Bettina Belitz: Ukradnuté sny

Aj v tlačenej verzii.

Objednať si môžete na stránke

www.fragment.sk

Ďalšie e-knihy v edícii:

Bettina Belitz: Mesačné slzy

Bettina Belitz

Bettina Belitz: Ukradnuté sny – e-kniha

Copyright © Fragment 2013

Všetky práva sú vyhradené.

Nijaká časť tejto publikácie sa nesmie rozširovať

bez písomného súhlasu majiteľov práv.

Venujem Guidovi, lebo bez neho by táto kniha nikdy nevznikla, a Miovi, ktorý bol od začiatku pri tom – na mojom písacom stole, vedľa neho a s veľkým nadšením aj pod ním.

Iskierka nádeje

Na druhý deň nás potešilo nádherné slnečné počasie – no ocka trápila poriadna migréna. Mama sa zase raz ohľaduplne nasťahovala do izby, v ktorej zvykne šiť. Do školy som išla až na tretiu hodinu, a tak som využila príležitosť, ktorá sa hneď tak nenaskytne, aby som s ňou posedela pri raňajkách a ráno ju výnimočne zažila čerstvú a schopnú komunikácie. Upiekla chrumkavé croissanty a otvorila jeden z prísne limitovaných, vlastnoručne urobených jahodových džemov.

Vôbec jej neprekážalo, že sedím takmer bez slova. Sršala energiou a aj ja som sa cítila čulá a odpočinutá. Snažila som sa však nemyslieť na to, ako som včera večer trčala zamknutá v dedinskej telocvični, a ani na raňajšie zmätené sny. V sne som hľadala toho vtáka, čo ho večne počujem, a zrazu som sa vedela vyštverať na tie najvyššie stromy, bežať ľadovými potokmi a necítiť pritom bolesť ani vyčerpanie – no aj tak som toho vtáka nenašla a ostala som jednoducho sklamaná.

Mama s pocitom túžby a obáv hľadela do záhrady. „Dnes sa pokúsim zohnať králik ružový a vyhradím si preň jednu hriadku. Možno by mu pomohol.“ Ach, v mysli je s otcom a jeho migrénou. Z tejto bylinky varila odvar, ktorý mal ockovi pomôcť zvládať bolesť. Očividne mu však nič nepomáhalo. Iba škaredé počasie a tma.

„Dávaj pozor, aby ťa raz neupálili na hranici ako čarodejnicu!“ zamrmlala som a croissant mi pri tejto poznámke zabehol v krku, takže som sa rozkuckala.

„Ach, Ellie, veď sa pozri okolo seba. Človek je tu nápadnejší, keď nepestuje nijaké bylinky,“ zasmiala sa mama prekvapene. Má pravdu. Susedia majú bohaté záhrady, ale v porovnaní s maminými doterajšími pokusmi sú oveľa upravenejšie a systematickejšie. Je v nich jednoducho poriadok.

„Ešte skočím za ockom a skontrolujem, ako sa má,“ rázne som vstala.

„Vezmi mu šálku čaju,“ poprosila ma mama a do ruky mi vtisla podnos. Potichu som sa priplichtila k rodičovskej spálni a opatrne zaklopala. Otec sedel na posteli, na kolenách mal hrubý spis a na hlave obrovské vrecko s ľadom. Žalúzie boli spustené, aby do miestnosti neprenikol ani jeden zatúlaný svetelný lúč, ale na nočnom stolíku horela hrubá sviečka. Nechápala som, ako môže s boľavou lebeňou čítať nejaké materiály.

„Poď ďalej, Elisa,“ zavolal na mňa s úsmevom, rýchlo zavrel spis a kývol, aby som prišla k nemu.

„Nemyslíš si, že mužom nepristane nechať sa kváriť migrénami?“ podpichla som ho v snahe trochu ho rozveseliť.

„Veď už sa to lepší,“ vyhlásil optimisticky.

Neverila som mu ani slovo. Na očiach mu bolo vidno, ako trpí. A zdal sa mi akýsi hladný. Čaj som postavila na nočný stolík a sadla si k jeho nohám. Ako vždy, ani teraz som to nechápala: môj otec, chlap ako hora, silný, atletický a vysoký. A k tomu migréna.

Úsmev mu zmizol z tváre a začal ma očami skúmať.

„Ako ti to ide v škole?“

Najradšej by som vysypala pravdu: otrasne. Nechcela som mu však pridávať starosti. Pokúsila som sa o zlatú strednú cestu.

„Pomaly si zvykám, ale na francúzštinu chodím s jednou celkom milou babou.“

Ocko sa znovu usmial a súčasne ním myklo. Zhlboka vydýchol a vrecúško s ľadom si tuho pritisol na čelo.

„Vedel som, že ľahko nadviažeš kontakt, hneď mi to bolo jasné,“ povedal drsným hlasom.

Prečo mám pocit, že tým slovám ani sám neverí? Nadväzovanie kontaktov pre mňa nikdy a nikde nebolo ľahké. A otec to vlastne vedel.

„Okej, oci, už musím ísť. Čauko večer!“ Na omrznuté čelo som mu dala letmú pusu a ponáhľala sa, aby som stihla autobus. Dve hodiny chémie a dve hodiny francúzštiny – to by som mala zvládnuť. Musím si len dávať pozor, aby som sa nestretla s Lolou a Nadine. Asi sa cez prestávku znovu zašijem na toalete.

Autobus bol príjemne prázdny. Cielene som sa vybrala k celkom zadnému sedadlu a oprela si hlavu o okno. „Och!“ vyhŕklo zo mňa, keď sa mi rozvibrovalo vrecko na nohaviciach a k ušiam mi doľahol zvuk, čo mi už tak dlho chýbal. Esemeska! Môj mobil! Zase funguje! Srdce sa mi okamžite rozbúšilo – konečne oáza, kde mám signál, a konečne správa z Kolína!

„Čauko. V nedeľu ťa prídeme navštíviť. Nicole spravila skúšky na vodičák! Nepôjdeme do kina? Škola je na nervy, o nič neprichádzaš. O tretej sme u vás! LYL, Jenny.“

LYL. Love you lot. Milujem ťa – veľmi. Strelená skratka, pomyslela som si a spomenula si na svoje prvé LYL, ktoré som s maximálnym odporom naťukala na klávesnici. Patrí však k pravidlám hry.

Ak niekoho milujem a chcem mu to povedať, pomyslela som si zasnene, zatiaľ čo okolo mňa plynul zelený, slnkom zaliaty lesný svet, tak tie slová predsa neskrátim. Samozrejme, mala som Jenny a Nicole rada, dokonca veľmi – každý deň sme boli spolu. Ale milovať? To je pre mňa čosi viac. Koho milujem? Maminu, ocka. A Paula. „Ach, Paul,“ šepla som. Na okamih som sa cítila osamelá. Starých rodičov som už nemala. S tetou a strýkom sme neudržiavali kontakt. Mama sa na celý život úspešne poharkala s oboma súrodencami. Ocko je jedináčik. Svojich bratrancov som dokonca ani len nepoznala. Prečo sa musel aj Paul odtrepať až tak ďaleko…? Ale ako vždy, aj teraz som sa snažila utešiť myšlienkou, že po dvadsiatke by tak či tak odišiel. Teda pred troma rokmi. Takže je to už aj tak jedno.

Sústredila som sa na mobil. „Och! Teším sa!“ naťukala som a hneď som to aj vymazala. Znie to staromódne. „Och, to je coooool“ Smajlík s úsmevom od ucha k uchu. To je lepšie. „Práve idem do školy.“ Čo ešte? „Chýbate mi.“ Nie. Vymazať. „Miss U.“

Zafunela som. Ale keď to napísala ona, musím to napísať aj ja. „LYL, Lassie.“ Prepánajána. Lassie. Ako som to mohla tak dlho znášať?

Prvé dve hodiny boli pokojné a ničím ma nezaujali. Keď zazvonilo, pomaly som si listovala v knihách a zošitoch, kým som v triede nezostala celkom sama. Cez okno som videla, že Lola a Nadine sa uvelebili na dvore na lavičke. Výborné, takže mám záchod sama pre seba. Vydýchla som si, a keď som sa zvrtla, stál predo mnou Benni.

„Ahoj, Ellie. Si v poriadku?“ spýtal sa ma so skúmavým pohľadom v očiach.

„Áno, všetko je okej,“ odvetila som rýchlo a pokúsila sa okolo neho prešmyknúť.

„Lotta tvrdí, že ťa včera videla!“ zavolal za mnou. Zrýchlila som krok. „V telocvični!“ Och, nie! Takže som nebola dosť rýchla.

„To musí byť omyl! Bola som doma,“ zaklamala som a prudko otvorila dvere na dievčenských toaletách. Nechala som ich za sebou zabuchnúť. Za celý život som zo seba nevysúkala toľko klamstiev ako v posledných dňoch. Pomaly si na to zvykám.

„Áno?“ vybehla Maike z kabínky. Uškierala sa a počas chôdze si zapínala opasok. „Hej, mne to môžeš pokojne povedať. Benni vraví, že Lotte ťa videla utekať z pánskej šatne.“

Vidiecke tamtamy fungujú vynikajúco. Maike si nedbalo strčila špičky prstov pod vodovodný kohútik a odtiahla ich prv, než jej voda stihla zmáčať ruky.

„Odnikiaľ som neutekala,“ povedala som dôstojne. „Iba som vošla do nesprávnych dverí a nemala som chuť na výsluch. Lotte by si určite neodpustila otázku, čo robím v pánskych sprchách.“

„To je naozaj zábavné,“ smiala sa Maike.

„Áno, nesmierne zábavné. Haha. A čo tam hľadala Lotta?“

„Brucho, nohy, zadoček.“ Samozrejme. Brucho, nohy, zadoček. „Vlastne, aj ja s ňou chodím na cvičenie, ale bolela ma hlava. A ty? Čo si tam hľadala ty?“ vyzvedala Maike.

„Hľadala som svoj mobil. Zabudla som ho tam.“ Och, tak toto znie normálne upokojujúco. Až priveľmi normálne na to, aký to bol večer. „Mimochodom, bol v smetiaku,“ dodala som veľavýznamne. A veľmi rada by som vedela, kto ho tam hodil.

„Zrejme to mal byť nejaký hlúpy chlapčenský žart,“ Maike sa snažila nájsť pre miesto nálezu vysvetlenie. Napokon mykla plecami.

„Ešteže ho našiel jeden zvláštny karatista a vrátil mi ho. Trénoval tam celkom sám. Potme.“

Maike zatajila dych. Oči sa jej zúžili.

„Colin?“

S nemou otázkou v očiach som zodvihla plecia a neodpovedala som. Takže ho pozná. Prstami som si trochu upravila vlasy a z okraja oka som si vytrela maskaru.

„Vysoký, štíhly a škaredý ako noc?“ spýtala sa zvonivým hlasom.

„Netuším,“ odvetila som ľahostajne, ale srdce mi poskočilo. Škaredý? Preto si schováva tvár?

„Zabudni na to, uňho trénovať nemôžeš,“ povedala rázne.

„To by bola moja osobná nočná mora,“ namietla som. Znelo to presvedčivo a Maike sa uvoľnene zasmiala.

„Už dlho takto trénuje karate?“ spýtala som sa čo možno najľahostajnejšie.

„Nie, pokiaľ viem, iba niekoľko rokov. Nemám potuchy, z ktorej diery sem priliezol.“

Pri predstave, ako Colin vylieza z nejakej diery, som sa musela zasmiať.

„Je dobrý, však?“ hodila som háčik, ale nepozrela som na ňu.

„Pch,“ zareagovala Maike pohrdlivo. „Čierny pás v tom veku… Veď to nie je možné. Niečo tam smrdí. Určite ho získal podvodom alebo úplatkom.“

Položila som si otázku, ako sa dá hodnosť vyjadrená farbou pásu získať podvodom. Veď predsa najneskôr v boji z blízka by sa zložil a všetko by prasklo. Pravda by vyšla najavo. Colin však rozhodne nevyzerá tak, že by ho niekto alebo niečo zložilo.

„Nikdy s nami nejde na drink, nepomôže pri oslavách klubu,“ pokračovala Maike v štvavej kampani a meravo sledovala, ako si strkám za ucho zopár nepoddajných prameňov. „Viem to od Benniho. Nikto však nič nepovie, lebo je to ich výstavný kus. A ak majú šťastie, tak na plese športovcov predvedie svoje bojové umenie. Ale beda, ak by sa s ním chcel potom niekto porozprávať alebo mu nebodaj pred vystúpením zaželať šťastie… Dokonca aj k Eve sa správal ako k handre a ona má predsa hnedý pás. Preňho nie je nikto dosť dobrý,“ pokračovala Maike ako posadnutá a chrlila ďalšie čierne historky zo života klubu – s Colinom Blackburnom či bez neho. Čertvie, čo jej ten chlap urobil. Normálne by som tipovala ohrdnutú lásku, ale Maike ho odmietala naozaj a z hĺbky srdca. Celkom jasne som to cítila.

„Čo vlastne robievaš vo voľnom čase?“ spýtala som sa, aby som zastavila jej jedovaté tirády. Maike sa strhla, akoby som ju vystrašila. Potom sa na jej tvári znovu objavil známy úsmev.

„Hej, počúvaj, mám nápad!“ zvolala radostne. „Máš na budúci piatok čas? V piatok vždy chodievame jazdiť. Môj starý otec má pri lese niekoľko poníkov. Jazda na koni je tu jediná zaujímavá zábava, čo sa dá praktizovať, pravdaže, ak náhodou nemáš chuť na strelecký klub. A to asi nehrozí… Alebo sa mýlim?“

Mlčky som pokrútila hlavou. Poníky. Jazdenie. Len to nie! Nedobrovoľných jázd mám po krk. Mala som radšej držať jazyk za zubami. A kto je to vlastne my?

„Maike, neviem, či…“

„Och, áno. To bude fajn. Neboj sa, nič sa ti nestane. Všetky poníky sú ohromne milé. Naozaj.“

Ohromne milé. Tak ako psy, čo sa chcú iba pohrať a potom sa človeku uslintane vrhnú na krk. Zvonilo. Museli sme sa vrátiť do triedy. Maike mi žičlivo ustúpila.

„Ak pôjdeš s nami, poviem Bennimu a Lotte, že si to v tej pánskej šatni nebola ty. Vymyslím ti dobré alibi. Platí?“

Vzdychla som si. „Tak teda dobre,“ trpiteľsky som privolila. Veď na odmietnutie mám ešte dosť času. Alebo tam vôbec nepôjdem. Nechcela som nič robiť nasilu. Navyše, jej ponuka, že ma v Benniho a teda aj v Loliných očiach zbaví podozrenia, bola viac než lákavá.

Na ďalší deň nás učiteľ biológie poslal do lesa. Exkurzia. Vytvárali sa dvojice a ja som zostala sama. Nič iné som ani nečakala. Pán Schütz sa nado mnou zmiloval, čím s konečnou platnosťou potvrdil môj status namyslenej štréberky.

Ocenila som však, že som sa pri konverzácii mohla obmedziť len na to najnevyhnutnejšie, na fakty a všeobecné zdvorilosti. S dospelými som sa vždy vedela dobre porozprávať. Pravdupovediac, lepšie ako s rovesníkmi.

Postupne som sa uvoľnila, i keď počasie sa znovu zopsulo a pred bledé slnko sa stále pchali husté mraky. Len čo sa zatiahlo, zodvihol sa studený, neústupčivý vietor. Pán Schütz nás viedol pokojne a cieľavedome cez tmavozelené lesy voňajúce po mäte a vlhkom lístí, po poliach a úzkych chodníkoch popri zurkotajúcich potokoch. Za dve hodiny ma tak rozboleli kosti, že som túžobne očakávala koniec vyučovania a bola som šťastná, keď som si mohla sadnúť do školského autobusu. Od nášho príchodu do krajiny Nikoho sa fyzické výzvy hnali jedna za druhou. Od vzrušenia som ráno na raňajky zase takmer nič nevedela prehltnúť a teraz mi hlad v žalúdku zúril ako besné zviera.

Je naozaj víkend, pomyslela som si ustato. Mám za sebou prvý týždeň v škole a na nasledujúci piatok som dohodnutá s Maike. Zrejme to budem musieť zrušiť, ale aspoň som s niekým dohodnutá. A v nedeľu prídu Jenny a Nicole na návštevu.

Bola som vyčerpaná a cítila som sa ako zbitý pes, mám však niečo, na čo sa môžem tešiť, a toho sa budem držať.

Sobotu som strávila s mamou na rozličných trhoch so všakovakými stavebnými potrebami a vecami do záhrady. Odchádzala z nich nesmierne nespokojná a namrzene hundrala, lebo nenašla, čo hľadala. Aj napriek tomu bol po tejto odysei kufor nášho kombíčka celkom plný. Popoludní som sa snažila pomôcť jej prerýľovať ťažkú, mokrú pôdu zarastenú nepoddajným trávnikom. Nechápala som, prečo sa človek do niečoho takého dobrovoľne púšťa. Bolo veľmi teplo, potili sme sa a po polhodine nám obom na rukách navreli pľuzgiere. Záhradníčenie ma poriadne fyzicky vyčerpalo. Už druhý raz som večer rýchlo zaspala a spala som tak tuho, že som si ráno nedokázala spomenúť na žiaden konkrétny sen.

Snívalo sa mi vôbec niečo? Veď inak sa mi vždy sníva! Pol hodiny som sedela na okraji postele a prehrabávala sa v mysli v snahe nájsť nejaké útržky snov, zachytiť aspoň neostrú spomienku. Nenašla som nič, iba zvyčajných podozrivých: sny, v ktorých som celé hodiny hľadala toaletu a nijakú som nenašla, alebo sny, v ktorých som sa sporo oblečená zakrádala po škole.

Musela som si priznať, že som sklamaná. Dobre, dieťa zohrievala mačka, nebolo celkom samo, no napriek tomu by som sa do tohto sna ešte raz rada vrátila. Na okamih som zatúžila dozvedieť sa, či dieťa prežilo. Och, slečna Sturmová, je to len sen. Sen! vracala som samu seba do reality.

Bola som už síce znovu príjemne unavená, ale po raňajkách som pomohla mame s pečením jablčníka (absolútne nová činnosť – doteraz som vedela nanajvýš stlačiť gombík na mikrovlnnej rúre a zohriať si pizzu), osprchovala som sa, vyfénovala si vlasy a s hrôzou som zistila, že už nemám takmer čas na to, aby som si obliekla niečo mimoriadne, či sa dokonca našminkovala. Náhlivo som si prebehla riasy maskarou, pery som zvýraznila tenkou vrstvou lesku a vlasy si zopla na zátylku.

Jenny a Nicole musia prísť každú chvíľu. Nepočujem hukot auta? Zbehla som dolu, schody som pritom odvážne brala po dvoch, a vybehla na dvor, kde práve zastalo šikovné autíčko.

„Človeče, ty chúďa, kam si sa to len dostalo?“ zvolala Nicole súcitne a stisla ma tak tuho, až som sa takmer nevládala nadýchnuť. Zvítanie zavŕšila dvoma božtekmi do vzduchu.

„Mysleli sme si, že sme sa stratili a nikdy nedorazíme do cieľa,“ smiala sa Jenny. Rovnaká procedúra: stisnúť, náznak bozku vpravo, náznak bozku vľavo. Ešte som to nezabudla, ale mala som stále neurčitý pocit, že ma spoza zatiahnutých závesov pozorujú tisíce zvedavých očí.

„Takže, toto je ten dom,“ povedala Nicole a obrátila sa okolo svojej krásne tvarovanej osi. Celkom ako ja, keď som sem pred týždňom prišla. Teraz som v džínsoch a bunde s kapucňou stála na dvore a Jenny s Nicole v štýlovom oblečení pomaly mrzli.

„Poďte dnu,“ vyzvala som ich. Celá situácia mi totiž začala byť nepríjemná, lebo viac ako ja tu aj tak neobjavia a o chvíľu by zistili, že som skončila v absolútnej diere. Ja som si toto opustené miesto síce nezvolila, ale aj tak som sa zaň zrazu hanbila.

Previedla som ich po dome až do zimnej záhrady. Dvere boli otvorené. Náhlivo som rozhrnula tmavé závesy a vytiahla žalúzie. Mama plela a okopávala svoje hriadky a zamávala nám.

„Vitajte, dievčatá!“ Postavila sa, otvorila náruč a zvolala: „Nie je to tu ako sen?“ Och, mama. Polovica trávnika bola rozkopaná a pripomínala cintorín po zemetrasení a vedľa nič, iba susedné záhrady, na druhej strane pole a nad nami zatiahnutá obloha – prepánajána, čo z tohto sa dá považovať za sen?

