo našu Neobyčajnosť nejakým spôsobom vyextrahovať – teda zatvoriť do fľaše, či skôr do skúmavky –, možno by ju potom dokázali aj preniesť z jednej osoby na druhú. Len si to predstavte! Neobyčajnosť na predaj! Absolútny trhák. Tvoj oheň alebo Bronwyninu silu by si mohol kúpiť ten, kto by ponúkol viac!“

„To je nechutné!“ vykríkol som.

„Väčšina Neobyčajných si to myslí tiež,“ prikývol Millard, „a preto už pred niekoľkými rokmi postavili tento druh výskumu mimo zákona.“

„Akoby Nemŕtvych niekedy trápilo, či je niečo nezákonné, alebo nie,“ vzdychla Emma.

„Veď je to celé postavené na hlavu,“ namietal som. „Nechcete mi azda tvrdiť, že by to naozaj mohlo takto fungovať! Či áno?“

„Vždy som bol presvedčený, že nemohlo,“ povedal Millard, „no po tom, čo som videl včera, si už nie som ničím istý.“

„Pre toho Bezduchého, ktorý na nás číhal v slučke slečny Wrenovej?“

„Presne tak. Do včerajška som vážne pochyboval, či nejaká ,druhá duša‘ vôbec jestvuje. Jediným vážnym dôkazom jej existencie bol pre mňa iba fakt, že ak Bezduchý zožerie isté množstvo Neobyčajných, pretransformuje sa do inej bytosti – a tá potom dokáže prechádzať slučkami ako my.“

„Zmení sa na Nemŕtveho,“ dodal som.

„Áno,“ súhlasil. „Musí však zožrať Neobyčajných. Nech by zožral aj tisíc Obyčajných, na Nemŕtveho sa nepremení nikdy. Preto je nepochybné, že máme čosi, čo Obyčajným chýba.“

„Lenže ten Bezduchý, na ktorého sme narazili v slučke zverinca, sa nestal Nemŕtvym,“ namietala Emma. „Mal podobu Bezduchého, a predsa sa mu do slučky podarilo preniknúť.“

„Práve preto uvažujem, či to nie je výsledok ďalších pokusov Nemŕtvych prekrútiť zákony prírody,“ nadviazal Millard, „ vis-à-vis prenosu neobyčajnej duše.“

„Na to nechcem radšej ani pomyslieť,“ zamračila sa Emma. „Nemôžeme sa, prosím, prosím , baviť o niečom inom?“

„Stále však nechápem, odkiaľ by nejakú neobyčajnú dušu vzali?“ zamyslene som pokračoval. „A ako?“

„Mám toho dosť. Idem si sadnúť niekam inam,“ vyskočila Emma a začala si hľadať lepšie miesto.

Millard i ja sme zmĺkli. Nedokázal som zahnať desivý obraz toho, ako ležím priviazaný na operačnom stole, zatiaľ čo mi nejaký diabolský lekár vyberá z tela neobyčajnú dušu. Ako by to urobil? Injekčnou striekačkou? Skalpelom?

Potreboval som ten vlak morbídnych myšlienok odstaviť na vedľajšiu koľaj, a tak som sa znovu pokúsil o zmenu témy. „Ako sa vôbec stalo, že sme my Neobyčajní na svete?“ spýtal som sa.

„To nikto presne nevie,“ odpovedal Millard. „Hovorí sa o tom iba v legendách.“

„Napríklad?“

„Niektorí veria, že sme potomkami niekoľkých Neobyčajných, ktorí žili kedysi veľmi, veľmi dávno,“ vysvetľoval Millard. „Boli veľmi mocní – a obrovitánski, asi takí veľkí ako ten kamenný obor, ktorého sme našli.“

„Prečo sme teda teraz takí malí?“ nechápal som.