Prevrátila som oči, čo Nicole a Jenny rozosmialo. A ja som sa hanbila ešte viac, lebo mamina v tej svojej ufúľanej záhradnej zástere, s nahor vypnutými kučerami a otrasnými fialovými záhradníckymi rukavicami, ktoré zrejme zdedila po starej mame, vyzerala taká šťastná.

Stôl už bol prestretý a lahodná vôňa jablkového koláča ma takmer pripravila o rozum.

„Sadnite si,“ vyzvala som nasilu uvoľnene Nicole aj Jenny a pevne som dúfala, že prestanú civieť na prastarý, červotočom napadnutý drevený stôl, ktorý sme si priviezli zo Švédska.

„Mama upiekla koláč. Čo si k nemu dáte? Kávu?“ Samozrejme, že kávu. S pekne napeneným mliekom.

„Hm, Lassie, počúvaj, keď sme schádzali z diaľnice, boli sme veľmi hladné, a tak sme si skočili do McDonaldu. Ja by som si dala iba tú kávu,“ povedala Jenny ospravedlňujúco. „S umelým sladidlom.“

„Aj ja. Keby som si dala ešte aj koláč, znovu by som pribrala,“ pridala sa k nej Nicole.

„Nuž, ja si dám kúsok koláča, sama som ho totiž piekla a už odpadávam od hladu,“ povedala som ostrejšie, než som chcela. Ellie, vtĺkala som si do hlavy, zatiaľ čo sa v kávovare zohrievala voda. Sú to tvoje najlepšie priateľky. Keby si bola s nimi, aj ty by si si dala hranolčeky a zapila ich mliečnym koktailom.

Zavládlo rozpačité ticho. Osamelo som sa pustila do jablčníka a ony dve zdvorilo usrkávali kávu. Jenny sa rozhliadla a predstierala, že ju zaujíma zariadenie domu, pritom to bol presne ten istý nábytok, čo sme mali v Kolíne.

„Zaujímavé, sedíme za stolom ako kedysi, keď sme ako deti spolu oslavovali narodeniny,“ uškrnula sa Nicole. „Čo budeme robiť potom?“

„Chľastať,“ odpovedala som sarkasticky a najradšej by som sa nakopala do zadku. Prečo sa nespýtajú, čo som robila po tom, čo sme sa sem presťahovali? Ako sa mi darí v škole? A čo som ešte zažila?

„Nevieš, čo dávajú v kine? Máte tu vôbec kino alebo tu nič nie je?“ pokúšala sa Jenny zachrániť situáciu.

Ach, ešte aj to. V novinách som to ráno zisťovala a výsledky hľadania boli úbohé.

„Najbližšie kino je v Altenkirchene. Je to minimálne pol hodiny autom a premietajú až o siedmej večer.“

„A čo dávajú?“ spýtali sa obe jednohlasne.

„Twilight.“ Ten film sme videli v Kolíne pred niekoľkými týždňami. A nie raz.

„A ešte?“

„Nič iné. Kino má iba jednu sálu. Ľutujem.“

Dievčatá sa snažili zamaskovať sklamanie. Nepodarilo sa. Nedeľné kino – bola to naša posvätná tradícia. Čo iné sa dá robiť v nedeľu? V sobotu sme si vždy niekam vyšli, v nedeľu ráno sme vyspávali, porobili, čo bolo treba do školy, stretli sa a išli do kina.

Ešte chvíľu sme posedeli za stolom a potom som priateľkám ukázala svoju izbu. Neskrývali nadšenie.

„Hej, veď to je ako stvorené na večierky! Fantázia!“

„Ak máš koho pozvať, tak určite,“ zamrmlala som.

„Už si sa s niekým zoznámila?“ usmiala sa Jenny sprisahanecky. Och. Teraz je na rade téma chalani. Kritická téma, lebo Nicole sa iba pred niekoľkými týždňami rozišla s Timom a práve teraz všetkých mužov nenávidí. O to viac ma prekvapilo, že som sa začervenala a začala sa nenápadne vŕtať v cédečkách, ktoré som aj tak všetky poznala naspamäť.

„Vlastne ani nie,“ vyhla som sa priamej odpovedi.

„A chalani sú tu akí? Nájde sa medzi nimi zopár chrumkavých?“ vypytovala sa Jenny zvedavo.

Hm. Benni je fešák, iste, ale uňho som si to hneď po prvých piatich minútach pobabrala. Colin nie je chlapec. Neprichádza do úvahy. Opísať Colina je také ťažké, že sa o to radšej ani len nepokúsim. Navyše, podľa Maike je škaredý.

„Neviem, ale určite sa nájdu. Uvidíme.“

Obe po mojej izbe pobehovali ako dva pantery v klietke. Jednoznačne tu neboli vo svojom prirodzenom živle. Aj ja som si pripadala akosi zvláštne, ako zmrzačené zviera, ktoré niekto kriticky posudzuje. Ľutovali ma, celkom jasne som to cítila.

Nicolin mobil zapípal. Má signál? Taká drzosť! Okamžite ho vytiahla z vrecka a líca jej znovu poriadne zružoveli. Zahĺbená do vlastných myšlienok klesla na gauč a horúčkovito stískala tlačidlá. Spýtavo som sa pozrela na Jenny. Prenos myšlienok medzi nami ešte stále fungoval.

„Znovu sa zamilovala. Tentoraz zrejme niečo vážne,“ zašepkala mi.

„Poznám ho?“

„Toby z 13. Samozrejme, že ho poznáš. Niekoľkokrát bol s nami.“

„Ach, ten…“ povedala som nenútene. Práve ten! Ten Tobias, ktorý ma pozýval na drinky, položil si hlavu na moje plece, keď som sa raz taxíkom vracala domov a tvrdil, aká je to veľká škoda, že sa sťahujem preč práve ja. Nuž, očividne nemal problém rýchlo si nájsť utešiteľku.

Alebo som si to o ňom zase len nahovárala? Po celý čas som čosi prehliadala? Nicole ešte nadšene stískala tlačidlá na mobile a do očí jej skĺzol hodvábny prameň vlasov. Jenny mi stále čosi hovorila a prezrádzala exkluzívne podrobnosti, ktoré sa mi nikdy nemali dostať do uší. Neprestajne som sa porovnávala s Nicole. Áno, má väčšie prsia a aj väčšie oči. Dlhšie riasy. Vie sa lepšie našminkovať. Určite aj oveľa lepšie tancuje…

Jenny som odpovedala mechanicky, občas som sa pritom usmiala. Pri tých úsmevoch ma celá tvár bolela. Nicole konečne dokončila svoju SMS a s rozpálenými lícami podišla k nám.

„Chalani idú dnes večer do Miller’s. Majú chuť zahrať si biliard. Pýta sa, či náhodou neprídeme.“ Kto sa pýta? Vyslov to, Nicole! Veď to už aj tak viem, pomyslela som si.

„Áno, dobrý nápad!“ Bolo až priveľmi očividné, ako sa Jenny uľavilo. Okamžite zo zdvorilosti dodala: „Pôjdeš s nami, Lassie?“

Starý zvyk alebo chabý pokus o vtip?

„A ako sa potom dostanem domov?“

„Nechodia sem vlaky alebo niečo podobné?“

„Z grafikonu ich vyčiarkli niekedy v päťdesiatych rokoch. A taxík z Kolína do Kaulenfeldu je naozaj nad moje finančné možnosti. Navyše, som veľmi uťahaná. Mám za sebou náročný týždeň.“ Na ktorý sa ma ani jedna z vás nespýtala, dodala som v mysli vyčítavo. Na rozlúčku – ponáhľali sa preč, lebo inak by sa nestihli stretnúť s chalanmi, a to predsa nemôžu dopustiť – zase lietali vzdušné bozky: jedna pusa vpravo, druhá vľavo, ale moje objatie už nebolo také vrúcne. Keď auto zmizlo za zákrutou, úsmev na tvári mi zamrzol. Bola som zúrivá, no najmä som sa cítila podvedená.

Jeden týždeň. Jeden jediný týždeň a z najlepšej priateľky som zmutovala na predmet súcitu. Nervy nivočiaci vnútorný hlas mi hovoril, že som to predsa mala tušiť, veď to ja som sa na celý týždeň utiahla. Nevedela som sa rozhodnúť, lomcovali mnou pocity. V jednej sekunde mi Kolín tak veľmi chýbal, až to bolelo a najradšej by som sa za nimi rozbehla, v druhej sekunde sa ma zmocnila nenávisť na chalanov, mobily, šminky, kiná a stánky s rýchlym občerstvením, ktorú som v sebe pestovala, lebo to všetko boli veci, v ktorých som sa – aspoň podľa vlastného úsudku – vyznala, a zistila som, že tu, v tomto zapadákove, sú mi celkom nanič. Nevedela som ani to, ako chalani z môjho ročníka vyzerajú, lebo som stále čučala do kníh.

„Ellie, máš telefón!“ vytrhol ma z naštvaného tranzu mamin hlas. Iste volá Nicole alebo Jenny, zrejme si niečo zabudli. Ešte stále nahnevaná som z maminej ruky pokrytej tenkou vrstvou zeminy vzala telefón.

„Áno?“ vyštekla som do slúchadla.

„Elisabeth? Si to ty?“

Ach. Chlapčenský hlas. A príjemný.

„Benni?“ vyslovila som nahlas, čo mi blyslo mysľou.

„Áno, som to ja. Ahoj, Ellie. Chcel som sa iba spýtať, či nemáš chuť zájsť s nami na pizzu a pozrieť si DVD.“ Aha ho! V lese sa zrejme vyskytujú DVD prehrávače. Bola som taká zmätená, že som nevedela, čo mám odpovedať. Zájsť na pizzu.

„Ellie? Si tam ešte?“

„Áno, ja… Myslela som si, že som ťa urazila, a tak…“ zajakávala som sa.

„Ach, na to som už dávno zabudol. Tu nie sme takí vzťahovační.“ Cítila som sa biedne, ale aj tak som sa musela usmiať. Benni zase raz bojuje za Westerwaldčanov.

„Okej. Vďaka, ale celý deň som bola na nohách a iba pred chvíľou som vyprevadila návštevu. Som veľmi uťahaná.“ A nikdy nemám odvahu vybrať sa iba tak s cudzími chlapcami (a dievčatami?) na pizzu a pozerať s nimi filmy.

„Počuť ti to na hlase. Asi si fakt k. o.,“ dodal Benni zamyslene. „Je všetko v poriadku?“

Keby som teraz povedala, že nie, tak by som sa asi rozplakala.

„Áno. Som iba veľmi unavená. Bol to stresujúci týždeň.“

„Jasnačka,“ pritakal Benni veľkodušne. „Zabývaš sa tu, o tom nepochybujem.“ Znelo to takmer ako výstraha.

„Aj ja si to myslím,“ odvetila som mechanicky. „A Benni, spýtaj sa ma niekedy nabudúce, sľubuješ?“ To druhé som v danej chvíli myslela dokonca úprimne. Vedela som však, že takéto pozvanie sa nezopakuje. Jednoducho som to vedela.

„Jasné, rád! Želám ti príjemný večer. Uvidíme sa zajtra v škole!“

Položila som. Mama za mnou striehla ako nemý tieň. Pomaly som sa otočila a jej pohľad plný očakávania náhle stvrdol, keď uvidela, ako sa tvárim.

„Je milý, áno, ale nie som zaľúbená a nemám ani záujem. O nič. Som nič…“ fňukala som.

„Ale pre nás si všetkým,“ odpovedala mama chlácholivo a chcela ma objať. Ja som si však zaumienila, že nebudem plakať. Vyhla som sa jej objatiu a s priduseným hlasom som jej povedala, že potrebujem byť trochu sama.

V izbe ešte bolo cítiť Nicolin parfum. Prudkým pohybom som otvorila najbližšie okno pri posteli a jedným krídlom som hystericky mávala, aby dnu rýchlejšie prúdil čerstvý vzduch. Zahmlený pohľad som upierala na nejasný koniec dediny.

Mala som zájsť k Maike a zbierať s ňou púpavy pre králiky, veď práve na to sa ma ešte v piatok pýtala a mne to pripadalo také smiešne a detinské, až som sa rozosmiala. Povedala som jej, že ma prídu navštíviť priateľky z Kolína. Nehnevala sa na mňa a vonkoncom sa jej to nedotklo. Nemala som sa jej vysmiať. Vedela som si predstaviť aj lepšiu činnosť ako zber púpav, ale toto intermezzo s priateľkami bolo nesporne premárnený čas.

Nicolin parfum konečne vyprchal. Sadla som si k písaciemu stolu, myšlienky nasmerovala na úlohy zo školy a pokúsila som sa nemyslieť na svoje dve najlepšie priateľky.

Po večeri som bola nesmierne unavená. Od únavy mi začali slziť oči a po chrbte mi jedna za druhou behali zimomriavky. Chvíľu trvalo, kým som sa pod paplónom ako-tak zohriala. Zimnica ma drvila ešte aj v spánku.

O niekoľko hodín neskôr – vonku bola tma ako v rohu a ticho mi prezradilo, že do rána je ešte ďaleko – som sa zobudila. Bolo mi veľmi teplo, a tak som jediným pohybom zo seba strhla prikrývku. Srdce mi bilo ako divé. Nebola som sama. Niekto tam bol. V mojej izbe. Chcela som zažať, ale nenašla som vypínač. Kde je ten poondený vypínač?

Lampa skĺzla z nočného stolíka a s tichým zarinčaním spadla na zem. V tej chvíli sa cez oblaky predral mdlý modrastý mesiac a izbu rozjasnil mliečnobielym svetlom. Od pliec až po šiju mi nabehla husia koža. V panike som nakukla do každého rohu, do každého zákutia svojej izby. Nikoho som nevidela. A predsa som nebola sama.

Sekundy plynuli desivo pomaly a ja som načúvala svojmu prerušovanému dychu. Prečo som sa zobudila? Kto alebo čo je tu pri mne?

Potom sa ozval vták z okraja lesa a mňa to zvláštne upokojilo. Asi mám horúčku, áno, niečo nie je v poriadku – ale strach sa zo mňa vytratil. Ešte pred chvíľou som rozmýšľala o tom, že by som mala utiecť. Teraz mi moja izba pripadala ako jagavý palác. Vstala som, bosá som pricupitala k oknu a vykukla som von ako popoludní. No svet teraz nebol pochmúrny a zahmlený, ale zaliaty jagavou magickou bielou mesačnou žiarou. Uprostred ulice sedela ticho a nehlučne čierna mačka, akoby si všetkými zmyslami vychutnávala dokonalú samotu. Keď zaregistrovala môj tieň a pozrela sa hore na mňa, chrbát mi nečakane zalialo teplo – nie horúčkovité teplo, ale jemný závan, čosi ako pohladenie.

„Spomeň si,“ zaznel mi v hlave cudzí, no napriek tomu taký dôverne známy šepot. „Spomeň si.“

„Kto si?“ zavolala som a čaro pominulo. Mačka odbehla z ulice a jeden divoko našušorený oblak sa posunul pred mesiac. Roztriasla som sa. Nočná košeľa sa mi vlhko a studeno lepila na spotený chrbát.

Oprela som sa o záhlavie postele a rozhorúčené telo, v ktorom akoby pulzovala každá bunka, som si omotala prikrývkou. Je to tak? Šaliem? Ale prečo potom nemám otupené zmysly, prečo sú oveľa ostrejšie?

A čo tie slová vôbec znamenajú? Spomeň si. Na čo si mám spomenúť?

V spánkoch mi búšila krv, keď som si ľahla a telesná teplota sa mi znovu znormalizovala. Teraz o tom nepremýšľaj, zaprisahávala som sa. Ráno budeš mať dosť času.

Vták na okraji lesa ma obviňujúco ukolísal do spánku.

Mimikry

Na druhý deň som sa cítila mizerne, a hoci budík zazvonil, nevstala som. Mama okamžite nakukla do izby. Ranný spánok bol pre ňu čosi posvätné, ale keď veci v dome nešli tak, ako mali, nedokázala nečinne ležať a oddychovať.

„Ellie, je všetko v poriadku?“

„Nie,“ odvetila som namáhavo. Bola som zachrípnutá, akoby som dlho a veľmi nahlas kričala. „Myslím, že som chorá. Zostanem doma.“

Mama sa zarazila. V plyšových papučiach sa zívajúc prišuchtala až ku mne a skúmavo sa mi zadívala do tváre.

„Naozaj vyzeráš veľmi unavená. Tak si dnes jednoducho daj pauzu. Som si istá, že neskôr sa budeš cítiť lepšie. Mám ti niečo priniesť?“

„Nie, vďaka, mami. Chcem iba spať.“

Zrazu akoby jej čosi zišlo na um. Dlaňou si ťapla po čele a zastonala.

„Ach, Ellie. Dnes som chcela zájsť do Kolína a navštíviť Karin a na spiatočnej ceste zbehnúť do obchodu so záhradnými…“

„To nič, mami. Choď. Som už veľké dievča a viem sa o seba postarať.“ Pokúsila som sa o úsmev.

„Naozaj?“

„Naozaj.“

Znovu si zívla a odcapkala späť k dverám. Tichučko mi ospalým hlasom zaželala skoré uzdravenie a potom sa ako starena znovu odšuchtala dolu schodmi.

Nehybne som ležala, ale čulá, až kým mama odišla do Kolína a ja som konečne v dome zostala sama. Dom sa upokojil a o chvíľu sa doň vrátilo dokonalé ticho. Sprchou som z tela vyhnala únavu, natiahla som na seba to najpohodlnejšie, čo mám, a so silnou kávou som sa usadila v ockovej pracovni. Čierna knižnica naprataná knihami siahala až po strop, žalúzie boli spustené a zatiahnuté. Miestnosť mi bola taká dôverne známa, až ma pichlo pri srdci. V ockovej pracovni som mala vždy pocit, že sa ponáram do iných čias. Iba s orchideami, ktoré doslova zakrývali podokenice, som sa nevedela spriateliť. Tie ich vytrčené pestrofarebné kvety mi pripadajú dosť obscénne. Ale aj ony sú tu odjakživa a k pracovni patria rovnako ako karafa s vodou na ockovom pracovnom stole.

Ako často som sa sem v minulosti potajomky vplichtila a zahrabala do všetkých tých hrubých kníh o medicíne a psychológii – len tak zo zvedavosti a aj preto, lebo jednostaj opakoval, že to nie je vhodné čítanie pre malé dievčatá. Teraz som sem však prišla, aby som zistila, či onedlho zošaliem, alebo nezošaliem. Bez preberania som z police náhodne vybrala zopár odborných príručiek. Na zelenom koženom gauči som sa zakutrala do mäkučkej deky a v obsahoch som pátrala po heslách, ako sú: blúznenie a predstavy, halucinácie a počuť hlasy.

O tri dlhé, vyčerpávajúce hodiny som musela priznať, že som ani o krôčik nepokročila. Ak by som brala drogy alebo mala za sebou kariéru alkoholika, riešenie by som našla po niekoľkých minútach.

Dodnes som si však nepotiahla ani len z cigarety, joint už vôbec neprichádzal do úvahy, a ani raz som nebola opitá – tajomstvo, ktoré pred Jenny a Nicole zubami-nechtami strážim a úspešne im občas predstieram, že mám naozaj pod čapicou. Na rováši mám aj etanolovú smrť všetkých rastlín v našom obľúbenom podniku či v klube, lebo som im do kvetináča tajne ponalievala všetky pivá, pálenky aj longdrinky.

Nie, ockove knihy mi nepomohli. Nech som na svoje dva zážitky s vnútornými hlasmi hľadela akokoľvek kriticky, nič z toho, čo som tu čítala, sa na ne nehodilo.

„Dokelu,“ zašepkala som a prsty som si zaborila do vlasov, ktoré sa mi na čerstvom vidieckom vzduchu znovu zvlnili. Žehličku na vlasy som ešte ani len nevybalila.

„Čo ťa trápi, Elisabeth?“

„Prepánajána, ocko!“ Knihy som sa snažila zakryť dekou. „Čo tu robíš?“

„Zabudol som si doma nejaké papiere,“ povedal s úsmevom a pružným krokom sa vybral k písaciemu stolu. „Tá deka je zbytočná. Už roky viem, že si spoluužívateľom tejto pracovne.“

Fajn. Nehnevá sa. Ale čo mu mám povedať? Nemôžem mu predsa porozprávať, čo sa stalo, veď ani neviem, či sa to naozaj stalo. Možno trpím takou zvláštnou chorobou, o akej sa nepíše v nijakej knihe, ba možno dokonca ani nie je prebádaná.

So závideniahodnou ľahkosťou ocko vzal svoje papiere, poriadne tučné spisy, a posadil sa vedľa mňa na gauč. Koža pod jeho hmotnosťou zastenala a poddala sa.

„Ach, oci,“ vzlykla som. „Všetko je tu také iné a ja by som chcela vedieť…“

„Čo by si chcela vedieť?“

„Či sa tým nezmením aj ja.“ Je mi ľúto, ocko, ale viac ti nemôžem povedať, ospravedlňovala som sa mlčky.

„Samozrejme, človek je tu iný ako v meste. Je rozdiel, či žije v horách, pri mori, v meste, alebo na vidieku. Tu je život oveľa pokojnejší. Zmysly sa vycibria. A tie tvoje boli vždy veľmi ostré. Človek tu viac počuje aj viac vidí.“

Och, áno, rozhodne viac počuje. To môžeš povedať nahlas, ocko, vysmievala som sa mu v mysli.

„A…“ ocko si odkašľal a vyzeral, akoby premýšľal, či je múdre, aby hovoril, alebo radšej mlčal.

„A čo?“ spýtala som sa ho.

„Videl som, že si okolo okien trochu obstrihala šľahúne viniča.“

Teraz som si ja odkašľala. Tušila som, kam mieri.

„Čo? Vari to nesmiem?“ namietala som a pohrávala sa so strapcami na deke.

„Takže ten tvoj scenár ťa ešte stále máta?“ Och, aká dokonalá formulácia. Ocko sa nechal uniesť zaužívaným a zábavným tónom, ktorým príjemne navodzuje rozhovor a používa ho pri terapii. V tom je majster. Človek zrazu zatúži so všetkým sa mu zdôveriť. Povedať mu všetko, ba ešte čosi viac.

Dnes som sa však necítila dobre. Už roky sme o tom nehovorili. Ešte som mala v živej pamäti, ako som mu raz na jeseň, bolo to večer, so slzami v očiach rozprávala o svojej hororovej vízii, ktorá ma vždy znovu a znovu mátala, najmä v noci, keď som nevedela zaspať: predstava, že mi po tele cielene pobehuje pavúk, vlezie mi pod šaty, do vlasov, dotýka sa holej kože a nikto ho zo mňa nevie strhnúť a ja sama už vôbec nie. Je mi to také hnusné a odporné, až z toho odpadnem. Vtedy som od neho chcela vedieť, či možno cítiť taký hnus, až z toho človek stratí vedomie. A na moje zhrozenie pritakal: „Áno. Veru, je to možné. Je to však múdry ťah tvojho tela. Týmto trikom ťa chce chrániť a nechať ťa zabudnúť.“ Pri mojom bezhlavom úniku z telocvične sa táto hororová vízia takmer naplnila. Z údajných pavúkov sa síce vykľuli iba vetché kosce (dlhými nohami veľmi pripomínajú pavúky), ale aj tak si nechcem predstaviť, čo by sa stalo, keby sa mi nepodarilo otvoriť tie dvere. Prestala som mrviť strapce a pozrela sa na ocka.

„Áno, ešte stále to mám,“ odpovedala som. „Ľutujem. V tomto ohľade som jednoducho nedospela.“

Ocko sa zasmial a krátko si prešiel rukou po vlasoch.

„Elisa, sama vieš, že to s tým nemá nič do činenia. Strach nepozná vek. A nech ťa upokojí, že ľudia, ktorí trpia obavami či strachom, sú zvyčajne veľmi inteligentní a vynikajúci analytici. Je to výhoda, nie nevýhoda. Iba ju musíš vedieť využiť.“

„No, veľmi zriedka som to pociťovala ako výhodu,“ namietla som chabo. Vlastne nikdy, pomyslela som si. Často som si želala, aby som na ceste dejinami sveta bola trochu viac apatická.

„Zvykneš si tu, Elisa. Sľubujem ti to.“ Ocko ma priam zaprisahával a uprene na mňa hľadel tmavomodrými, hlboko zasadenými očami. „Stačí, ak budeš k sebe vždy úprimná a všetko ostatné sa samo poddá.“

Buď k sebe úprimná. Spomeň si. Buď iba sama sebou. Pomaly som už mala týchto rád plné zuby. Sú to predsa staré pravdy. A čo mi v živote pomohlo, keď som bola sama sebou? Čo som získala? Nič, okrem nepriateľského postoja, posmechu a nevraživosti.

Unavená som sa vyvliekla hore do svojej izby a znovu som si ľahla do postele. Keď som sa však prevalila na bok, aby som sa mohla schúliť do klbka, náhodou som lakťom zatlačila na diaľkové ovládanie. V tej chvíli sa zaplo rádio.

„Because of you…“ Kelly Clarkson. Ufff, prekliata, veľmi sentimentálna pieseň o bolesti v srdci. Skladba plná spomienok. Poslepiačky som stisla príslušné tlačidlo, aby som rádio vypla, ale už bolo neskoro. Refrén sa mi uhniezdil v hlave. Videla som pred sebou Grishu, ako na školskej slávnosti práve pri tejto piesni tancuje so spolužiačkou, obaja v úzkom objatí a zahĺbení jeden do druhého, a ja tam sedím a celý večer čakám, či so mnou niekto neprehovorí aspoň slovko, dve. Nespravím však nič, iba sledujem Grishu. Grishu a ostatných. Kým sa mi srdce od túžby a súženia nepremení na jednu veľkú ranu.

Mala som pocit, akoby to všetko bolo včera. Áno, vtedy som to bola ešte ja. A výsledok? Takéto situácie. Absolútna samota. Už na základnej škole som mala strach zo schodísk, kde sa všetko ozývalo, z pachu kriedy, mokrej špongie a čistiacich prostriedkov, no najmä z tých veľa duší okolo mňa. Skutočný teror sa však začal až na kolínskom gymnáziu. Tam mi už slzy nikto neodpustil. Pritom som neplakala kvôli sebe. Nemala som dôvod plakať. Aspoň nie taký, pre ktorý plakali iní. Mala som dobré známky, vo všetkých predmetoch a dokonca aj na telocviku som svoje chudé telo prinútila na slušné výkony.

Nie, plakala som pre iných, pre nespravodlivosť, zo zlosti. Plakala som, lebo kamarátovi z triedy v deň jeho narodenín auto zrazilo a usmrtilo psa. Zostal v to čierne ráno doma, ale ja som preňho plakala a nevedela som prestať. Cítila som jeho bolesť a nedokázala som prísť k tomu malému hrobu v záhrade, hoci on to už dokázal. Plakala som, lebo spolužiak mal rakovinu a ja som ako prvá vedela, že zomrie. Aj zomrel. Plakala som, lebo stále bili Sebastiána, ktorý zostal malý, nenarástol a nik mu nepomohol. Plakala som, lebo dievča, čo so mnou sedelo v lavici, hoci nás nespájalo ani len priateľstvo, ochladili kúskami ľadu, keď mala zápal ucha a ona od bolesti skuvíňala, a aj vtedy, keď si ju doberali, lebo nosila korzet.

A plakala som zo strachu. Z čistého, holého strachu, ktorého príčiny nik nepoznal – ani ja nie.

Odvrávala som učiteľom, keď boli nespravodliví, a sťažovala som sa, keď som ich známku nepovažovala za primeranú. Keď boli k spolužiakom bez dôvodu neféroví. Miešala som sa do sporov, do ktorých ma nič nebolo, a teraz som zlá, tvrdá a nespravodlivá. Bola som tá zlá, ale aj suchárka, bifľoška a plačka.

„Plačka-mačka“ pokrikovali na mňa zborovo, keď sa mi z očí pustil ďalší príval sĺz. Navyše, nevhodne som sa obliekala, mala som nevhodný účes a počúvala som nevhodnú hudbu. Považovala som sa za prichudú, čudnú a škaredú, hoci rodičia ma neúnavne presviedčali o opaku.

Dostala som sa do bodu, keď strach nadobudol gigantické rozmery. Každé ráno, keď som mala ísť do školy, mi bolo nevoľno od žalúdka zo strachu, že by som sa znovu rozplakala. Nejedla som, až kým sa škola konečne neskončila. Zachránili ma prázdniny, keď som iba spala, čítala a jedla. A snívala, že si ma raz Grisha všimne.

A jedného dňa som sa rozhodla. Zaumienila som si, že sa zmením. Prvý cieľ: už nijaké slzy. Niekedy som sa od tej hrče v hrdle išla zadusiť alebo som si musela vymyslieť výhovorku, aby som mohla opustiť miestnosť, ale už som neplakala. Moja zásada: tlmiť svoje city. Nepremýšľať o iných. Prestať preciťovať ich obavy a bolesť. To bolo najťažšie.

Vtedy som vo svojej premene urobila megakrok vpred, takže som si mohla dovoliť byť aktívna. Všetko som sledovala ako pri pokuse a od druhých som sa učila. Nicole a Jenny som si vybrala za dôverníčky a vzory, lebo boli veľmi obľúbené a súčasne aj do istej miery sympatické. Neboli mi až také cudzie ako ostatní.

Vedela som, aké oblečenie sa im páči a akú hudbu počúvajú, a pre seba som si našla niečo, čo síce do bodky nezodpovedalo ich vkusu, ale blížilo sa to k tomu. Zabralo to – všimli si ma. A stali sa z nás priateľky. Ostatní sa na mňa začali pozerať blahosklonnejšie. Nebola som už freak, ale priateľka dvoch najobľúbenejších dievčat v triede, takže to so mnou nemohlo byť až také zlé. Jednoduché ako facka.

Uľavilo sa mi. Konečne som sa stala súčasťou diania. Pozývali ma na večierky a na školských výletoch som sa už nemusela uspokojiť s najhoršou posteľou a najotrasnejšou izbou. V pravidelných intervaloch som písomky schválne napísala na trojku alebo na štvorku, aby som už nemala biľag bifľošky (kvárili ma pri tom priam telesné muky), a rovnako úmyselne som si občas zabudla porobiť domáce úlohy, aby som ich mohla od niekoho odpísať. Neposlušné vlasy som si žehlila a pomocou rozličných ženských časopisov som absolvovala rýchlokurz kozmetiky pre samoukov.

Jediné, čo som však nikdy nedokázala: zabudnúť na Grishu. Netúžiť viac po ochrancovi, ktorý by ma oslobodil.

„Človeče, bola som číslo!“ vzdychla som si a z kútika oka si utrela slzu. Bola som však spokojná? Spokojná… No áno. A šťastná? Šťastnejšia než teraz? Neviem.

A čo mám z toho, keď si spomeniem? Byť sama sebou, to nikdy nefungovalo a nebude to fungovať ani teraz. Jediné, čo môžem spraviť, je naučiť sa nové pravidlá. Čo tu frčí? Na čo sa hrá Maike? Na Maike som to nevedela identifikovať. Maike je jednoducho Maike. A Benni? Lola? Nadine? Znovu budem taká nápadná ako v škole, keď som sa s nimi rozprávala. Veď to sa už stalo!

A existujú nejaké pravidlá, ktorými sa riadi Colin? Nenachádzala som odpovede, ale sklamanie z návštevy Jenny a Nicole sa už pomaly vytrácalo. Iba som ich použila. Nič viac a nič menej. Ešte stále som ich mala rada, ale čosi tam už škrípalo.

Vyskočila som z postele, natiahla si rifle a tričko, vyšla som von a v teplých lúčoch jarného slnka som zhodnotila mamino záhradníčenie. Občas už zo zeme vykúkalo čosi sviežo zelené. Sadla som si na peň a dlaňami som pohladila teplú trávu pod nohami.

Budem musieť začať odznova. Je to namáhavé, ale inej cesty niet. Zajtra sa pustím do novej fázy pozorovaní. Zajtra v škole. Operácia život na vidieku sa môže začať.

Celý deň som sa však nedokázala zbaviť nepríjemného pocitu, že tentoraz sa mi to nepodarí.

SKORÉ LETO

Strmhlavý let

Stála som nad priepasťou a hľadela do hĺbky vyvolávajúcej závraty. Zeleň, nič len zeleň, stromy a paprade a trávy, more zelene. Dolu v údolí sa však húštinou hadil žiarivo modrý potok. Tam som chcela ísť. Lákal ma.

Vystrela som teda ruky a skočila som. Krátko sa ma dotýkali krídla smrti, potom akoby mi narástli. Boli mohutné a silné. Rozprestrela som ich a udržali ma.

Odvážne a plná radosti zo života som zohla hlavu so zobákom a vrhla sa strmhlav dolu s vedomím, že musím len rozprestrieť krídla, aby som sa nerozbila o skaly.

Videla som všetko. Každý lístok, každú vetvičku, každé drobné zrniečko kvetového peľu na nohách včiel, ktoré usilovne obletúvali púčiky letných kvetín. Teplý vzduch mi hladkal brucho.

Tiež som videla, že potok má žlté pieskové koryto a nie je hlboký. Možno pol metra. Toľko, aby sa v ňom dalo utekať. Rozhodla som sa, že sa po ňom prebehnem.

Moje krídla a pazúry sa opäť premenili – na štyri hnedočervené nohy s kopytami. Čistá energia prešla mojím mäkkým vlneným telom a parožie vrhalo roztrasené tiene na vodu predo mnou. Užívala som si pocit môcť sa pohybovať po štyroch – bez námahy, takmer sa nadnášajúc. Voda vystrekovala, na členkoch som cítila príjemný chlad.

Teraz som však chcela viac. Cítiť vodu na celom tele. Túžila som byť bližšie k jagajúcemu sa piesku, v ktorom sa odrážalo slnko.

Skočila som hlavičku do vody a s rozkošou sa ponorila. Nohy a parohy sa vo vode rozpustili a urobili miesto štíhlemu obratnému telu s plutvami. Krútila som sa v modrej vode a vystretá preskakovala ponad malé pereje.

Ešte nikdy som sa necítila taká čistá, taká silná a bezstarostná. Nikdy mi samotné bytie nepripravilo viac radosti.

Nikdy som nebola taká nezraniteľná. Ja…

„Elisabeth! Ellie! Zobuď sa!“

Prudkým pohybom som ženu od seba odtlačila. Mala som pocit, akoby to neboli moje ruky, ale niečie cudzie. A veľmi, veľmi studené.

Prečo som mala ruky? Veď som práve bola rybou.

„Elisabeth, čo tu robíš?“ Panikárila tá žena – moja mama.

Nedostala som zo seba ani hláska. Ešte nie. Bolo to priťažké. Aj dýchanie ma stálo veľa premáhania. Musela som sa na to koncentrovať. Mala som ústa, nijaké žiabre. Údy som mala ťažké a malátne a búšenie v pravom spánku mi bolestne pripomenulo, aká som bola zraniteľná.

Zažmurkala som. Zrazu som začala drkotať zubami.

„Ja – musím… Snívala som.“

Áno. Bol to sen. Iba sen. Iba? Bolo to to najlepšie, čo som kedy zažila. Chcela som sa vrátiť naspäť. Viečka mi oťaželi.

„Ellie!“ naliehavo volala. „Prosím, nespi!“

Napriek mojej túžbe vrátiť sa naspäť – už som bola na polceste – prenikala ku mne jej starosť. Položila mi teplú ruku na plece a potom mi šúchala ramená.

„Mami, to ma bolí,“ povedala som unavene. Skutočne som zmrzla, ale tá deka ma priveľmi ťažila a jej vlákna ma škriabali na koži. Najradšej by som si dokonca vyzliekla aj tenkú nočnú košeľu, v ktorej som stála pri veľkom okne zimnej záhrady a pritláčala si práve naň tvár. Mamina sa nedala pomýliť. Šúchala ďalej. Chvenie a triaška odchádzali. Zívla som, až mi zapraskala čeľusť.

„Je ti dobre? Všetko je v poriadku?“ pýtala sa znepokojene.

S námahou som si poskladala kúsok po kúsku celú skutočnosť. Nebola som ani orol, ani jeleň, ani pstruh. Stála som v zimnej záhrade v tenučkej nočnej košeli s nohami ako ľad. A môj plán, robiť to v škole tak ako v Kolíne, doteraz stroskotal. Akosi to už neklapalo s pozorovaním a napodobňovaním. Moja predtucha sa potvrdila.

„Áno, všetko je v poriadku,“ povedala som zachrípnuto. Odkašľala som si.

Ešte stále som mala problémy s hlasom.

„Nikdy si predsa nebola taká ospalá,“ mrmlala bezradne.

„Veď sa nič nestalo,“ povedala som pomaly a preglgla. „Asi za to môže mesiac.“

A to ešte nebol spln mesiaca. Nie, ešte len dorastal. Dnes v noci dosiahol takmer prvú polovicu, visel však tak nízko a rozprávkovo, taký veľký nad čiernymi vrcholkami stromov, že celú záhradu ponáral do striebristého svetla. Vari som námesačná? A čo by sa stalo, keby ma nenašla?

Mama dala zovrieť vodu a vybrala mi jeden zo svojich vlastnoručne namiešaných čajov. Väčšina z nich chutila odporne, ale nechcela som ju zbaviť chuti poskytnúť mi lekársku pomoc. Zdalo sa, že ju baví, keď niečo robí. Horlivo si pohmkávala nejakú melódiu.

Nebola som ani rozrušená, ani som nemala strach. Bola som len prekvapená, pretože mala pravdu. Doteraz som v noci nikdy dobrovoľne nevstala z postele. A už vôbec nie spiaca. Ale keď ma von vyhnali také pekné sny – opäť by som to urobila.

„Čo tu vlastne robíš? Koľko je hodín?“ opýtala som sa jej.

„Krátko po pol štvrtej. Nemohla som spať. A potom som začula taký zvláštny zvuk – akési škriabanie, akoby bol v dome nejaký vták.“

„Vták?“ striasla som sa a pevne sa zakrútila do deky.

„Ale nebol to nijaký vták. Na dvore bojovali dve mačky. Podarilo sa mi ich zahnať – a vtom som ťa zbadala.“ Naliala vodu do šálky a vtisla mi ju do ľadových rúk.

„Valeriána a medovka lekárska. Keď to vypiješ, budeš spať ako bábätko.“

Predstierala som, že som sa napila. Ak mala mama k dispozícii také úžasné liečivé prostriedky, prečo si ich neuvarila aj pre seba? Niekedy som mala pocit, že je rada polovicu noci hore.

„Ellie…“ povedala váhavo a skúmavo sa na mňa pozrela.

„Áno?“ Usrkávala som z čaju. Takmer som si spálila pery.

„Snívala si alebo…?“

Prikývla som.

„Si si istá?“ Nervózne utrela pracovnú dosku.

„Áno, stopercentne istá.“

„Hm,“ na chvíľu sa odmlčala. „Bol to pekný sen?“

„Neviem,“ zamrmlala som. „Zamotaný.“ Nemohla som jej o tom porozprávať. Bolo to priveľmi bláznivé. „Vezmem si šálku so sebou, okej?“ opýtala som sa a ukázala na čaj. A vylejem ho do umývadla. Sorry, mami. Pozerala sa na mňa neprítomne.

„Dobre sa vyspi, Ellie. A nie že ťa tu znovu nájdem, áno?“ kŕčovito sa usmiala. Nemohla som to síce garantovať, ale bola som si takmer istá, že takýto sen sa už nebude opakovať. Neviem si však predstaviť, že by som naň niekedy zabudla. Možno budem mať šťastie a po smrti sa narodím ako jeleň. Je naozaj úbohé poskakovať po svete na dvoch nohách, pomyslela som si, keď som namáhavo kráčala po schodoch nahor.

Zmätená som sa utiahla do svojej kúpeľne. Mesiac aj túto miestnosť osvetľoval striebornomodrým svetlom. Čierny okrúhly tieň vo vani ma akoby odrádzal od toho, aby som naň vyliala horúci čaj. Zažala som svetlo.

Ó bože, aké odporné. Opäť som si spomenula, čo som v lete absolútne neznášala. Pretože leto sa prebojovalo dokonca aj k nám do lesa. Noci boli ešte stále chladné, ale cez deň slnko dom tak vykúrilo, že večer som musela otvoriť všetky okná, čo zas prilákalo nevítaných hostí.

„Fuj,“ povedala som potichu. „Musí to byť?“

Môj prvý inštinkt mi našepkával, aby som zbehla dolu a poprosila mamu o pomoc. S nepríjemným svrbením na chrbte som myslela na hrubé, chlpaté exempláre, ktoré mi v Odenwalde nedali v lete či na jeseň v noci spať – predovšetkým od toho večera, keď ocko nad mojou posteľou zabil obrovského pavúka a ubezpečoval ma, že je stopercentne mŕtvy, a ja som o polhodiny inštinktívne zažala svetlo a živý pavúk si spokojne ležal na mojej poduške. Pravdepodobne to bol zárodok mojej hororovej fantázie. Vtedy som mala naozaj pocit, že pavúk myslel na mňa. Chcel ma. Ba dokonca, že sa mi chcel pomstiť.