„Podľa legendy sa naša moc i výška znižovali s tým, ako nás pribúdalo.“

„Nie je ľahké zmieriť sa s tým,“ vzdychol som. „Zvlášť keď si momentálne pripadám silný asi ako mravec.“

„Mimochodom, mravce na tom vôbec nie sú až tak zle, keď vezmeš do úvahy ich silu v pomere k ich veľkosti.“

„Vieš predsa, ako to myslím,“ otočil som sa k nemu. „Najviac však nechápem, prečo práve ja . Nikdy som sa nikomu neprosil, aby som sa takýto narodil. Kto o tom vlastne rozhoduje?“

Bola to rečnícka otázka; neočakával som na ňu žiadnu odpoveď, no Millard mi predsa odpovedal: „Ak dovolíš, odcitujem jedného z výnimočných Neobyčajných: ‚Jediné, čo nájdeš, ak odhalíš tajomné srdce prírody, je ešte väčšie tajomstvo.‘“

„Čí je to výrok?“

„V histórii Neobyčajných figuruje pod menom Perplexus Anomalous, je to však zrejme pseudonym jedného z našich najväčších mysliteľov a filozofov. Perplexus bol tiež kartograf a autor vôbec prvého vydania Mapy dní , približne pred tisíc rokmi.“

Zachechtal som sa. „Už ti niekto povedal, že niekedy prednášaš, akoby si stál za katedrou?“

„Skôr sa spýtaj, kto mi to ešte nepovedal,“ vzdychol si Millard. „Mimochodom, myslím si, že učenie by ma fakt bavilo. Keby som sa nebol narodil takto .“

„Určite by si bol skvelý učiteľ.“

„Ďakujem,“ hlesol a odmlčal sa a ja som cítil, že mu v tom tichu hlavou bežia obrazy života, aký mohol byť, keby nebol taký, aký je. Po chvíli prehovoril: „Nechcem, aby si si myslel, že sa sťažujem na to, že som neviditeľný. Naopak. Som z celej duše rád, že som Neobyčajný, Jacob – to je moje pravé ja. Občas by som však bol celkom rád, keby sa to dalo vypnúť.“

„Viem presne, čo tým myslíš,“ prikývol som, no zároveň som si uvedomil, že o tom nemám ani potuchy. Moja neobyčajnosť síce tiež mala svoje nevýhody, no nijako mi nebránila naďalej zostať súčasťou spoločnosti.

Dvere na našom kupé sa zrazu otvorili. Millard si rýchlo prikryl hlavu kapucňou, aby si zakryl tvár, či skôr tú šokujúcu skutočnosť, že žiadnu nemá.

Vo dverách stála mladá žena. Na sebe mala uniformu a v rukách škatuľu s rozličným tovarom na predaj. „Cigarety?“ spýtala sa. „Čokoládu?“

„Nie, vďaka,“ odmietol som.

Pozrela sa na mňa. „Ste Američan.“

„Obávam sa, že áno.“

Súcitne sa na mňa usmiala. „Dúfam, že máte príjemnú cestu. Na návštevu Británie ste si nevybrali najvhodnejší čas.“

Zasmial som sa. „To mi vravia všetci.“

Odišla. Millard sa naklonil, aby videl, ako odchádza. „Pekná,“ prehodil nezaujato.

Uvedomil som si, že to musí byť poriadnych pár rokov, čo nevidel žiadne iné dievča okrem tých, s ktorými žil na Cairnholme. Nuž ale akú šancu by mal niekto ako on u normálnej baby?

„Nepozeraj sa tak na mňa!“ ohradil sa.

Nemal som pocit, že som sa naňho díval nejakým čudným spôsobom. „Ako tak ?“

„Akoby si ma ľutoval.“

„Neľutujem ťa,“ povedal som.

No nebola to pravda.

Vtom Millard vstal, vyzliekol si kabát a kamsi sa vyparil.