Na druhej strane tento pavúk sedel tu – nie menej odporný exemplár – vo vani, teda iba dvoje dverí od mojej podušky a mohla som ho sprchou poslať do odtoku a zavrieť zátkou.

Opatrne som sa načiahla za sprchou. Pavúk sa ani nepohol. Ako je to s fascináciou hrôzy? Hnusil sa mi, no napriek tomu som nemohla od neho odtrhnúť zrak. Nedokázala som však ani otočiť vodovodným kohútikom.

Vtom som pozbierala všetku odvahu, vzala som papierovú vreckovku, položila ju okolo chlpatého tela pavúka, takže trčali len špičky ôsmich odporných nôh, zľahka som pritlačila a celý balíček som vyhodila von cez vyklopené kúpeľňové okno.

„Bah! Fuj! Uá!“ kričala som a tancovala okolo vlastnej osi. Hystericky som pribuchla okno. Teraz som si predsa len uchlipla z valeriány, ale nevedela som sa rozhodnúť, čo bolo odpornejšie – mamin čaj alebo pavúk. Pavúk, rozhodla som napokon a hrdinsky som sa napila.

Chvíľu trvalo, kým sa mi v posteli do zľadovatených nôh vrátil cit. Bola som taká bdelá, že som cítila každý úder svojho srdca.

Od návštevy Nicole a Jenny prešlo takmer štrnásť dní – jeden nezáživnejší a prázdnejší ako ten druhý. Pripadalo mi to ako večnosť. A medzičasom mi už bolo jasné, že sa môj život utopí v nude, ak na tom sama nič nezmením. Kým môj školský pozorovací experiment prinesie ovocie – a teraz to tak vôbec nevyzeralo – musím si čas nejako vyplniť sama.

Jedinou alternatívou proti nude bolo zájsť si s Maike zajazdiť na koni. Uplynulý týždeň som sa z toho úspešne dostala s výhovorkou: návšteva príbuzných. Samozrejme lož. Ale Maike sa ma okamžite opýtala, či by som namiesto toho nešla budúci piatok. Povedala som áno. Ja, ktorá som sa koní bála ešte viac ako pavúkov. Ibaže odpor k pavúkom, to každý nejako pochopil. Nemusela som hneď vyklopiť celú pravdu aj s hororovými víziami, ktoré, priznajme si, boli tak trochu prehnané a nerealistické. Ale strach z koní? To bolo takmer exotické. V každom prípade som nepoznala nikoho, kto by na tom bol tak ako ja. Iritovalo ma však na nich presne to, čo mi bolo odporné na pavúkoch. Pôsobili na mňa nevypočítateľne, nekontrolovane.

Mohla som to však povedať Maike? Určite nikdy nepočula o fóbii z koní. A ja som zas nechcela pôsobiť ako strachopud. Stačila mi povesť veľkomestskej kozy.

Moje myšlienky putovali ďalej ku Colinovi – ako takmer každý večer. K záhadnému, odporne sa správajúcemu Colinovi.

Colin ma zachránil. Urazil ma. A odviezol ma domov. Boli to dve dobré veci k jednej menej dobrej. Bilancia bola vlastne pozitívna. Ak na to hľadíme vecne. Napriek všetkému však stále pôsobil, akoby som bola dotieravý hmyz a jemu chýbala mucholapka, dosť veľká na to, aby ma rozmliaždil.

Prisahala som si, že sa nikdy nebudem baviť s chlapcom alebo s mužom, ktorý by so mnou zaobchádzal tak ako on. Neúctivo a odmietavo. Keď Colina ešte raz stretnem, obrátim sa mu chrbtom. Nikdy sa nesmie dozvedieť, že som si vybrala piercing, hoci nakoniec som bola rada, že som tak urobila.

Colin bol tak ako aj predtým bez diskusie. Benni bol tabu, lebo by ma Čierna Lola rozštvrtila. Bola akousi nekorunovanou veľkňažkou najvyššieho stupňa. Ak sa chcem zaradiť medzi ne, nesmiem si to u nej pokaziť.

Zostávala iba Maike a jej hrozné hobby. Mala by som s ňou ísť aspoň do stajne. Tam už mi hádam zíde na um nejaká výhovorka. Ukážem tak dobrú vôľu a možno získam zopár dobrých bodov. Predovšetkým som však chcela ráno vstať bez tiesnivej otázky, čo bude večer, keď budem mať všetko spravené, čo som spraviť mala. Vrátane všetkých snaživých dobrovoľných aktivít, pre ktoré ma učitelia milovali.

Chvíľu som smútila za orlom, jeleňom a pstruhom.

Potom som sa skrútila do malého pohodlného ľudského klbka a zaspala som.

Šepot koňa

„Maike, čakaj!“ Zaprela som sa do pedálov a celou silou som zatlačila na prepínanie prevodov. Pod mojimi podrážkami to zaškrípalo, ale nič sa nedialo. „Maike!“

Konečne zabrzdila a spýtavo sa ku mne otočila. „Opäť tvoje kontaktné šošovky?“

„Nie!“ zavrčala som a zlostne som ukázala na bicykel. Nenávidela som ho. Vždy som ho nenávidela. Okrem toho som už roky nesedela na bicykli a prepínanie prevodov štrajkovalo. Odkedy sme pred polhodinou vyrazili, prebojúvala som sa lesom na piatom prevodovom stupni. Hore kopcom, dolu kopcom, cez štrk a kamenie, blato a hlinu. Už som toho mala plné zuby. Trikrát sa mi pod kontaktné šošovky dostal peľ a raz som musela zostúpiť, lebo som do lýtka dostala kŕč. Bola som celá spotená, napoly slepá a krátko pred smrťou od smädu. Maike bezradne zodvihla plecia.

„Už to nie je ďaleko,“ zavolala. Ledva som fučala. Povedala to už asi po piaty raz. Nemala som ani poňatia, kde sme. Sama by som druhýkrát túto cestu nikdy nenašla a bez navigátora by som ani domov netrafila. Maike však povedala, že na hradskej je to veľmi nebezpečné. Okrem toho je to skratka. Vraj skratka!

„No poď, tých pár metrov ešte zvládneš!“ a už opäť pevne šliapala do pedálov. Nadávajúc som ju nasledovala. Potom, po opätovnom stúpaní a jazde po malom drevenom rozheganom mostíku, ktorý nevzbudzoval dôveru, sa les rozsvetlil. Maike zoskočila z bicykla. S úľavou som to tiež spravila, hoci som bola ešte kusisko od nej. „Fuj,“ mrmlala som s odporom, keď som sa sústredila na nepríjemný zvuk pod svojimi podrážkami. Pozrela som sa nadol. Aleluja. Stála som uprostred obrovskej kopy čerstvého konského trusu.

Boli sme na mieste. Utrela som si z čela pot a poobzerala sa dookola. Večerné svetlo pristalo spustnutému majeru predo mnou. S trochou dobrej vôle som ho mohla označiť za divú idylku. Nebola to ruina, ale nemala od toho ďaleko. Strechu viackrát núdzovo opravili a čiernozelený brečtan sa šplhal po prednej stene. Neboli tu nijaké sklenené okná. A celkovo sa zdalo, že hlavná budova nie je obývaná. Vedľajšia budova bola nepochybne stajňa. Počula som tiché erdžanie a na dvore bolo obrovské vrece plné mrkvy.

Nevyzeralo to, že by si tu niekto ustajňoval svoje kone. Srdce mi takmer nebilo, keď som Maike v bezpečnom odstupe nasledovala cez obrovskú lúku na nahrubo vydláždený dvor. Na druhej strane majera bola veľká plocha na jazdenie. Nedbalo zoradené prekážky tu pod vplyvom vetra, dažďa a slnka práchniveli. Päť zablatených poníkov sa páslo na pastvine za stajňou, a keď na ne Maike zapískala, otočili hlavy.

Žalúdok mi ovládla známa nevoľnosť. Opäť to prichádzalo z obrovskej diaľky: bála som sa, že spadnem, stratím rozum, nebudem môcť ani rozprávať, ani sa hýbať – jednoducho budem absolútne bezmocná.

„Ellie? Čo je?“ Ešte stále som stála na lúke objímajúc bicykel. Maike sa na mňa usmievala. „Niečo nie je v poriadku?“

Nasucho som preglgla. „Nie, nie, všetko je v pohode, potrebujem sa len zhlboka nadýchnuť.“ Pritom sa mi to vôbec nedarilo. Snažila som sa, ale iba som chrčala. Mala som pocit, že pľúca sa mi zmenili na malé tenisové loptičky. Nezmestilo sa do nich dosť vzduchu.

„Pozri, tam sú aj ostatní!“ zvolala Maike a zakývala smerom ku stajni. Oh, nie. Nie, ešte aj to. Čierna Lola a prsnatý zázrak – Nadine. Spotené ruky sa mi zošmykli z kormidla. Kolenami som narazila o bicykel, ktorý ma strhol na zem. Blatník ma udrel do čela. Otvorila som päste a odovzdane som zavrela oči. Keby som takto mohla aspoň chvíľu ležať. Vtom som už počula šuchot blížiacich sa nôh, ktoré bezohľadne zošliapavali vysokú trávu okolo mňa.

„Človeče, Ellie,“ chichotala sa Maike. „Čo to tu stváraš?“

Na pár sekúnd som sa spravila mŕtvou, potom som s hlbokým povzdychom otvorila oči a hľadela na tri zvedavé tváre.

„Stratila som rovnováhu.“ Narovnala som sa, vytiahla bicykel z trávy a čakala, kým mi prestane búšiť v spánkoch. „Zatočila sa mi hlava.“ V ústach som mala absolútne sucho. Jazyk sa mi lepil o podnebie.

Poníky pribehli k ohrade a zvedavo sa na nás pozerali. Maike zodvihla bicykel a oprela ho o plot. Krátkym pohľadom si ma premerala, či nie som zranená a starostlivo prikývla.

„Moja je Kira,“ oznámila a ukázala na tlstého hnedého koňa so strapatou hrivou. „Lotte, ty choď na Pepite a Nadine na Princovi.“ Princ bol malý biely poník. V duchu som sa pýtala, či Nadine unesie. Lotte si cez plece prehodila niekoľko povrazov a ohlávky. Ale kde boli sedlá?

„Pre teba zostal len Šampión,“ rozhodla Maike. „Starý hnedák už nevládze.“ Šampión nerobil svojmu menu česť. Ekzém a chrasty mu pokrývali krk, na ktorom sa leskli zvyšky masti, a jeho kopytá vyzerali veľmi chabo. Najradšej by sa ďalej pásol a ja som bola pripravená dopriať mu to. Keď ho Maike plesla po chrbte, ukázal beľmo v očiach a vyceril zuby. Ustúpila som o krok vzad.

Maike otvorila ohradu a vysadla na Kirin široký chrbát. Tiež bez sedla. Teraz sa rozbehla Nadine. Hojdavými pohybmi vysadla na chudého Princa, ktorý rozhorčene vyprskol. Lola medzitým nasadila poníkom povrazy a ohlávky. Mňa si nikto nevšímal.

„Ja – ja nemôžem. Sorry.“ Musela som sa nadýchnuť, aby som mohla pokračovať. Lola sa iba uškŕňala. O chvíľu mi bude zle, pomyslela som si uštvane. Chcela by som, aby ste už boli preč, keď mi bude zle.

„Necítim sa dobre. Krvný obeh,“ vysvetlila som pošepky. Naozaj sa mi krútila hlava. Hľadajúc oporu, chytila som sa ohrady. Mala som pocit, že strieborné retiazky na krku ma uškrtia.

„Ach, Ellie, kone sú staré, pôjdeme len cez les, krokom, bude to zábavné!“ posmeľovala ma Maike. Lolino uškŕňanie zosilnelo, kým povrazy šikovne zviazala na opraty.

„Pokojne choďte!“ povedala som a chabo som sa usmiala. Pery mi stuhli ako po umŕtvovacej injekcii u zubára. „Zavolám niekomu, kto by po mňa mohol prísť.“ Takmer som dopovedala: mame.

Jedným skokom sa Lola vyšvihla na Pepitu a pätami ju silno štuchla do slabín. Pepita začala klusať. Ostatné poníky ju nasledovali. Maike nedokázala zastaviť Kiru, ktorá uháňala za Pepitou. A to okamžite.

„Okej, tak sa drž!“ zavolala Maike a pokrčiac plecami zodvihla ruku na pozdrav. Celá sa na širokom chrbte koňa kývala sem a tam. Šampión krátko zaerdžal a opäť sa venoval sýtozelenej tráve pod svojimi zdeformovanými kopytami. Zdalo sa, že mu odľahlo. Keď boli Maike, Lola a Nadine mimo dohľadu, pustila som sa ohrady a bežala som s podlamujúcimi sa kolenami k chátrajúcej stajni. Len preč z pasienka a od koní. Dúfala som, prosila, modlila sa, aby v taký pekný letný deň nik nebol dobrovoľne v stajni. Musela som sa skryť pred slnkom. Čím rýchlejšie, tým lepšie. Inak sa mi určite obráti žalúdok. Ešte počas behu som sa snažila otvoriť uzávery na strieborných retiazkach, ale neovládala som svoje trasúce sa prsty. Hystericky som si nechtami prešla po krku, až citlivý materiál povolil. Vtom všetky perly a drobné články retiazok predo mnou poskakovali po prašnej podlahe. Zhlboka som sa nadýchla. Znovu som mala vzduch.

V stajni bolo príjemné prítmie a veľmi teplo. Dychčiac som sa oprela o ťažkú hradu potiahnutú pavučinami. Na arkierových oknách, ktoré dnu neprepúšťali takmer žiadne svetlo, boli ako malé hrady prilepené lastovičie hniezda. Nedôverčivo som sa obzerala okolo seba. V jednom z prázdnych boxov spala mačka, sivé guľaté klbko srsti. Neboli tu nijaké kone a najmä tu neboli ľudia.

Ešte stále som rýchlo a plytko dýchala. Trasúc sa som si pritisla čelo o hradu a vychutnávala si upokojujúci pocit, že som konečne v bezpečí. Vtom sa z druhého konca stajne ozvalo hlučné zafŕkanie. Prudko som sa otočila a okamžite sa mi do pleca zahryzla bolesť. So strachom som hľadela dozadu, do toho tmavého kúta pod posledným oknom. Vari si to fŕkanie len namýšľam? Odpoveďou mi bolo opätovné fŕkanie a dunivé búšenie kopyta o stenu. Neznelo to ako kopyto poníka, skôr ako kopyto obra.

Po špičkách som sa prikrádala k najzadnejšiemu boxu, hoci som mala od strachu hrdlo opäť také zovreté, že som len piskľavo dýchala. Nejasne som vnímala nejaký pohyb a tmavú, lesklú kopu srsti, ktorej obrysy splývali s prítmím stajne. Bol to obrovský kôň, štíhly a elegantný, taký urastený a mohutný, že by som naň pravdepodobne nevysadla ani zo stolčeka. Tmavočierna, hodvábna hriva mu mäkko padala na ľavú stranu svalnatého krku.

Išlo o koňa z nečasu. Colinovho koňa.

Ticho stál a hľadel na mňa veľkými lesknúcimi sa očami. Stála som ako skamenená. Sotva som kedy videla také pekné zviera – a cítila taký strach z koňa. Zhlboka sa nadýchol a vydýchol, akoby spal, ale uši mal pozorne nastavené dopredu.

Rýchlo som sa dala na útek, pri nešikovnom obrate som narazila do hrdzavého stolčeka. S rachotom sa prevrátil. Kôň mocným pohybom zodvihol hlavu nahor. Preľaknuto som uskočila dozadu a pritlačila som sa k múru stajne.

Po spánkoch mi z vlasov stekali perličky potu – tak pomaly, až to šteklilo. Rada by som si ich utrela, ale neodvážila som sa ani pohnúť. Takisto som nemala odvahu pozrieť sa na koňa. Tak som hľadela na dvierka boxu. Páliacimi očami som rozlúštila nápis na mosadznom štítku starostlivo pribitom na drevenom debnení.

Kôň: Louis d´Argent.

Majiteľ: Colin Jeremiah Blackburn.

Páni. To sú teda nezvyčajné mená. Oproti tomu znie Elisabeth Sturmová úplne banálne. „Colin Jeremiah Blackburn,“ šepkala som. Odkiaľ, dopekla, pochádza ten chlapík?

Postavila som sa na špičky, aby som z bezpečnej vzdialenosti nazrela ponad stenu boxu. Louis sa upokojil a obrátil sa ku mne svojou mohutnou zadnou časťou tela. Box bol úplne čistý a obložený čerstvými balmi slamy, na ktorých meditovali tri stajňové mačky. Hľadeli na mňa prižmúrenými očami ako sfingy na stráži.

Zrazu a celkom nečakane strach ustúpil vyčerpaniu. Zničujúca jazda na bicykli, strach, smäd, slnko, Louis – potrebovala som si odpočinúť. Odpotácala som sa do jedného z prázdnych boxov v prednej časti stajne, kým mi kolená nevypovedali službu. Slama ma mäkko prijala. Myšlienky sa mi pomaly rozmazávali, splývali navzájom a vytvárali nové a nové nepokojné špirály.

Už to neboli myšlienky.

Boli to len pocity.

Nočný motýľ

Keď som sa zobudila, bola už takmer tma. Malú chvíľku som nevedela, kde som. Bezradne som prešla prstami po slame podo mnou. Prirodzene, stajňa… Oprela som si hlavu o lakte. Jedna z mačiek sa mi uvelebila na kolenách a nevrlo na mňa zazerala.

„Prepáč, prosím,“ zašepkala som a jemne som ju odsunula. Nahrbila sa, unavene zívla a zmizla.

Pozrela som sa na hodinky, ale nedokázala som rozoznať, koľko je hodín. Slnko však nemohlo zapadnúť dávno, pretože aj tu v stajni bolo iba prítmie.

Opatrne som vstala a oprášila si zo šiat slamu. Čierny tieň skĺzol po mojej ľavej nohe. Potlačila som výkrik a striaslo ma.

S námahou som si roztriedila ruky a nohy. Stále mi bolo veľmi teplo, takže som mala pocit, akoby som namiesto vzduchu dýchala olovo. Keď som vyšla z boxu, zacítila som zmenu. Plecia sa mi uvoľnili. Nebol tam Louis. Vedela som to, nemusela som sa ani obrátiť. To však znamenalo, že kým som spala, niekto tu bol. Určite Colin. Postavila som sa do uličky v stajni a pozrela sa nabok. Nie, nemohol ma vidieť. Napoly privreté dvierka boxu zakrývali malé hniezdo na slame, kde som ležala.

Bol to desivo bolestný pocit, vedieť, že jeho srdce bilo iba niekoľko metrov odo mňa, zatiaľ čo ja som vôbec nevnímala svet okolo seba.

Ospalo som vybehla von – a to, čo som tam uvidela, mi doslova vyrazilo dych. Zdalo sa mi, že Louis sa vznáša nad jazdeckou plochou. Bez námahy preberal svojimi veľkými, ťažkými kopytami a v sedle zľahka sedel Colin. Nie, nesedel, splýval so svojím koňom. Tieň čiapky a modrosivé svetlo súmraku mi bránili v tom, aby som mu videla do tváre. Jeho plynulé, silné pohyby na mňa pôsobili mladistvo. Ako vôbec mohol prejsť pomedzi všetky tie prekážky, malé jazierka, kríky a stromy? Veď už bola takmer tma.

Ako tisícročia stará strašidelná mystická postava sa Louis kĺzal voňajúcim súmrakom, na stromoch slávik spieval melancholickú pieseň.

Studený závan vetra, ktorý sa zrazu tadiaľ prehnal, roztrepotal Louisovu dlhú hrivu, on sám však zostal sústredeným konským zázrakom. Na papuli sa mu tvorila pena a nozdry sa mu vlhko leskli. Zdalo sa, že Colina tvrdý tréning neunavuje a vôbec sa nepotí.

Nedokázala som sa pohnúť. Musela som sa aspoň malú chvíľu pozerať na koňa a človeka. Nenápadne som sa oprela o brečtanom obrastenú stenu stajne. Tu ma Colin nezbadá. Moje oči naňho zamyslene hľadeli a čas sa zastavil.

Zo snovej hypnózy ma prebral až hluk lietadla vysoko nad nami. Zrazu som si opäť cítila telo. Oči ma pálili ako oheň a bez prestania slzili, v ústach som mala také sucho, že som už nedokázala prehĺtať. Na roztrasených nohách som sa náhlila k napájadlu. Bolo mi jedno, či ma Colin zbadá, alebo nie. Alternatívou totiž bolo, že budem bledá a bez známok života ležať pred stajňou. Otočila som kohútikom a rozhorúčenú hlavu som vopchala pod ľadovú vodu. Jazykom som zachytávala stekajúce kvapky a s námahou som zatlačila nevoľnosť naspäť do žalúdka. Opäť som mohla prehĺtať. Trpká príchuť v hrdle zmizla.

Mokré vlasy som si odhrnula dozadu a na chrbte opretom o stenu som sa zosunula na zem. S ťažkosťami som zavrela kohútik. Bola som prislabá na to, aby som sa postavila. Nikdy by som v takomto stave nemohla ísť domov. Nikdy. Zdalo sa mi dokonca nemožné, aby som z vrecka vyhrabala mobil a niekomu zavolala. Celkom som si vedela predstaviť, že sa tu niekde uložím a budem spať až do rána.

„Mala by si sa občas trochu napiť.“ Bez toho, aby som sa pozrela, cítila som pred sebou nafúkaný úškrn. Hoci sa pri mne zjavil celkom nehlučne, nezľakla som sa.

„Ach, choď do čerta, Colin,“ zavrčala som. On sa len zasmial.

Nemala som náladu byť milá. Veď ani on nebol ku mne milý. Ak sa chce hrať, mal by si nájsť niekoho iného. Okrem toho ma pri pomyslení na to, ako asi teraz vyzerám, začalo bolieť brucho, čo bolo všetko možné, len nie elegantné. Kvapka vody mi stekala po chrbte a triaslo sa mi celé telo. Otriasla som sa ako mokrý pes.

Colin sa postavil vedľa mňa k napájadlu a s nesmiernym pokojom začal čistiť Louisov chrup. Tupo som hľadela na jeho čižmy a cítila som vôňu veľmi starej, mastnej kože.

„Nemala by si tu byť,“ povedal Colin úsečne.

„Tak, nemala by som,“ odvetila som nevrlo. Zastenala som a rozprestrela som si mokré vlasy na zaprášené plecia. „Ale som tu. Daj si okolo seba postaviť plot z ostnatého drôtu, keď pre teba žiadny človek nie je dosť dobrý.“

Ajaj. Už som hovorila ako Maike. Ale nemyslela som to tak ako ona. Napriek tomu som mala pocit, že ešte musím niečo dodať. „A vôbec, Maike si chcela so mnou zajazdiť na koni,“ obhajovala som sa. Sama som sa čudovala, že som vôbec dokázala vytvoriť takú dlhú vetu. Ešte pred minútou by som ani jasne nevidela.

„Ach, áno, Maike. Naša konská našepkávačka.“ Z Colinovho hlasu sršal výsmech. „Chcela ti nanútiť jedného z tých chromých koní?“

„Neúspešne,“ odvetila som chladne.

„Na nich sa človek nenaučí jazdiť. Tie ťa len nesú.“

Okej. Colin neučí dievčatá, a na Maikiných koňoch sa nedá naučiť jazdiť. To bol asi jeho spôsob, ako mi povedať, že som tu neželaná. Ellie, tu sa nič nenaučíš. Preto: Odpáľ!

Cítila som, že už sa môžem postaviť, ale vôbec som netušila, ako by som rozumne mala tento večer ukončiť. Zdalo sa mi, akoby som bola tisícky kilometrov od domova.

Aj keby som niekomu zavolala, aby ma vyzdvihol, a ten niekto mohol byť len ocko alebo mamina – ako som im mala opísať, kde vlastne som? Kde vlastne bola najbližšia cesta? Frustrovaná som sedela a kolená som si pritiahla tesnejšie k telu. Colinove špičky čižiem sa obrátili. Hľadela som za nimi, ako sa krok za krokom odo mňa vzďaľujú. Somár, zlostne som si pomyslela. Niečo iné ako arogantné poznámky nemáš v sklade?

Jeho kroky zastali.

„Počkaj na mňa vonku. Odveziem ťa domov.“

Prekvapene som zdvihla zrak, ale Colina už dávno nebolo. Pravdepodobne v stajni čistil svojho diabolského koňa.

Stonajúc som sa zodvihla. Ľavá noha mi zaspala. Pulzujúcim mravčením sa mi do nej pomaly vracala krv, keď som odchádzala od napájadla. Poníky boli všetky spolu a spokojne sa pásli, akoby tu Maike a ostatní vôbec neboli. Môj bicykel nebol pri bráničke. Pre mňa za mňa, pomyslela som si ľahostajne, tak je fuč.

Ťažkopádnymi krokmi som kráčala k brečtanom obrastenému oblúku brány, na ktorom sa rozsvietila stará liatinová laterna a zalievala tmavozelené listy žltkastým svetlom. Nado mnou práve dokončil pavúk svoju sieť, umelecké dielo z tisícok jemných vlákien prinášajúcich smrť. Už sa do nej aj chytil nočný motýľ. Zúfalo trepotal krídelkami. Ktovie, či tušil, že musí zomrieť?

Dva biele dlhé prsty chytili motýľa a uvoľnili ho z pasce. Pavúk ďalej nehybne číhal. Colin mu nežne prešiel palcom po chrbte. „Chytí sa ti tam niečo iné,“ povedal potichu. „Tmou lieta dostatok malých potvor.“

Ako začarovaná som sledovala nočného motýľa, ktorý s takmer badateľným vibrovaním roztvoril krídla a pritúlil sa na Colinov chbát ruky. Celkom nevinný chrbát ruky, pod ktorého bielou pokožkou pulzovali modré žily. Motýľ sa takmer proti svojej vôli zodvihol a odletel do tmy.

Colin si dal dolu čiapku, to som zaregistrovala kútikom oka. Okolo jeho zaprášených čižiem sa obtierala sivá tigrovaná mačka. Je to riadne hlúpe, civieť mužovi na čižmy, napomínala som sa. Zrazu som však mala strach pozrieť sa mu do tváre. I keď, to som si musela priznať, veľmi som si to želala. Nie, ešte stále si to želám. Mala Maike pravdu? Je škaredý?

Donútila som sa zodvihnúť hlavu. Môj pohľad sa držal zeme akoby priťahovaný magnetom, a to tak veľmi, že to takmer bolelo – nedokázala som ho odlepiť. Trošku menej sily vôle a ostala by som stáť so zvesenou hlavou.

Teraz som sa však pozrela na Colina.

Zapotácala som sa a lakťom som narazila na rozpadnuté kamene oblúka brány. S tým, čo som videla, som nepočítala. Namyslenú šľachtickú tvár alebo drsný pohľad – no, možno. Ale nie toto.

Pri najlepšej vôli som nedokázala povedať, či je Colin pekný. Škaredý však určite nebol. Vyzeral – vyzeral inak. Inak ako ostatní muži, ktorých som doteraz stretla. Oči mal šikmé, tmavé a hlboké ako oči Indiána. Vychádzala z nich vnútorná žiara, podobne ako u chorého s horúčkou – ale oveľa zdravšia a silnejšia. Na výrazných lícnych kostiach sa mu napínala svetlá a bezchybná koža. Čierne, husté, sympaticky chaotické pramene vlasov mu siahali až k ostro rezanému ušľachtilému nosu. Tvár akoby zmiešaná z tisícich národov, stará tvár a pritom taká neuveriteľne mladá.

Pozrel sa na mňa bez emócií a nedbalým pohybom si odhrnul z čela nepoddajné vlasy. Aj čelo vyzeralo ako vytesané z kameňa. V obidvoch ušiach mal niekoľko jednoduchých strieborných krúžkov – dokonca aj celkom hore, kde to pri prepichovaní muselo bolieť. A potom tu boli jeho pery. Sotva som niekedy videla perfektnejšie mužské ústa, to som proti svojej vôli musela priznať. Úzke a predsa plné, jemne tvarované, s drobnými vráskami v kútikoch, takmer také bledé ako pokožka – veľmi bledé.

„Umelé svetlo ani tebe neprospieva,“ komentoval bez pohnutia moje nechápavé civenie a pri úsmeve odhalil rad bezchybných, svietiacich zubov. Dokázal vari čítať myšlienky?

„Čo sa tak čuduješ, že ľudia na teba civia. Veď svoju tvár stále ukrývaš pod čapicou,“ povedala som jedovato a cítila som, ako sa červenám. Áno, spotila som sa, ležala som na sene, môj mejkap sa porúčal už cestou sem a s rôznymi takmer bezvedomiami sa môj večer stával nesporne zlým večerom – pravdepodobne som nevyzerala dobre. Aspoň, v to som však dúfala, že nevyzerám tak zvláštne ako on.

„Chceš ísť domov?“ opýtal sa.

„Vlastne ani nie. Nie hneď,“ odvetila som úprimne. Nie, ešte som nechcela ísť domov. Noc akoby ma ťahala von, do prírody. Colin si ma premeriaval svojimi šikmými očami.

„Netúžim po nijakej dedinskej krčme alebo pizzerii,“ skonštatoval s takým tónom, ktorý nepripúšťal nijaký odpor.

„Ani ja nie,“ odvetila som rýchlo.

„Tak poď so mnou,“ povedal a sebaistými krokmi kráčal k autu zaparkovanému za stajňou. Teraz som si ho po prvý raz poriadne prezrela – skutočné terénne monštrum. Zrejme musel mať takú obludu, aby utiahla kolos, ako bol Louis, spolu s prívesom. V obrovskom batožinovom priestore ležal môj bicykel.

Otvoril mi dvere a vyliezla som na sedadlo vedľa vodiča. V aute bolo dusno. S bzukotom sa otvorili okná a vlhký, voňavý nočný vzduch mi chladno pohladkal kožu.

Nemala som ani zdania, kam ma chcel vziať, čo mal v pláne. Možno ma len jednoducho odvezie domov – s tým som tiež počítala, pretože som nemala pocit, že by túžil so mnou stráviť ešte viac času. Nevedela som to však s istotou a samotná moc nado mnou, ktorú som mu vložila do rúk, patrila medzi tie veci, z ktorých by si mamina a ocino robili starosti. Nikdy nenastúp nikomu cudziemu do auta. Zostaň vždy nezávislá. Radšej si vezmi taxík. Všetky rady som hodila za hlavu.

Chvíľu trvalo, kým sme sa dostali na pevnú cestu. Colin nezažal reflektory a ja som nemala odvahu ho na to upozorniť. Možno by ma potom vyhodil a musela by som sa pešo trmácať čiernou nocou.

Až na hradskej stlačil tlačidlo. Na polceste do Kaulenfeldu, len asi dva alebo tri kilometre od nášho domu, zahol do lesa. Cesta sa zužovala na chodník, ktorý potom plynulo prešiel do príjazdovej cesty pokrytej ihličím.

Okolo nás panovala úplná tma, len svetlá reflektorov osvetľovali hrboľatý chodník. Colin zastavil, aby mohla prejsť srnka s malým sŕňaťom a temným zrakom hľadel za nimi. Vedomím mi otriasol ohlas môjho sna. Na pár sekúnd som cítila ich divo bijúce srdcia.

Potom sa pred nami objavila otvorená kovaná železná brána. Colin hravo prešiel obrovským autom cez bránu, zaparkoval a vypol motor. Nemo som zostala sedieť vedľa neho a v tme som rozoznala starodávny dom postavený zo sivých kameňov. Dlhonohá mačka sa vynorila z čierňavy mohutných drevených dverí. Mňaukajúc bežala k nám, keď sme vystupovali z auta.

„Ahoj, Pán X,“ povedal potichu Colin a pohladkal kocúra. Pripadala som si ako v rozprávke, ale nebála som sa. Pulz mi odvážne bičoval celým telom a spôsoboval svrbenie pokožky od korienkov vlasov až po končeky prstov.

Mihotavý záblesk za húštinou lesa nakrátko osvetlil scenériu. Colin stál vedľa mňa vzpriamene ako dlhý, štíhly tieň a hľadel na dom.

„Čo – čo je to za usadlosť?“ opýtala som sa ho nesmelo.

„Hájovňa z 19. storočia. Bola to výhodná kúpa a potom som ju opravil. Pre väčšinu ľudí stála na priveľmi odľahlom mieste. Pre mňa a moje povolanie je však perfektná.“

„Čo vlastne robíš?“

„Som pomocníkom na tunajšom lesnom úrade a študujem lesníctvo. Tak popritom všetkom.“

Neovládateľne som vybuchla do smiechu. Lesník! To boli pre mňa obmedzení muži v zelenom, ale nie niekto ako Colin.

Iba si povzdychol a nechal ma smiať sa. „Netušíš, čo pre mňa les znamená. Aký je pre nás dôležitý. A aký tichý dokáže byť.“

Okamžite som sa prestala smiať. Zdalo sa, že výnimočne mi nemal za zlé moje trápne správanie.

„Určite si smädná, Ellie.“ Veru áno, mal pravdu. Opäť som mala sucho v krku.

Otvoril ťažké dubové dvere a vošiel dnu bez toho, že by zažal svetlo. Pán X ho rýchlo nasledoval. Hoci si moje oči pomaly zvykali na tmu, vnútri domu som nedokázala nič rozoznať.

„Colin?“ ozvala som sa váhavo.

„Hneď som tam,“ počula som z diaľky jeho hlas. Kde trčal? Nepočula som vôbec nijaké kroky. Zvedavo som prekročila prah. Zachytila som tiché rinčanie, ktoré prichádzalo z jednej zo spodných miestností – prirodzene, nápoje boli pravdepodobne uskladnené v pivnici. Spoľahla som sa na sluch a pomaly som sa pomocou hmatu posúvala bližšie k zvukom.

Vychodené kamenné schody ma doviedli dolu. Ani tu nesvietilo svetlo. V kolínskom dome som sa vyznala poslepiačky a svetlo som zažala len vtedy, keď som ho naozaj potrebovala. Táto pivnica však bola pre mňa cudzím terénom a odhliadnuc od toho nebolo veľmi úctivé nechať hosťa tápať v dome po tme.

Zrazu mi do nosa vošiel zápach, ktorý som nedokázala zaradiť – teplý a organický, súčasne ostrý, slaný a divý. Prudko sa ma chopila panika a chcela som ísť za Colinom, aspoň do jeho blízkosti – čo to bol za zápach? Odkiaľ som ho poznala?

Vrhla som sa dopredu a tvár mi vrazila do čohosi mäkkého, slizkého. S priduseným výkrikom som sa snažila uchopiť to. Medzi prstami som ucítila štetinatú kožu.

„Colin! Pomoc!“ revala som. „Prosím, rýchlo poď sem, prosím!“ Bezhlavo som mlátila rukami okolo seba a stále mi do tváre striekala slizká páchnuca látka.

„Elisabeth,“ zastonal nervózne. „Povedal som, že máš ísť za mnou?“

Plameň sviečky rozžiaril tmu a ja som znovu zrevala, keď som videla, čoho som sa dotýkala. Štyri krvavé polovice diviakov viseli v prázdnej pivničnej miestnosti. Zlostné malé očká na mňa čierno civeli z mŕtvych očných jamôk. Vzlykajúc som si rukami prešla po tvári. Prsty som mala celé od krvi.

„Och, bože… och, bože…“ Vrhla som sa ku schodom a chcela som vybehnúť von, ale minula som prvý schod a tvrdo som vrazila do studenej steny. Silná ruka ma nežne chytila okolo bokov a bez námahy vyniesla nahor. Na konci schodov ma Colin postavil na zem ako malé, neposlušné dieťa a hľadel na mňa potriasajúc hlavou. Nedokázal potlačiť mierny úškrn a v tú chvíľu som ho za to nenávidela.

„Čo… to… je?“ dychčala som a žalujúco ukazovala smerom dolu.

„Dva diviaky, ktoré tam stekajú z krvi a zajtra ich predám.“ Presne. Bola to krv, čo som cítila. Krv a silný pach diviny.

„Prečo? Prečo?“ pýtala som sa nie menej žalujúco.

„Ellie,“ povedal Colin trpezlivo, ale vyzeralo to tak, akoby sa pri pohľade na moju krvou ušpinenú tvár musel premáhať. „Pracujem v lese. Väčšina lesníkov sú aj poľovníci. Tu je to celkom normálne. Doniesol som ti zdola vodu z cisterny, ale najprv by si si mala umyť tvár.“

Siahol na stenu a zažal svetlo. Hoci som túžila po svetle, takmer ma to zabolelo. Oslepená som zavrela oči. Po pohrome v pivnici som čakala jelenie parožie a kožušiny, ktoré budú ležať na dubových parketách. Pohovky farby lesa a staromódne stolíky.

Colin však staré steny z prírodného kameňa a ťažký drevený strop skombinoval s bielou modernou kuchyňou a svetlými modernými pohovkami. Na stene viselo staré sedlo a historické vecičky k sedlu; na kozube bolo veľa čiernobielych fotografií.

Bežala som k umývadlu, otočila som kohútikom a umyla si tvár. Studená voda zahnala hnus a strach, ktoré som ešte pred chvíľou cítila v nohách a žilách. Colin mi podal uterák. Osušila som si tvár a videla, že na pracovnú dosku položil pohár s vodou. Pri keramickej varnej doske sa vedľa seba blýskali celkom nový odšťavovač a pravdepodobne hriešne drahý kávovar z ušľachtilej ocele. Kuchyňa bola čistá, akoby sa vôbec nepoužívala.

„Mám rád moderné prístroje, ale takmer nikdy nevarím,“ odvetil Colin na moje myšlienky. Typický chlap. Potlačila som úškrn.

Voda bola skvelá. Čisto a zamatovo sa mi skĺzla dolu hrdlom. Veľmi jasne som si uvedomovala svoje pohyby pri prehĺtaní. Colin ma pozoroval tajomným pohľadom.

„Ideme von?“ spýtal sa, keď som si uhasila smäd. Prikývla som a spolu sme opustili dom. Prirodzená tma mi robila dobre. Šťastná, že som ušla pred jagavým elektrickým svetlom, nahla som sa dopredu a vybrala si z očí kontaktné šošovky. Vonku bolo jedno, či vidím dobre, alebo nie. Všetko okolo nás bolo sivomodré a mäkké.

Colin si nehlučne sadol na drevenú lavicu. Hanblivo som sa posadila vedľa neho. Obklopovalo nás teplo skorého leta. Občas nejaký záblesk osvetlil čistinku a vrhal bizarné tiene na štrk príjazdovej cesty. Ťaživé dusno zmizlo. Aj mesiac si našiel medzeru medzi mrakmi a rozmaznával nás svojím modravým leskom.

Pritiahla som si nohy a obrátila sa ku Colinovi, ktorý mlčky sedel vedľa mňa. Opäť som ustrnula. Jeho tvár vyzerala inak ako predtým vo svetle laterny v stajni. Omnoho – mäkšie a aj pokožka nepôsobila tak bledo a bezfarebne. Zdalo sa, že kvitne. Rysy mal ešte stále výrazné, ale tak nejako oduševnené a živé, až som ostala prekvapená. Pomaly otočil hlavu a mohla som sa mu pozerať do očí. Pobavene sa leskli.

„Si dobrá herečka, Ellie, ale pre mňa nie dosť dobrá,“ povedal bezprostredne.

„Čo tým myslíš?“ jachtala som zmätene.

„To vieš presne,“ odvetil bez toho, že by odvrátil pohľad. S námahou som namierila oči na Pána X, ktorý sa uvelebil medzi nami a pradúc si obtieral ťažkú hlavu o Colinovo rameno.

„Ale ja predsa nič nehrám,“ bránila som sa.

„Nie, teraz asi nie. Ale inokedy neprestajne. Pravdepodobne aj pred rodičmi.“

„Odkiaľ…?“ Pohoršene som vstala a snažila som sa tváriť urazene. Jeho úškrn zosilnel. „Odkiaľ to môžeš práve ty vedieť?“

„V ľuďoch sa vyznám. Nie si sama sebou.“

Och. Pán sa dobre vyzná v ľuďoch. Prirodzene. Čo pán vlastne nevie? Pomyslela som si.

Podľa očí, čo ma zradcovsky začali páliť, som vedela, že trafil do čierneho.

Nie, teraz neplač, dohovárala som si potichu. To by som zostala sama, lebo plačku nikto nemá rád, a vôbec nie budúci lesník s otrasnými polovičkami diviakov v pivnici.

S povzdychom som si znovu sadla vedľa neho a nervózne si prešla po vlasoch.