***

Hodiny ubiehali a deti si ich krátili rozprávaním príbehov o slávnych Neobyčajných, o slečne Peregrinovej a dávnych časoch po vzniku slučky, až nakoniec začal každý rozprávať svoj vlastný príbeh. Niektoré z nich som už poznal – napríklad ten o Enochovi a o tom, ako oživoval mŕtvoly v pohrebnej službe svojho otca, alebo ten o Bronwyn, keď ako sotva desaťročná tak trochu nešťastnou náhodou zlomila väzy svojmu násilníckemu otčimovi, no všetky ostatné boli pre mňa novinkou. Bolo to síce nezvyčajné, no napriek svojmu veku tieto neobyčajné deti len zriedkakedy prepadali nostalgickým spomienkam.

Horaceove sny sa začali, keď mal sotva šesť, no spočiatku im nevenoval pozornosť, a už vôbec mu nedochádzalo, že sú prorocké. To pochopil až o dva roky neskôr, keď sa mu jednej noci prisnilo o potopení lode Lusitania a hneď na druhý deň o tom rozprávali v rádiu. Hugh mal zas odmalička nadovšetko rád med a keď mal päť, začal jesť celé plásty – s takou chuťou, že keď pri tom raz prehltol včelu, ani si to nevšimol, až kým ju nezačul bzučať v žalúdku. „Zdalo sa, že je tam celkom v pohode,“ hovoril Hugh, „a tak som len mykol plecami a jedol som ďalej. Zakrátko som mal v sebe celý úľ.“ Kedykoľvek sa včely potrebovali nasýtiť, jednoducho vyšiel von na rozkvitnutú lúku a vypustil ich. Tak sa aj zoznámil s Fionou, ktorú raz našiel spiacu medzi kvetmi.

Hugh nám vyrozprával aj jej príbeh. Fiona pochádzala z Írska, kde sa počas veľkého hladomoru v roku 1840 starala o to, aby ľudia z jej dediny nepomreli od hladu – až kým ju neobvinili z bosoráctva a nevyhnali ju. Nepovedala mu to sama. Hugh si musel jej príbeh poskladať z mnohých náznakov, lebo Fiona vlastne nerozprávala takmer vôbec. Nie preto, že by nevedela hovoriť, vysvetľoval Hugh, ale preto, že „všetko to, čo videla a zažila počas hladomoru, bolo také desivé, že z toho temer celkom onemela“.

Prišiel rad na Emmu, no tá sa tvárila, že na to, aby sa aj ona podelila so svojím príbehom, nemá najmenšiu chuť.

„Prečo nie?“ prosíkala Olive. „Porozprávaj nám, ako si zistila, že si Neobyčajná, prosím!“

„Storočná báchorka,“ odvrkla. „Koho to zaujíma? Nemali by sme radšej myslieť na budúcnosť?“

„Začínaš byť horšia ako stará mrzútka,“ doberala si ju Olive.

Nato Emma vstala a odišla na samý koniec vagóna, kde ju nemal kto otravovať. Počkal som zo dve minúty, nech si nemyslí, že ju prenasledujem, a potom som sa vybral za ňou. Keď zbadala, že prichádzam, rýchlo si schovala tvár za noviny a tvárila sa, že číta.

„Jednoducho nevidím najmenší dôvod baviť sa o tom,“ vyhlásila zo svojho úkrytu. „Preto.“

„Nič som nepovedal.“

„No chcel si, takže som ti ušetrila námahu.“

„Aby to bolo spravodlivé, poviem ti najprv niečo o sebe.“

Zvedavo vykukla spoza novín. „Akože o tebe ešte neviem všetko?“

„Ha!“ zasmial som sa. „Ani zďaleka!“

„Tak dobre. Povedz mi tri veci, ktoré o tebe dosiaľ neviem. No nech sú to samé temné tajomstvá. Alebo pikantnosti. Rýchlo! Sem s nimi!“

Lovil som v pamäti, no vybavovali sa mi samé trápnosti. „Tak dobre, prvá vec. Keď som bol malý, neznášal som, keď v televízii ukazovali akékoľvek násilie. Nechápal som, že to nie je naozaj. Dokonca aj keď to bola iba kreslená myš, ktorá mlátila nakreslenú mačku, vydesene som začal plakať.“

Zložila noviny. „Citlivá dušička,“ vzdychla, „a teraz prepichuje oči obludným stvoreniam ako nič!“

„Druhá,“ pokračoval som. „Narodil som sa na Halloween a až do mojich ôsmich rokov ma rodičia presviedčali, že cukríky, ktoré dostávam od susedov, keď im klopem na dvere, sú na narodeniny.“

„Hm,“ znovu rozložila noviny, „to bolo dosť slabé. No pokračuj.“

„Tretia. Keď sme sa prvý raz stretli, bol som si istý, že mi chceš podrezať hrdlo. Bol som poriadne vydesený, no v duchu som si hovoril: Ak má byť toto posledná ľudská tvár, ktorú uvidím, aspoňže je taká krásna .“

Noviny jej vypadli z rúk. „Jacob, to je…“ sklopila oči, potom sa pozrela von oknom, až nakoniec na mňa. „To je od teba veľmi milé.“

„Hovorím len pravdu,“ povedal som a natiahol som k nej ruku. „Si na rade.“

„Niežeby som niečo skrývala, skutočne nie. No keď tie príbehy rozprávam, znovu si pripadám ako desaťročné nikým nemilované dievčatko, a to bolí. Bez ohľadu na to, koľko nádherných letných dní človek medzitým zažil, ten pocit s ním stále zostáva.“

Napriek všetkým rokom, ktoré odvtedy ubehli, rana v jej srdci bola stále rovnako čerstvá.

„Chcem sa o tebe dozvedieť viac,“ naliehal som. „Kto si a odkiaľ pochádzaš, to je celé.“

Nepohodlne sa zahniezdila. „Naozaj som ti ešte nikdy nerozprávala o svojich rodičoch?“

„Viem o tebe len to, čo nám vtedy hovoril Golan. Je pravda, že ťa vaši predali do cirkusu?“

„Nie, nie celkom,“ rezignovane sa zosunula na sedadle a hlas sa jej zlomil. „Asi bude naozaj lepšie, keď sa dozvieš pravdu rovno odo mňa, ako by si mal počúvať všelijaké klebety. Takže ti to porozprávam.“

„Začala som sa prejavovať, keď som mala asi desať. Čoraz častejšie sa mi stávalo, že som v spánku nechtiac podpálila posteľ, až ma nakoniec naši dávali spať na železné lôžko bez ničoho a odstránili z izby všetko, čo by mohlo začať horieť. Mysleli si, že som pyromanka a navyše luhárka; to, že sama som sa pri tom nikdy nepopálila, brali ako nezvratný dôkaz. Samu seba totiž popáliť jednoducho nedokážem , ani keby som chcela. To som však pochopila až omnoho neskôr. Bola som desaťročné dievčatko; nerozumela som vôbec ničomu! Je neskutočne desivé, keď sa ti z ničoho nič začnú diať také veci a ty ani netušíš, čo sa deje! Ten pocit však zažívajú takmer všetci Neobyčajní, keďže sa len málokomu pošťastí, aby sa narodil neobyčajným rodičom.“

„Viem si to predstaviť,“ prikývol som.

„Jeden deň som bola celkom obyčajná, nezaujímavá ako drevená doska a na druhý deň som sa zobudila s čudným svrbením v dlaniach. Zrazu mi sčerveneli a opuchli – pálili ma tak veľmi, že som bežala do obchodu a strčila som obe ruky do suda s mrazenými rybami. Za chvíľu sa však rozmrazili a začali smrdieť, takže ma predavač hnal domov a od našich si pýtal peniaze za spôsobenú škodu. Ruky som mala stále ako v ohni; ten ľad to ešte zhoršil! Vtedy mi z prstov vyšľahli plamene a mne bolo jasné, že som sa dočista pomiatla.“

„Čo na to povedali tvoji rodičia?“ spýtal som sa.