„Keby som bola sama sebou, potom… potom… Bola by to katastrofa,“ mrmlala som. „To nejde. Také niečo nechce nikto zažiť. Ty si vari sám sebou?“ spýtala som sa s chuťou zaútočiť.

„Áno,“ povedal pokojne a škrabkal Pánu X brucho.

„Hm. Potom si ale…“ zabrzdila som sa.

„Čo som?“ Jeho úškrn ma pomaly provokoval.

„Veľmi zvláštny. Aby som sa vyjadrila opatrne.“ Prekrížila som si ruky na prsiach a kúsok si od neho odsadla.

„Nikdy som nepopieral, že nie som zvláštny. Som zvláštny. V pravom zmysle slova.“ Úškrn mu zmizol z tváre a v ľavom kútiku úst sa objavila drobná ostrá vráska.

Odvrátil sa odo mňa a namieril svoj zrak na mesiac, ktorý sa mliečne jagal nad vysokými jedľami. Znovu priletel nočný motýľ. Usadil sa na Colinovom líci a tenkými tykadlami skúmal jeho pokožku, akoby pil chutný nektár.

Colinova sebaistota mi nerobila dobre. V kútikoch očí ma ešte stále šteklili slzy. Nemala som chuť dať sa ním liečiť. Mal úplnú pravdu – zvláštny bolo preňho ešte pekné slovo. Rozhodla som sa otočiť diskusiu. Teraz by mi mal niekoľko vecí vysvetliť.

„Prečo máš koňa u Maike? Myslím si, že to nie je vhodná stajňa pre jazdca, ako si ty, či sa vari mýlim…?“ zvolila som na začiatok pokiaľ možno bezvýznamnú tému.

„Nenechal som Louisa u Maike,“ odvetil poučujúco. „Stajňa patrí jej starému otcovi.“

„A ďalej?“ pýtala som sa tvrdohlavo. Bolo to horšie ako trhanie zubov. Colin dlho hľadel na mesiac, kým mi odpovedal.

„Starý pán je slepý.“

„Aha.“ Vôbec som nechápala.

„Nevidí ma.“ Colin sa sucho zasmial. „Zo začiatku hovoril, že som diabol. A s diablom si netreba začínať. Je to veľmi nebezpečné.“

„Dokážem ho pochopiť,“ povedala som chladne.

„Ale potom ma raz večer počul jazdiť. Povedal, že svoj názor musí opraviť. Nie som diabol, ale padlý archanjel. Aspoň čo sa týka koní. Nuž, on potrebuje moje peniaze a ja občas potrebujem miesto na jazdenie. Také je to jednoduché,“ ukončil to Colin.

„Prečo nie normálna stajňa s inými koňmi a ľuďmi?“

„Louis je žrebec,“ vysvetlil Colin krátko. „Priveľmi sa naparuje.“ To bolo všetko? Len preto, že Louis bol žrebec, stál sám uprostred lesa, obklopený huňatými poníkmi, ktoré boli na druhej strane dobra a zla?

„Ako dlho už máš Louisa?“ pýtala som sa ďalej.

„Vychoval som ho.“ Colinov hlas bol zrazu mäkký. „Pochádza z Anglicka a je to typická nehoda z pasienkov. Nejaký domáci žrebec sa zatúlal medzi chovné kobyly. Hneď som zbadal, aký potenciál v ňom väzí. Musel som ho mať. Tak som ho naučil na sedlo.“

Bol vari Colin starší, ako som si myslela? Alebo jeden z tých géniov, ktorí už vo veku štyroch alebo piatich rokov neohrozene galopovali po poliach?

„Mal si už veľa koní?“ Otázka mi pripadala absurdná, ale napriek tomu som ju položila.

„Áno. Veľa,“ odvetil. Nedôverčivo som potriasla hlavou. Čím vlastne ten chlapík je – chválenkárom? Znalosti ľudí, popri tom štúdium, kúpa domu, kôň z Anglicka, jeden z mnohých. Osedlal ho. Pche. Chce ma len vodiť za nos.

„Koľko máš rokov?“

Odpútal svoj pohľad od mesiaca a priamo sa na mňa pozrel, nemihnúc ani brvou. Nočný motýľ ešte stále spočíval na jeho líci ako živé tetovanie.

„Dvadsať,“ povedal potichu.

Teda predsa. Dobre som odhadla jeho vek. Pripustil, aby som kritickým okom pozorovala jeho rysy. V tvári som mu nevidela nijaké stopy po veku. Aj ruky mal mladé, i keď boli na prstoch poznačené miernymi mozoľmi – tam, kde držal opraty.

„Ale prečo – ako možno – myslím tým, že kone sa dožívajú viac ako pätnástich rokov, a…?“ Bezradne som potriasla hlavou.

Colin na moment pôsobil, akoby s niečím bojoval a prehral. Potom sa zodvihol, vošiel do domu a o niekoľko sekúnd sa vrátil s dvomi fotografiami. Musel ich vziať z kozuba – boli to zažltnuté čiernobiele snímky. Moje oči si už celkom dobre zvykli na tmu, takže som si ich bez námahy mohla pozrieť. Na jednej fotke stál Colin s prekrásnym koníkom na lúke; na druhej na ňom jazdil – svojím obvykle pyšným, dôstojným a elegantným držaním, ktorému nikdy nebude chýbať uvoľnenosť.

„To bol môj prvý kôň. Kobyla z Arábie. Prekrásne zviera. Na papieri mi nepatril, ale v srdci áno.“

V hlave som mala riadny chaos. Áno, na fotke vyzeral mladšie. Vlasy mal kratšie, ale už bol taký vysoký ako teraz. Čo do čerta robil so svojimi koňmi, keď mal v takom krátkom čase takú veľkú spotrebu? Používal ich len ako športové náradie? Veď predtým to tak nevyzeralo? Kedy vymení Louisa? Táto myšlienka ma nečakane bodla.

Kým som stihla dať dokopy a položiť otázky, ktoré sa na mňa hrnuli, opatrne mi vzal fotky z rúk.

„To by už stačilo,“ povedal akoby sám pre seba a takmer nebadane potriasol hlavou. Potom sa na mňa pozrel, zodvihol ruku a prstami mi nežne prešiel po viečkach. V tomto momente oťaželi a moje otázky sa začínali rozplývať. Rýchlo, ešte nie, hovorila som si. Len jednu jedinú.

„A mal si už vtedy… Čo bolo s Louisom…? A tá kobyla – prišiel si o ňu?“ hovorila som ťažkopádne.

„Musíš už ísť domov, Elisabeth,“ povedal Colin rázne. O chvíľu bude polnoc a si už veľmi unavená.“

Nočný motýľ sa odlepil z Colinovho líca a odletel preč. Ľadový závan vetra s ním zamával, kým zmizol v tme. Zdalo sa mi, že Colinove oči zažiarili.

„Noc je taká pekná,“ šepkala som. Každý jeden úder srdca ma ťahal ďalej nadol, k mäkkej, voňajúcej lesnej pôde pod nohami. Chcela som sa natiahnuť, zavrieť oči a ponoriť sa do tmy, v tom prekrásnom uvoľnenom stave medzi bdením a spánkom, tu pred Colinovým domom. Neexistovala krajšia posteľ.

„Musíš ísť domov,“ trval na svojom naliehavo. „Choď.“

Bolo to ono, čo som si myslela? Vyhadzoval ma? Pripadalo mi to tak, akoby som nemohla byť už ani o sekundu dlhšie v jeho blízkosti. Vstal a na niekoľko metrov odo mňa odstúpil.

Vari som sa priveľa pýtala? Rozpačito som vstala. Vietor zosilnel a špičky jedlí nad našimi hlavami šumeli.

„Choď napred,“ vyzval ma Colin. „Pán X ťa bude sprevádzať. Zamknem dom, potom ťa autom odveziem.“

Pán X naozaj zoskočil z lavičky, vystrel sa a bežal napred, priamo do tmavého lesa. Keď som hneď nešla za ním, posadil sa na chodníček osvetlený mesiacom a čakal.

Uvažovala som. Ešte nikdy som nebola tak neskoro večer sama v lese. A už vôbec nie krátko pred polnocou. Keď som sa obrátila ku Colinovi, tvár mu zahaľoval tieň, a pretože som nechcela, aby ma druhý raz vyhnal, podvolila som sa a s povzdychom som nasledovala Pána X, ktorý ma bezpečne viedol tmou a pravidelne robil prestávky, aby na mňa počkal. Nezostávalo mi nič iné, len mu dôverovať. Neustále priadol, čo ma upokojovalo.

Zrazu mäkkú pôdu podo mnou roztriasol rýchly dupot unikajúcich kopýt. Zastala som. Pán X sa otočil, akoby chcel naznačiť, že mám pokračovať. Nočný vietor zavial trpkú vôňu vystrekujúcej zeme šepkajúcou húštinou. Potom sa nebo nad nami zrazu upokojilo. Na les padlo mŕtvolné ticho. Vzduch sa nehýbal. Pán X na mňa uprene hľadel a ja som opätovala jeho pohľad, skoncentrovala som sa len na jeho žlto sa lesknúce oči, keď po nekonečne sa vlečúcich minútach vrčanie motora terénneho auta preťalo mlčanie noci. Ostré kužele reflektorov ma osvetlili zozadu a z môjho tieňa spravili dlhú, roztrasenú siluetu.

Colin otvoril zvnútra dvere a ja som sa vsunula do auta, zatiaľ čo čierny kocúr odvážne kráčal naspäť k domu.

„No? Bolo to také zlé?“ spýtal sa Colin s výsmešným úsmevom v kútikoch úst. Vyzeral prekvapujúco zdravo a čulo. Naozaj potreboval tak veľa času na zamknutie domu a naštartovanie auta? Túto otázku sa mi nepodarilo sformulovať. Odradila ma od toho cudzia sila, ktorú som nevedela ani pochopiť, ani pomenovať.

„Nie,“ priznala som proti svojej vôli. „Bola to skúška odvahy alebo čo?“

Neodpovedal. Zašiel na horný koniec Kaulenfeldu, vyložil môj bicykel a otvoril mi dvere. Ako zo starej gavalierskej školy – a nie práve decentne ma upozornil, aby som konečne zmizla.

„Vypadni.“ Skĺzla som zo sedadla a cítila som, že moje kosti a kĺby boli bolestivo proti. Kedy konečne zmizne tá strašná svalovica?

„Colin?“ Snažila som sa, aby mi hlas znel sebaisto. „Chcela by som viac spoznať Louisa.“ Chcela by som spoznať teba, nie Louisa. Z Louisa som mala strach. Panebože, čo som to zase povedala?

„Íha,“ smial sa. Zase si zo mňa uťahoval?

„Prosím,“ dodala som.

„A ja by som chcel, aby si teraz išla spať.“ Znelo to priateľskejšie ako všetko ostatné, čo mi doteraz povedal, ale ešte stále veľmi prísne. Chcela som ho na to upozorniť, že nie je môj otec – alebo niečo v tom zmysle –, ale nebol náhradou otca. Nechcel, aby som išla spať preto, aby som si odpočinula, nie, chcel to, lebo… Myšlienky sa mi domotali.

„Dobrú noc, Ellie.“ Zavrel dvere.

Vzdorovito som sa obrátila a tlačila bicykel poľnou cestou dolu k domu. Mamina a ocino už išli spať. Všade bola tma, len na chodbe blikotala biela sviečka. Až do tretej v noci som sedela pred televízorom s očami slziacimi od únavy. Môj úmysel spraviť si poriadok v myšlienkach, zostaviť zoznam otázok pre Colina, nájsť vysvetlenie pre dnešný večer, interpretovať jeho správanie, však vždy stroskotal. Všetky dojmy sa navzájom poprepletali a bez zábran mi vírili v preplnenej hlave.

Nakoniec mi zostalo iba jedno – smútok, s akým rozprával o svojom prvom koníkovi. Čo sa stalo, prečo oň prišiel? Hovoril ako chvastúň? Niekto, kto sa len hrá na dôležitého? A prečo tak zrazu rozhovor prerušil?

Keď som splnila Colinovo želanie a konečne išla spať, cítila som sa zrazu nekonečne príjemne a ochraňovaná.

Započúvala som sa do volania vtáka na okraji lesa a vychutnávala som si sladký pocit zaspávania.

Modrý ľad

Nasledujúci deň mi od rána hučalo v hlave a niekoľko minút som musela premýšľať, kým som si dokázala oddeliť sen od skutočnosti.

Moje sny boli popletené, bláznivé a vzdialené od každej reality, akoby som prijala inú postavu a inú dušu, ale postupne mi aj večer u Colina pripadal veľmi vzdialený od reality.

S hrôzou som si spomenula na temnú pivnicu s mŕtvymi diviakmi, ale takisto intenzívne sa mi do pamäti vryla zamatová noc so zábleskami a Colinovo smutné mlčanie. Naozaj ma lesom viedol čierny kocúr? Čo bolo vo vode, ktorú mi dal Colin – čistá vodka?

Rozhodla som sa pre horúcu sprchu, po ktorej môj svet určite zas nadobudne zvyčajné formy. Dôvernejšie a nudnejšie. Keď som chcela vojsť do kúpeľne, doletela ku mne do izby mamina vo voľných šatách po kolená s dotieravo optimistickou náladou, že „život je krásny“ a hovorila o nejakom zariadení na vodoliečbu, ktoré práve pred desiatimi minútami nainštalovali v potoku. Mali by sme ho otestovať ako prvé, veď je vonku tak krásne.

„Mami, prosím, ešte raz od začiatku. Ničomu nerozumiem.“ Nemala som chuť na žiadnu spoločnosť. Túžila som po silnej káve a melancholickej hudbe, v ktorej by som sa na chvíľu mohla ukryť.

„Len poď so mnou. Bude sa ti to páčiť! Tak sa chytro obleč. Okrem toho tam možno rastie potočnica lekárska.“

To bol, samozrejme, pádny dôvod. Priveľmi unavená na to, aby som protirečila, opláchla som si tvár vodou, zviazala svoje vlnité vlasy do uzla, ktorý skôr pripomínal vtáčie hniezdo ako účes, a spoľahla som sa na to, že cestou k nádrži s vodou nikoho nestretneme.

V kuchyni som chvatne vypila trochu pomarančového džúsu, zatiaľ čo mama od pekára, ktorý práve prechádzal okolo, kúpila žemle na raňajky. Svižne vbehla naspäť do domu a hlasno buchotala dvierkami skriniek. Mala otrasne dobrú náladu. A to aj napriek tomu, že ako zvyčajne strávila noc sama v krajčírskej dielni. Trápi ocka ešte stále migréna? Ako to len vydrží?

S opuchnutými očami som vyšla na prah dverí a musela som sa ovládať, aby som s vreskom nevletela naspäť do domu. „Dopekla,“ zapišťala som. Tri metre od našich dverí sedel Pán X a dôstojne na mňa žmurkal svojimi žlto sa lesknúcimi očami.

„Čo tu robíš?“ opýtala som sa potichu. „Chceš ma uniesť?“

Pán X len druhý raz zažmurkal a vytrvalo sedel ako socha. Teraz vyšla von aj mamina a pobavene sa na mňa zboku pozerala.

„Nemaj strach, Ellie, nie je ani piatok, ani trinásteho. Vari sa nebojíš? Pozri sa, aké pekné zvieratko.“ Žiariac vykročila k Pánu X, ale ten sa na poslednú chvíľu od nej odvrátil a lascívne odkráčal. Mamine zostali len prázdne ruky.

„Áno, aké pekné zvieratko,“ povedala som sucho a ona na mňa vrhla varovný pohľad.

„Tak poď už, ty môj leňoch. Ideme sa kúpať.“

„Je to také malomeštiacke,“ mrmlala som a s nevôľou kráčala za ňou. Mlčky sme šli do stredu dediny, vedľa statku a cestou k veľkej lúke, kadiaľ prekvapujúco mierumilovne tiekol potok s vodou po kolená.

„Tam!“ zvolala mamina pyšne, akoby osobne v krajine vyhrabala koryto v riečke. Nemala ani tušenia, ako intenzívne som sa s touto vodou už zoznámila. Na mierne klesajúcom a divými kvetmi porastenom úbočí bola ukotvená konštrukcia a po jej strmých schodoch sa dalo vojsť do koryta potoka. Bola tam typická nádrž s vodoliečbou so zábradlím na uchytenie. Mamina rázne vošla do ľadovej vody. Vzdychajúc som ju nasledovala a lapala po vzduchu, keď mi voda obmývala kolená. Bola priam arkticky studená a ja som nevdojak zvýskla, čo si mama vysvetlila ako súhlas.

„To je dobré, pravda?“ jasala a naháňala ma ešte raz v kruhu dookola, hoci som medzitým už zavýjala od bolesti.

„Nie, bolí to,“ nariekala som a dvomi skokmi som vyletela po železných schodoch von. Stonajúc som klesla na lavičku a vystrela si nohy na slnku. Bolo to najmenej cool, čím som kedy začínala deň. A pravdepodobne aj najviac občerstvujúce.

V mamine to však v každom prípade prebudilo chuť do života.

„Idem domov a pripravím raňajky – nebuď tu pridlho!“ zakričala a odpochodovala po lúke mokrej od rosy. Bez debaty, mame príroda robila dobre. Viditeľne prekvitala, napriek jej pretrvávajúcim poruchám spánku. Ja som si zas pripadala celkom zvädnutá a určite som tak aj vyzerala. Namiesto toho, aby som sa podrobila prepotrebnému skrášľovaciemu procesu, natiahla som sa na lavičke a zohrievala si na slnku brucho.

Práve ma premáhali driemoty, keď moje sny prerušil sonórny hluk motora. Buchli ťažké dvere a mužský hlas niečo zavolal. Zodvihla som hlavu a žmurkala do horúceho ranného slnka. Pred statkom stálo čierne americké terénne auto. Colinovo auto. Prirodzene, s diviačími polkami.

Rozhodla som sa, že najbližších šesť mesiacov si nedám diviaka. Ťažšie sa mi rozhodovalo, čo mám spraviť – ticho ho pozorovať? Ísť dolu a popriať mu dobré ráno? Tak ako som bola, v odstrihnutých rifliach a vyťahanom tričku? S vtáčím hniezdom na hlave?

Uvoľnila som si vlasy a prudko nimi potriasla. Bez toho, aby som sa pozrela do zrkadla, vedela som, že vyzerajú divoko. Divoko a nepoddajne. Takže radšej vtáčie hniezdo. Naslepo som sa ich snažila opäť vypnúť hore a v duchu som pritom nadávala.

„Nechaj si ich voľné. Viem, ako vyzeráš, tak alebo tak.“

Strhla som sa a takmer si sponkou vypichla oko. Ako len prišiel tak rýchlo hore bez toho, aby som ho zbadala?

„Dobré ráno,“ zajachtala som a prenechala som vlasy ich neovládateľným náladám. Bola som neumytá, nenamaľovaná, bosá, strapatá – horšie by to už sotva mohlo byť. Dúfam, že aj on vyzerá trochu zničene.

Nie, nevyzeral. Mal na sebe pohodlnú bundu s kapucňou, sivé tričko, pod ktorým sa črtalo jeho dobre stavané telo, perfektne padnúce rifle a hrubé čierne slnečné okuliare. Pán Cool bol tu.

„Mala si ísť skôr spať. Hovoril som ti predsa, aby si išla spať.“

Nuž, to bol grandiózny začiatok. Gróf Pracháč je zas vševediaci. Vstala som, zapotácala sa z tepla a v nádeji, že to bude vyzerať uvoľnene, som sa oprela o lavičku.

„Odovzdal si tam dolu tie odporné prasce?“

„Áno, odovzdal.“

„Tvoj kocúr sedel ráno u nás pred dverami,“ trepala som bez rozmyslu. Naozaj som nevedela, čo mám povedať. Colin sa mi zrazu zdal taký cudzí, taký iný – a ja som sa cítila nesvoja, keď som mu nemohla hľadieť do očí.

„Je rád v mojej blízkosti,“ uškrnul sa. Mala som podozrenie, že ma bez hanby pozoruje spoza svojich čiernych skiel.

„Colin, daj si dolu tie prekliate okuliare. Nemám rada, keď si ľudia, s ktorými sa rozprávam, schovávajú oči.“

„To sa nedá.“ Jeho úškrn zmizol. Ustúpil krok dozadu.

„Ale áno, dá sa to, vidíš, je to celkom jednoduché,“ zafučala som, natiahla ruku a cieleným chmatom som mu z nosa stiahla okuliare. Mohol tomu zabrániť, ale nespravil to. Možno si chcel vychutnať moju šokovanú reakciu. Nehybne ako socha stál oproti mne a ja som nerozumela tomu, čo vidím. To musel byť sen. Prstami som sa poštípala do ramena. Bolelo to. Nesnívala som.

Predsa tento muž predo mnou nebol Colin. Nie Colin z dnešnej noci. Jeho oči mali ten istý tvar, áno, ale ligotali sa neznesiteľne svetlou tyrkysovou farbou, oceánskou zmesou zelenej a modrej. Hnedavé pehy mu tancovali na nose a lícach. Vlasy boli ešte stále tmavé, ale premiešané s medenými prameňmi, v ktorých sa odrážali slnečné lúče. Pehy a medené pramene vo vlasoch som včera asi prehliadla, veď som napokon nemala kontaktné šošovky – ale oči? Zaručene nie.

Nepovedal nič; iba na mňa hľadel, ako som nechápavo pozorovala, analyzovala a uvažovala. Z jeho tváre som absolútne nedokázala vyčítať nejaké pocity. Reagoval na svetlo – bolo to možné? Ako chameleón na farby a náladu? Vo svetle laterny pred stajňou vyzeral ináč ako v noci vo svetle mesiaca pred domom – a teraz pôsobil ako vzkriesený Viking.

Žmurkal; zdalo sa, že svetlo mu spôsobuje bolesť.

„Čo máš s očami?“ opýtala som sa priamo. Nemala som náladu na nejaké dlhé hádanky.

„Choroba,“ odpovedal vyhýbavo.

„Och, choroba – vari akútny prípad vampirizmu?“ žartovala som.

Vtom sa jeho rysy zmenili, boli tvrdé a chladné.

„Nebuď detinská, Ellie,“ povedal odmietavo. „Už si niečo počula o alergii na slnko? Precitlivenosti na svetlo?“

Zobral mi z ruky okuliare a nasadil si ich na nos. Prepadol ma prekvapivý smútok, že som viac nemohla hľadieť do pulzujúceho ľadu jeho zreničiek. Neverila som mu. Alergia na slnko u tmavovlasých? Nikdy. Buď bol taký samoľúby, že nosil farebné kontaktné šošovky – to by som od pána Colina Jeremiaha Blackburna očakávala – a pehy som včera prehliadla, alebo… To „alebo“ som si nevedela vysvetliť.

Jeho dištancovaný, ľahostajný spôsob dorazil moju zlú náladu. S úľakom som cítila, že sa mi na slzné žľazy spúšťal dôverný tlak. Prudko som prehltla a modlila sa, aby sa mi netriasol hlas.

„To bol iba pokus o žart. Nespala som dobre. Ja som – ja…“ jachtala som a k môjmu zdeseniu to znelo celkom inak ako pevne.

„Si osamotená,“ počula som Colinov hlas – ale neprichádzal od neho, zaznieval len v mojej hlave. Povedal vôbec niečo? Zodvihla som zrak, ale z jeho tváre sa nedalo nič vyčítať. Zostala nehybná, chýbali oči, potrebovala som jeho oči…

„To je v poriadku, Ellie,“ povedal nežne. Jeho hlas teraz prenikal do mojich uší opäť normálne a prirodzene. Napriek tomu tu niečo nesedelo.

Spôsobne som vhupla do šľapiek. Stálo ma to nesmierne veľa námahy a koncentrácie, akoby mi niekto vykradol rozum. Končeky prstov ma svrbeli a v ušiach mi búšila krv. Dopekla. To bol začiatok bezvedomia. Odvčera popoludnia som nič nejedla. Jednoducho som na to nemyslela. A teraz – teraz spadnem, priamo k jeho nohám. To sa nesmie stať, v žiadnom prípade. Pred očami sa mi mihali čierne bodky a svet sa elegantne otáčal.

„Colin – ja odpadnem… ja …“

Čierňava bola ako vata. Padala som a predsa som nespadla. Neudrela som sa. Ešte som registrovala, že mi bolo trochu zle, ale z toho som si nič nerobila. Nič sa mi nestane. Mne sa nemôže vôbec nič stať. Povolila som.

Potom som bola mimo.

Prebrala som sa, pretože mi niečo chladné a jemné rytmicky tlačilo na nohy. Pomaly som zodvihla hlavu a spoznala Pána X, ktorý sa zasnene trel o moje holé lýtka.

„Hej,“ povedala som potichu. Docupital k mojej hlave a odovzdane mi priadol do ucha.

Colin zmizol. Žalúdok mi kručal tak hlasno a utrápene, že som mala zlé svedomie. Hanebne som sa zanedbávala.

„Pán X, musím okamžite raňajkovať.“ Akoby rozumel mojim slovám a rozhodol sa, že tu preňho už nie je žiadna práca, odhopkal preč. Dlaňami som si prešla po rukách a nohách. Žiadne odreniny, nijaké škrabance. Aj hlavu som mala mäkko uloženú – na čom? Pomaly som sa posadila a vzala zamatovú podložku do rúk. Bola to Colinova sivomodrá bunda s kapucňou.

„Ty si mi pekný džentlmen,“ mrmlala som a opatrne vstala. „Necháš tu bundu a zmizneš.“ Ale cítila som sa lepšie. Omnoho lepšie.

Colinovo auto bolo tiež preč. Ako dlho som bola v bezvedomí? Dve minúty? Alebo dve hodiny? Nemala som hodinky, ale slnko už bolo vysoko. Potkýnajúc som sa ponáhľala k domu.

„Ellie!“ Mamina ma čakala v záhrade. „Kde toľko trčíš? Práve som ťa chcela ísť hľadať.“ Pribehla ku mne a pozorne si ma prezerala. „Čo to máš?“

Bundu som si len tak previazala okolo bokov, akoby patrila mne. „To som si kúpila predsa ešte v Kolíne,“ zaklamala som.

„Nie, myslím toto,“ mrmlala a z pleca mi oprášila dve steblá suchej trávy, aby mi potom ešte niečo vybrala z vlasov. „Hopla,“ povedala sucho a pod nos mi strčila modrozeleno sa lesknúcu mŕtvu vážku dlhú ako prst.

„Fuj, daj to preč!“ protestovala som a odstrčila jej ruku. Ako to, že som tú potvoru nezbadala? Vtom som cítila, že ma začína bolieť hlava.

„Čo sa stalo?“ opýtala sa a rezolútnym chmatom mi zabránila, aby som povedľa nej ušla do domu. Skepticky sa mi pozerala do očí. „Preboha, Ellie, veď si biela ako krieda…“

„Okej, dobre – odpadla som,“ priznala som sa bez odporu. Uchopila ma ešte pevnejšie. So zamračenou tvárou ma viedla do domu. „Leo!“ zakričala prísne. Potom sa opäť obrátila ku mne.

„Keď som odchádzala, tak si sa uložila na lavičku. A odpadla si? Poležiačky? V polospánku?“ vzala servítku a z čela mi utrela zem. „Keď si vyšla z vody?“

„Hm. Áno. Muselo to tak byť,“ povedala som neprítomne a poškuľovala po stole s raňajkami. Pre šálku kávy a chlieb s marmeládou by som bez váhania aj vraždila. Vtom sa však zjavila vo dverách ockova mohutná postava.

„Čo sa deje?“ spýtal sa. Jeho hlas znel hlbšie ako inokedy a vlasy mal rozstrapatené. Zobudila ho vari mama?

„Keď vyšla z vody, zaspala a potom odpadla,“ povedala. Znelo to takmer ako výčitka. Zrak sa jej pevne zavŕtal do otcových tmavomodrých očí.

„Veď z toho nerobte vedu, som v poriadku,“ snažila som sa ju upokojiť, uvoľnila som sa z jej zovretia a sadla si ku stolu. V jej verzii môjho bezvedomia síce chýbal jeden prvok, ale s určitosťou by som bola odpadla aj bez Colina. A nikto by ma nezachytil. Naozaj to urobil? Alebo mi len dal pod hlavu bundu?

„Má sa dobre, veď vidíš,“ povedal ocino pokojne. Dobre bolo relatívne, ale bola som hladná. Na plátok chleba som si nahrubo natrela nutellu a chvatne vypila niekoľko dúškov vlažnej kávy. Rodičia na seba nemo pozerali.

„Musím s tebou hovoriť,“ povedala napokon mama a dala si ruky vbok. Otec prekvapene mykol plecami a stiahol sa naspäť na chodbu. Mamina ešte chvíľu hrkotala taniermi a príbormi a potom zmizla aj ona. Vydýchla som si. Mali vari zrazu výčitky svedomia, že ma uniesli do divočiny? Ak áno, tak nech sa ešte pár minút trápia. Po chlebe s nutellou som ešte zhltla jednu žemľu a croissant, vypila tri šálky kávy a zaliala to veľkým pohárom pomarančového džúsu. Až keď som bola celkom zasýtená, spomenula som si na Colinove ľadovomodré oči.

Očná choroba. Tak, tak.

Nastražila som uši. V dome zostalo ticho. Vybral sa vari ocino na kliniku? Ak áno, šla by som v jeho pracovni pohľadať niečo o zriedkavých očných chorobách a citlivosti na svetlo. Na krátku smutnú chvíľu som si spomenula na Paulove a svoje skúšky odvahy, ktorým sme sa podrobovali v otcovej pracovni s lícami horiacimi od vzrušenia, keď vonku lialo a my sme takmer zahynuli od nudy. Vtedy sme si z police vybrali medicínsku encyklopédiu a náhodne sme otvorili nejakú stránku. Vyhral ten, kto sa dlhšie pozeral na fotografiu bez toho, aby žmurkol alebo odvrátil zrak. Nikdy nezabudnem na detailnú snímku čierneho ochlpeného jazyka – nepochopiteľný, i keď zriedkavý vedľajší účinok penicilínu. Odvtedy som sa cítila vždy trochu stiesnene, keď som musela užívať antibiotiká.

Možno existovala aj snímka tyrkysovomodrých očí, ktoré by vlastne mali byť čierne. Mamin rozrušený hlas ma však zabrzdil skôr, než som stlačila kľučku. Zvedavo som pritisla ucho na dvere.

„Povedal si, že tu bude všetko lepšie – a teraz toto!“

Trvalo chvíľu, než otec zareagoval.

„Mia, nie je nijaký dôvod na rozčuľovanie. Dievčatá v tomto veku rady občas odpadávajú.“

Dievčatá v tomto veku. Ha. A o tom, že rady, sa vôbec nedá hovoriť. Napriek tomu – bolo záhadou, prečo sa tak vzrušovala. Veď nikdy nebola nejaká super mama.

„Potom mi prisahaj, Leo, prisahaj mi, že s tým nič…“

„Moment,“ zvolal ocko ostro a otvoril dvere. Zachytil ma, kým som stihla spadnúť. Blýskajúcimi očami sa na mňa pozeral.

„Elisa, môžem ti nejako pomôcť?“

„Rada by som si požičala encyklopédiu,“ poprosila som zdvorilo. Mamina potriasla hlavou a vzdychla si. Ocino cielene siahol po ťažkej čiernej knihe a vtlačil mi ju do ruky. Mama si vzdychla ešte raz.

„Vyzerá predsa zdravo,“ povedal ocko veselo.

„Idem do svojej izby,“ oznámila som a krátko som mávla rukou, prv než som rodičom ukázala chrbát a zmizla hore. Veľmi rada by som sa mamy opýtala, čo myslela tým, že tu bude všetko lepšie. Vari so mnou? Čo so mnou nebolo v poriadku v Kolíne? Alebo vôbec nešlo o mňa?

Nech je, ako je, ocino ukončil moje načúvanie. Napriek tomu som sa nie veľmi zaujímala o diskusiu v pracovni. Moji rodičia už dávno držali pri sebe ako železobetón. Najneskôr zajtra ráno budú opäť jedno telo a jedna duša.

Listovala som v encyklopédii, a ešte stále ma striasalo pri pohľade na tie otrasné fotografie. Napokon som to radšej vzdala. Rýchlo som to vzdala, pretože ma prepadol strach, že ja som tá, ktorej treba stanoviť diagnózu. Tak často som bola na pokraji bezvedomia, ale nikdy sa ma nezmocnilo. Dnes sa to podarilo. Mali mamine slová niečo spoločné s tým? Vedela viac ako ja – možno ma postihla nejaká zákerná, odporná choroba, ktorú mi rodičia doteraz úmyselne zamlčovali a ktorú chceli tu na vidieku vyliečiť.

Ale veď mi vlastne nič nebolo. Ťažké choroby sa prejavovali inak: nevysvetliteľná strata hmotnosti, silné bolesti, nechutenstvo. A príležitostne aj bezvedomie. Ale asi k tomu nepatrilo bezvedomie počas letnej horúčavy po hladovaní. Keď som to pochopila, cítila som sa zrazu ešte mizernejšie.

V bruchu sa mi rozširoval prázdny, bezvýznamný pocit a studeno sa zakrádal k srdcu. Nemala som už na nič náladu.

Na celý pekný slnečný deň, ktorý mamina ako posadnutá využila na to, aby prekopala ďalšie časti záhrady, som sa zabarikádovala vo svojej podkrovnej izbe, zatiahla látkové pásy paravánu a márne som sa snažila utiecť pred osamelosťou, ktorá sa mi krútila okolo hrude ako stará zrastená liana.

Bola som naozaj taká osamelá, ako som sa práve cítila, alebo to bola skôr spomienka na moju niekdajšiu osamelosť, ktorá ma ťažila? Môžu spomienky tak bolieť? Alebo ma nakoniec všetko opäť dobehlo?

Po tom, čo som tri hodiny nehybne ležala na posteli, som sa učila na nastávajúce skúšky, dokončila zvyšok domácich úloh a navečerala sa s rodičmi, tváriac sa veselo.

Krátko som zvažovala, či v noci nepôjdem do otcovej pracovne ďalej hľadať niečo o očných chorobách, ale potom som tú myšlienku vypudila z hlavy. Ak by ma tam ocino ešte raz objavil, mal by naozaj dôvod na obavy. Beztak mi už padlo dosť zaťažko tváriť sa, že je všetko v poriadku, pretože mamine pohľady na mne spočívali takmer počas celej večere.

Pred spaním som vylovila staré albumy, vybrala si cédečko s najroztúženejšími, najmelancholickejšími songmi – môj MP3 prehrávač, žiaľ, padol za obeť búrke – a urobila som to, čím som vlastne mala začať deň: nasadila som si slúchadlá a výdatne som sa bahnila vo svojej zlej nálade.

Potajomky som tomu hovorila kino v hlave. Len čo som zavrela oči a nechala sa vtiahnuť do hudby, premietali sa mi pred očami filmy. V hlavnej úlohe: Elisabeth Sturmová. V týchto filmoch som sa cítila ako vo svojom skutočnom živote. Ale bola som iná. Krajšia, uvoľnenejšia a vtipnejšia, a keď so mnou nespravodlivo zaobchádzali, vždy sa našli ľudia, ktorí sa ma zastali. Ktorí by kvôli mne prešli aj ohňom. Predovšetkým tu bol jeden… Takmer som sa neodvážila vysloviť jeho meno, tvár sa mi však objavovala neustále, jeho prefíkané zelenohnedé oči, nakrátko ostrihaná kučeravá hlava a zdravá ružová farba, ktorú mal stále na lícach. Grisha. Nikdy sme sa spolu nerozprávali, a predsa patril do môjho života. Nedokázala som to zmeniť. Podarilo sa mi to len v bdelom stave.

Teraz mnou prenikala hudba, takže som mala pocit, že môžem opustiť svoje telo. A hoci som si myslela, že sa vznášam nad sebou, moje zmysly boli vnímavejšie a jasnejšie ako kedykoľvek predtým. Cítila som každé drobné vlákno deky na pokožke, gumičky ponožiek na členkoch, cítila som vyhrabanú zem v záhrade, ba dokonca som vytušila klesajúcu teplotu pred oknom, sladkú arómu kvapiek rosy a prašnú sivú vôňu ulice.

Keď som sa prebudila, bola tma a ticho. Slúchadlá v ušiach mi spôsobovali bolesť a jedným ťahom som ich vytrhla von.

Celé telo som mala naplnené bôľnou ťažobou, ktorá ma ťahala von do noci. Videla som pritom, ako som bosé nohy spustila z postele, položila ich na chladnú podlahu a kráčala ku dverám. Podošvy sa takmer nedotýkali dlážky. Nehlučne a vznášajúc sa som sa pohybovala po schodoch dolu, otvorila som dvere zimnej záhrady a vyšla von. Stupne vonkajších schodov boli ľadové, ale to mi neprekážalo.

V záhrade chrbtom ku mne stál Colin. Mal na sebe rifle z predpoludnia a vlnený sivý pulóver. Vlasy mu tvrdohlavo a plné života odstávali na všetky svetové strany a mesačný svit rozsvietil jeho šiju na strieborno.

Vedela som, že nemusím nič povedať. Ťažoba v mojom tele a duši ma mohutným prúdom hnala k nemu. Keď som bola pri ňom tak blízko, že som sa ho mohla dotknúť, otočil sa.

Pozrela som sa mu do očí a hrozilo, že spadnem. Také tmavé, také hlboké…

Naozaj som osamelá, pomyslela som si a neprestávala som hľadieť do jeho očí, hoci priepasť bola už tak blízko.

Viem, povedali mi jeho myšlienky. Oprela som si hlavu o jeho hruď a mäkká látka pulóvra ma hladkala po líci. Objal ma silno a isto a ťažoba vo mne sa začala rozpúšťať. Pevne si položil ruky na môj chrbát a jeho dych mi ako vetrík hladkal krk.

S prenikavou bolesťou sa jeho nechty zabárali do môjho tela. Cítila som pach krvi a každú rubínovočervenú kvapku, ktorá sa uvoľnila z mojej pokožky a stekala dolu chrbticou. Colin ma tlačil dolu na zem.

Pripustila som to – a tiež som dovolila, aby sa jeho ostré, bolesť pôsobiace pazúry, zarývali do bielej pokožky na mojej hrudi. Muselo to tak byť. Jeho myšlienky k mojim. Naše city jediný zamatovočierny kozmos. Bezuzdný a pekný.

Teraz som spadla…

… a prebudila som sa. Stála som uprostred izby a ruky som mala roztiahnuté. Áno, bola noc, mesiac svietil, bola som bosá. Ale bola som vo svojej izbe.

A bola som sama. Chvíľu som tak zostala stáť, neschopná pohnúť sa alebo rozhodnúť, čo mám spraviť. Nemala som pocit, že som vstala z postele a postavila sa sem. Nie – mala som pocit, že mám za sebou dlhú cestu.

A Colin? Predsa bol tu – veď som ho cítila! Jeho pulóver. Presne som vedela, aký bol – a potom jeho dych na mojom krku. Jeho ruky v mojej koži… V mojej koži?

Vrhla som sa k vypínaču, rozsvietila všetky lampy a letela som do kúpeľne. Hekticky som si vytiahla nočnú košeľu nad hlavu a pomocou malého zrkadielka som si prezerala chrbát. Bol neporušený. Žiadne stopy po pazúroch. Nijaká krv.

„Bože, Elisabeth, pozbieraj sa,“ vynervovaná som na seba fučala, keď som v zrkadle videla svoju tvár. „Bol to sen, prekliaty, hlúpy sen.“

Vyplazila som na seba jazyk. Vyzerala som tak ako inokedy. Dobre, nie celkom – vlasy sa rozhodli robiť strašiaka a oči som za posledné tri roky nemala tak dlho nenamaľované. Ale inak som to bola ja, so svojou bežnou tvárou a – v protiklade k pánu Blackburnovi dnes ráno – s celkom normálnou farbou očí. Ocinove tmavomodré so zelenohnedými bodkami od maminy. Dosť chorá zmes. Pod nimi bledý nos so zablúdenými pečeňovými škvrnami a ústa, vážne a trochu vzdorovité. Všetko po starom. Fantázia sa so mnou opäť raz zahrala. Iba som snívala.

Umyla som si tvár, podnikla beznádejný pokus priviesť k rozumu vlasy, a medzitým som sa usilovne snažila dopraviť naspäť do reality celkom normálnej westerwaldskej júnovej noci. Ale ešte stále som cítila pulóver na líci a túžila som po tom dokonalom, uvoľnenom a príjemnom pocite, ktorý vo mne vyvolalo Colinovo objatie. Ako môže byť niečo také reálne, keď to bol len sen?

Zdalo sa mi to detinské a hlúpe a už som sa aj triasla od zimy, ale predsa som zišla po tmavých schodoch dolu, vzala som si zo šatníka Colinovu bundu, vyletela som nahor a zaborila si do nej tvár, kým som nezhasla svetlo. Nie, stop. Len pre istotu. Ešte raz dolu schodmi, tentoraz do zimnej záhrady. Jasné – čo som čakala. Na trávniku nikto nestál. Tichučko a neobrobene sa predo mnou rozprestierala naša záhrada. Iba niekoľko svetloružových kvetov z orgovánu od susedov sa ako nový sneh vznášalo nad čerstvými hriadkami.

Srdce mi bilo silnejšie, keď som vzadu pod kríkmi predsa len objavila živé stvorenie. Nijaký človek, žiadny muž, žiadny Colin – ale čierna mačka. Ako leopard, pružne a rýchlo prešla po trávniku a zmizla cez dvor – bez toho, že by sa na chvíľu zastavila a pozorovala moju postavu v okne.

„Pán X?“ spýtala som sa šepkajúc. Nezmysel. Hlúposť. Nie každá čierna mačka je Pán X. Žijeme na dedine. Tu sa mačky rozmnožujú ako burina.

Znovu som sa vykradla po schodoch nahor, zavŕtala som sa pod deku a tvár si vtlačila do Colinovej bundy. Okamžite som zaspala a viac sa mi už nič nesnívalo.

Pod kožu

Bola som vďačná, že na nasledujúci pondelok – priemerný, pochmúrny deň – sme mali štvorhodinovú prácu z biológie. Bolo to niečo, čo som zvládala ľavou zadnou, a usilovne som sa vrhla na úlohy. Po troch hodinách som bola hotová, zostávajúci čas som však využila na to, aby som ešte zdokonalila svoje grafy. Potom som sa dostala do bodu, keď som už nemala čo vylepšovať. Prácu som odovzdala niekoľko minút pred zvonením a vyšla som z miestnosti.

Na školskom dvore už bolo rušno – zjavne boli voľné hodiny. Keď som išla k bufetu, náhly impulz ma zastavil uprostred cesty, hoci mi v žalúdku kručalo od hladu. Niečo tu nesedelo. Otočila som sa a pohľadom som blúdila po dvore. Od smetných nádob ku mne prenikali hlasné pokriky a jačiaci smiech. Bez rozmýšľania som sa vydala tomu hluku oproti. Na polceste do mňa vrazil utekajúci chlapec, nie starší ako dvanásť. Niesol sa za ním štipľavý zápach odpadkov a na chrbte mal prilepenú hnilú banánovú šupku. Líca mu horeli, celkovo však pôsobil rozrušene, ale nie zničene. Celkom zjavne ho niekto vopchal do kontajnera – stará obľúbená, odporná hra. Podarilo sa mu ujsť. Nepríjemné chvenie v žalúdku mi však hovorilo, že to ešte nie je všetko. Hlasy okolo smetných nádob sa zosilňovali. Pre hlúčik vrieskajúcich žiakov som nevidela, čo sa tam odohrávalo, a zvedavosť okolostojacich rástla. Hoci som sa nerada dotýkala cudzích ľudí, pretlačila som sa dopredu.

Jeden pohľad mi stačil, aby som videla, že kontajnery sú prázdne. To teda nebol ten problém. Problémom bol nápadne ryšavý žiak, ktorý stál zoči-voči chlapcovi z vyššieho ročníka. Presne, bol to Oliver z môjho krúžku nemčiny. Mohutný, hranatý typ, ktorého som hneď odhadla ako nepríjemného a neústupčivého. Prevyšoval ryšavého o dobré dve hlavy.

„Nemiešaj sa do toho, Tillmann,“ povedal Oliver výhražne a odstrčil od seba toho druhého. Tillmann zostal pokojný, ale cítila som, že bol ako tikajúca časovaná bomba. Nielen to – všetko na ňom bolo na pochode. Zaplavili ma tisícky pocitov. Zlosť, odpor, hnus – a tiež strach. Prečo strach?

„Prestaňte s tými sprostosťami,“ odpovedal Tillmann prekvapujúco hlbokým dospelým hlasom. Koľko rokov mohol mať? Usudzujúc podľa výšky, nanajvýš stredný stupeň. Priblížila som sa, aby som videla jeho oči, hoci zápach odpadkov mi takmer vyrážal dych – kyslasté mlieko, mokrý toaletný papier, hnijúce ovocie, pokazené salámy a holubí trus. Tillmannova tvár sa ani nepohla, ale v jeho tmavých, úzkych mandľových očiach sa blýskal hnev.

„To je tvoj najnovší tik? Hrať sa na spasiteľa sveta?“ Oliver sa uštipačne smial a niekoľkí chalani sa k nemu pridali. „Práve ty?“

Tillmannova ruka bleskovo vystrelila dopredu a zdrapila Oliverov golier košele. Oliver ustúpil dozadu. Nohy sa mu zamotali a chvíľu to vyzeralo, že pôjde k zemi. Potom sa však pozbieral.

„Hej!“ zareval a snažil sa uvoľniť Tillmannovu ruku zo svojho goliera. „Už ti načisto šibe alebo čo? Teraz sa uvoľni, hrali sme sa len na hádzanie trpaslíkmi.“

„Hádzanie trpaslíkmi nie je nijaká hra. Je to zbabelosť a inak nič.“

Celkom pomaly otváral Tillmann svoju päsť, až sa Oliver vyšmykol. Pozorne sledoval Oliverovu mimiku, ale ja som videla, ako sa mu stiahla hruď. Sotva vnímateľné, chorobné šumenie prešlo jeho pľúcami. V očiach sa mu zablysla panika.

„Urob jednu jedinú chybu, maličký,“ zašepkal Oliver, „a práve ti vypršalo najdlhšie obdobie na tejto škole. Pochopil si? Áno? Postarám sa o to, že sa nohou nedotkneš zeme.“

Tillmann zaťal päste, až mu obeleli kosti. Oliver vystrčil hlavu dopredu, takže jeho nos sa dotkol končekov Tillmannových vlasov, a dýchal mu priamo do tváre. Páchol cesnakom a studeným, zatuchnutým potom.

„Nechaj ho na pokoji!“ zvolala som ostro. Ozval sa tichý šepot, potom ostalo tiesnivé ticho. Oliver reagoval posledný. Neveriacky na mňa civel. Tillmann ho nespustil z očí.

„Tak. Tá nová.“ Oliver sa pobavene uškŕňal. „Chceš mi dať niektoré z otcových terapeutických sedení?“ Jeho kamaráti sa vyškierali. „Alebo ma strčíš do zvieracej kazajky?“ Hlúpo mával rukami.

„Chcem, aby si ho nechal na pokoji. A prestaň hádzať deti do smetných košov. Pobi sa so seberovným.“

„Pch,“ spravil Oliver opovržlivo a odpľul si.

Bola som taká zlostná, že by som najradšej hlasno kričala. Oči ma začali podozrivo páliť, ale moja pozornosť patrila Tillmannovi. Veľmi rýchlo dýchal. Z pľúc sa mu dralo zvláštne dychčanie. Nikto iný okrem mňa to nepočul? Obrátila som sa k žiakom za sebou. Pozerali sa na mňa tak, akoby som im práve povedala, že dva plus jeden sú štyri. Pristúpila Čierna Lola a vzrušene klebetila s Nadine. Potom sa úmyselne hlasno chichotala. Teraz sa k nej pridala aj Maike.

„Odpáľte, a to rýchlo! Choďte mi z očí! Zmiznite!“ Och. Ale som kričala. Potriasajúc hlavou pristúpil Oliver ku kamarátom a zaťukal si na čelo. Jasné, nebola som celkom v poriadku. Nepovedal mi nič nové. Vyhla som sa Maikinmu spýtavému pohľadu. Tillmann a ja sme zostali stáť, ani sme sa nepohli, kým sa vzbura za nami konečne nerozplynula. Slnko ma pálilo na chrbát a zápach z otvorených smetiakov bol trpko neznesiteľný.

„Moment,“ zachrípnuto zašepkal Tillmann a letel smerom k toaletám. Uistila som sa, či nás nik nepozoruje a nasledovala som ho. On však prebehol popri búdke WC a prekĺzol dierou v plote. Vo výklenku za plotom klesol na kolená ťažko dýchajúc. Husté konáre brezy ho prekrývali, takže ho tam nikto nemohol vidieť. Vkĺzla som za ním. Bez toho, aby si ma všímal, Tillmann vylovil z vrecka nohavíc sprej a dal si ho pred ústa. Roztvorila som zips na jeho modrom námorníckom svetri, ale pritom som sa ho ani nedotkla. Hrudný kôš sa mu namáhavo dvíhal a klesal. Až keď dvakrát inhaloval, telo sa mu pomaly uvoľnilo.

„Astma,“ diagnostikovala som vecne. Vystrčil bradu dopredu a hľadel na mňa. Oči mu svietili ako dva tmavé reflektory, ale bol veľmi bledý.

„Beda ti, ak niekomu niečo povieš,“ varoval ma drsným hlasom.

„Teba tam kedysi tiež hodili?“

„A ty určite píšeš písomky len na jednotky,“ odvetil chladne.

Krátko som prikývla: „Väčšinou. Okrem prípadov, keď sa veľmi snažím, aby som dostala trojku. Je ti už lepšie? Nechceš ísť radšej k lekárovi?“

Tillmann len mávol rukou: „Čo mi dá? Nemávam to často. Len keď – no, keď sa stane niečo také ako teraz. Vtedy. Spomenul som si.“

„Viem,“ odpovedala som potichu a pretlačila som sa vedľa neho. Keď som vyliezla z výklenku za plotom, na dvore už takmer nikto nebol. Váhavo som sa vybrala k telocvični.

„Ellie… človeče!“ vrhla sa mi Maike oproti. Pravdepodobne ma hľadala. „Prečo to robíš? Prečo sa do toho miešaš? Týždne sa na nikoho ani nepozrieš a teraz toto. Čo je s tebou?“

„Ty si to nevidela?“ opýtala som sa rozhorčene. „On…“ Nie. Tillmann nechcel, aby sa niekto dozvedel o jeho astme. „Len nechcem, aby sa deti hádzali do kontajnerov.“

„Och, Ellie, to sú chlapčenské hry. Každý rok pristane niekto v smetiaku, to je normálne. Dokonca to tak chcú, je to určitý druh športu medzi piatakmi. A ten malý predtým si to naozaj zaslúžil.“

„Nikto si to nezaslúžil,“ odvetila som ostro.

„Môže byť, ale obraňovala si nesprávneho. Tillmann má riadne za ušami. Už dvakrát takmer vyletel zo školy, dokázal ho zachrániť len jeho otec. Že sa pred Oliverom tvári ako dobrá duša, to je vtip dňa.“

„Nie!“ zakričala som a sama som sa čudovala svojej vytrvalosti. Bola som na najlepšej ceste prísť o svoju jedinú asi kamarátku. „Mal pravdu. Možno to niektorí vybavia myknutím pliec, ak ich hodia do smetiaka, ale…“ Dochádzali mi argumenty a nielen to – tiež som už takmer nevládala dýchať. Maike na mňa zamyslene hľadela.

„Teda, pre mňa to bol chlapec, ktorý zo žartu skončil v smetiaku,“ povedala pokrčiac plecami. „Všetkým sa to zdalo veselé. Potom sa do toho zrazu zamiešal Tillmann, malého vybral a bez varovania sa pustil do Olivera…“

„Oliver sa k nemu hlúpo správal,“ odporovala som.

„Ellie, veď si tam nebola od začiatku.“

„Ty tiež nie.“

Maike zavzdychala a s hraným zúfalstvom prevrátila oči.

„Ale Nadine tam bola a všetko mi porozprávala. Okrem toho má Tillmann šestnásť, dokáže sa aj sám brániť.“

Ale nie, keď má práve astmatický záchvat, pomyslela som si a napriek tomu som vedela, že v prípade pochybností by udrel.

„Si dosť zvláštna, Ellie,“ vzdychla si Maike. „Naozaj to nemuselo byť. Napokon tu ešte nie si dlho.“

„Ale áno, muselo,“ povedala som tvrdohlavo. „Sorry.“

Maike mlčala. Sadli sme si vedľa seba pod staré gaštany na slnko, ktoré sa len veľmi ťažko predieralo cez belavé oblaky. Pohádali sme sa? Pokazila som si to teraz aj u Maike? Benni bežal popri nás k bicyklom a spýtavo sa na nás pozrel. Maike mu s úsmevom kývla. Vyzeralo to tak, že sa rozhodla.

„Okej, Ellie, poviem Bennimu, nech niečo vymyslí, aby sa kontajnery zamykali. Tak, aby tam už nikoho nehodili. Je to vlastne dobrý nápad. Možno sa tým dá ešte zachrániť tvoja povesť.“

S takou reakciou som nepočítala. Od samého prekvapenia som zo seba nedostala nijaké rozumné slovo. Ešte pred chvíľou mi Maike vyčítala, že som sa do toho zamiešala, a teraz sa usmievala, akoby sa nič nestalo.

„Moja povesť – aká je moja povesť?“ spýtala som sa opatrne, hoci som silno pochybovala, že mi jej nápad pomôže nahor v stupnici obľúbenosti. Veď som práve pokazila hru, ale ona bola plná nadšenia. Asi ma chcela jednoducho potešiť.

„Úprimnú odpoveď?“

„Len do toho.“

„Dobre,“ povedala Maike ochotne. „Pôsobíš, akoby si s nikým nechcela nič mať. Uzatváraš sa pred svetom. Ostatní si myslia, že sa považuješ za niečo viac. A teraz si ešte aj vopchala nos do veci, do ktorej ťa nič nie je – nechaj ma dohovoriť! To je – ťažké, rozumieš? Nevyzeráš tak, akoby si chcela nadviazať kontakt.“

Stále som prikyvovala. Čo som na to mala povedať? Všetko sa mi to zdalo veľmi známe.

„A úprimne povedané, nemám chuť na neustále otázky, prečo sa zahadzujem s tým najnamyslenejším dievčaťom zo školy.“

„Prečo to potom robíš?“ durdila som sa.

„Ach, vieš,“ uškrnula sa Maike a hrala sa so šnúrkou od topánok, na mňa ani nepozrúc. „Som jednoducho taká.“

„Tak teda,“ mrmlala som, hoci som jej neverila. Prirodzene, že bola Maike taká. Bol to však jediný dôvod? Možno bola v skutočnosti tiež znechutená, že stále závisela od prsnatého zázraku Nadine a Čiernej Loly, a pravdepodobne som jej ponúkala novú formu zábavy. Aspoň bola Maike niekto, s kým som mohla občas hovoriť. Okrem toho ani slovkom nespomenula moje fiasko v stajni.

„Mimochodom,“ začala a nechala svoje šnúrky na pokoji. „V sobotu je v Chicu párty 80. rokov. Pôjdeš tam so mnou.“

„Si si istá?“

Bože, 80. roky. To sa môžem rovno vybrať s maminou a ocinom do spoločnosti nad tridsať.

„Ellie, prosím, poď so mnou, bude zábava. Tieto párty sú kultom. Niektorí sa dokonca oblečú ako v 80. rokoch alebo si spravia trvalú vo vlasoch,“ nadchýnala sa Maike.

Ďakujem, mám dosť prirodzeného chaosu na hlave. Celou cestou, čo sme išli k telocvični, kde sme sa mali vyblázniť na volejbale, hučala mi do ľavého ucha, takže som nemala šancu vysvetliť jej, že by som určite nikdy nešla na diskotéku vo vypraných džínsoch alebo s účesom minipli.

Na hodine telocviku to bolo ako vždy: napriek spoločným diskotékovým plánom si Maike do družstva nevybrala mňa, ale Lolu a ja som ostala ako nezamestnaná náhradníčka sedieť na striedačke – a to napriek tomu, že moje údery nešli vždy mimo hracej plochy. Vlastne mi tie neustále nútené prestávky celkom vyhovovali. Keď trochu pominula zlosť z historky s Tillmannom, putovali moje myšlienky ku snu zo sobotňajšej noci, ktorý sa pomaly opäť dostával do môjho podvedomia a na ktorý som sa aj napriek tomu len nejasne rozpamätúvala. Vždy, keď som si chcela v pamäti vybaviť, prečo tiekla krv a čo presne Colin so mnou robil, uvidela som len hlbokú čierňavu a potom som znovu vnímala mäkkú látku jeho pulóvra na svojej tvári a cítila som sa bezpečne a spokojná.

Zároveň mi srdce bilo tak nespútane a tvrdo, akoby nikdy potom už nemalo dostať šancu napumpovať krv do môjho tela.

Nočné myšlienky

„Myslel som, že chceš lepšie spoznať Louisa.“

Otvorila som oči, uvidela som, ako sa na mňa rúti pavúk a ešte som sa stihla odkotúľať nabok, kým ma jeho trasľavé chlpaté nohy trafili do tváre. Panicky som vyletela z postele.

Grandióznym šprintom som letela k vypínaču a prstami som si pritom prechádzala po rozstrapatených vlasoch. Aj tak by som nikdy necítila, či sa v nich zachytil pavúk, alebo nie. Hlavu som sklonila nadol a divo ňou potriasala, kým som sa trochu neprebrala a neuvedomila si, že sa správam ako duševne chorá.

Teraz som si však bola istá, že to bol zas len jeden z tých otravných snov v polospánku. Nikdy som nepočula o tom, že by sa sny mohli zdediť, ale skutočnosť bola taká, že mamina mala už roky takéto sny v polospánku a odkedy sme sa sem presťahovali, ja tiež. Myslela som si, že vidím pavúka, ktorý na mňa číhal z tmy. A vždy som reagovala tak, akoby som bdela – bleskurýchlo a duchaprítomne. Vlastne som sa už medzičasom mohla naučiť, že ten pavúk neexistoval. A predsa – vždy som vyskočila z postele, aby som zažala svetlo.

Tieň pavúka pomaly bledol pred mojimi naširoko otvorenými očami. Zahanbene som skonštatovala, že moje zmysly sa so mnou znovu zahrávajú. Nebol tam nijaký pavúk. Prirodzene, že nie.

Ani ten muž, ktorého nezameniteľný hlas mi v rôznych snoch pripomínal môj úmysel. „Myslel som, že chceš lepšie spoznať Louisa.“

Zívajúc som sa posadila na okraj postele a len s námahou som odolala pokušeniu prehľadať si vlasy druhýkrát, či tam nemám pavúka. Po celom tele som cítila trasenie a šteklenie nôh hmyzu. Mala som veľkú chuť skočiť hlavičku do vody a vydrhnúť si celé telo.

Nevedela som, koľko je hodín. Rádiobudík som už predchádzajúcu noc vypla, pretože mi zrazu išlo na nervy jeho neustále bzučanie a blikanie. Náramkové hodinky som mala v kúpeľni. Nechcela som ísť po ne, pretože som pevne verila, že tam nájdem skutočnú pavúčiu obludu. Takú konfrontáciu by som teraz nezniesla. Vonku však bola ešte úplná tma – mala som dosť času na rozmýšľanie a ešte som sa mohla aj vyspať. Spokojne som klesla naspäť do postele.

Mám sa opäť vybrať k tej rozpadnutej stajni? Na jednej strane som dúfala, že Colin na moju prosbu, lepšie spoznať Louisa, zabudol alebo ju dokonca vôbec nebral vážne. Na druhej strane, ak mám byť úprimná, deň čo deň som čakala, že vyšle nejaké znamenie. Ale ako by malo také znamenie vyzerať? Asi sotva by prišiel rovno k nám autom a vyzdvihol ma.

A potom tu bola moja hrdosť. Na Colinove pomery bol v ten večer uňho doma mimoriadne milý. Na moje pomery však priveľmi – áno, čo vlastne? Namyslený? Vševediaci? Chvastúnsky? A neopustil ma pocit, že sa ma vlastne chcel zbaviť. Prečo ma potom vzal k sebe domov, keď som taká otravná?

„Muži,“ zavrčala som a odpila si z fľaše veľký dúšok vody. Ako mám sama nájsť tú stajňu? Trasu cyklotúry s Maike krížom cez polia som si takmer nepamätala. Aj keby som stajňu druhý raz našla – len pomyslenie, že by som sa priblížila k Louisovi, mi už teraz naháňalo strach. Ešte horšia však bola predstava, že Colin cítil moju paniku. Preňho bol Louis niečo ako malý milý psík na hranie. Ako mám potom znovu stretnúť Colina? Ísť k nemu domov – nie, na to ani nepomyslím. To by som si nikdy netrúfla.

Nevedela som sa rozhodnúť, čo vlastne chcem. Na jednej strane tu bola Maike, škola, bláznivá párty 80. rokov a možnosť, aby ma Benni prehovoril na tisícky školských akcií, ako sa o to pokúša už dva týždne. Všetko relatívne jednoduché a normálne veci. S normálnymi ľuďmi.

A potom tu boli pozoruhodné udalosti v