„Mama, veľmi poverčivá osoba, okamžite utiekla z domu a už sa nikdy nevrátila. Najskôr si asi pomyslela, že priviedla na svet démona odniekiaľ z pekelných temnôt. Otec však na to šiel inak. Najprv ma zmlátil a potom ma zamkol v izbe. Keď som sa pokúsila prepáliť dvere a ujsť, zviazal ma azbestovou šnúrou. Nechal ma tak niekoľko dní, len občas ma sám nakŕmil, lebo sa ma bál rozviazať. A mal pravdu. Keby som mala voľné ruky, okamžite by som ho spálila na uhoľ.“

„Škoda, že si to nespravila,“ zahundral som nahnevane.

„Si milý, že to hovoríš, ale nebolo by to na nič dobré. Moji rodičia boli zlí ľudia – ale ak by takí neboli, nikdy by som od nich neodišla a nakoniec by som asi padla do rúk Bezduchým. Za svoj život vďačím dvom ľuďom: svojej mladšej sestre Julii, ktorá ma raz v noci rozviazala a pomohla mi ujsť, a slečne Peregrinovej, ktorá ma mesiac nato objavila v jednom cirkuse, kde som vystupovala ako hltačka ohňa.“ Emma sa zamyslene usmiala. „Deň, keď som ju stretla, oslavujem ako svoje ozajstné narodeniny. Lebo až vtedy som spoznala svoju skutočnú mamu.“

Cítil som, ako sa mi pomaly roztápa srdce. „Ďakujem, že si mi to vyrozprávala.“ Vďaka tomu príbehu som bol k Emme oveľa bližšie a omnoho menej stratený vo svojom vlastnom zmätku. Každé neobyčajné dieťa prechádza obdobím bolestnej neistoty. Každé z nás podstúpi v živote nejednu ťažkú skúšku. Jediné, v čom sa naše príbehy líšili, bolo to, že moji rodičia ma napriek všetkému vždy ľúbili a nikdy ma ľúbiť neprestali – tak, ako som ich ani ja, napriek nezhodám, ktoré sme medzi sebou mali, nikdy svojím vlastným spôsobom, bez veľkých gest a fráz, ľúbiť neprestal. Pomyslenie na to, že ich svojou neprítomnosťou zraňujem, ma veľmi bolelo.

Som ich dlžníkom? Ak áno, aký je môj dlh voči nim v porovnaní s tým, za čo všetko vďačím slečne Peregrinovej a čím všetkým som zaviazaný starému otcovi? Či v porovnaní s tým sladkobôľnym citom, ktorý prechovávam v srdci voči Emme a ktorý pri každom pohľade na ňu mocnie a rastie?

Ručička váh sa doposiaľ zakaždým naklonila na druhú stranu. Vedel som však, že ak prežijem, raz sa budem musieť za svoje rozhodnutie, a bolesť, ktorú som svojim rodičom v jeho dôsledku spôsobil, zodpovedať.

Ak.

Ak ma zakaždým prudko vrátilo naspäť do prítomnosti, lebo ak záviselo len a len od mojej aktuálnej duchaprítomnosti. Rozptyľovaný spomienkami a myšlienkami som sa nedokázal sústrediť na to, čo cítim. Ak si žiadalo moju plnú prítomnosť tu a teraz .

Ak ma nadovšetko desilo, no zároveň to bolo jediné, čo ma ešte držalo pri zdravom rozume.

Blížili sme sa k Londýnu. Dediny vystriedali mestečká a tie zasa predmestia. Ktovie, čo nás tam čaká. Ktovie, aké nové hrôzy tam na nás číhajú.

Zrak mi padol na titulok novín, ktoré ležali Emme na kolenách: hlavným mestom otriasajú bombové nálety. mnoho mŕtvych.

Zavrel som oči, či dokážem aspoň chvíľu na nič nemyslieť.

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .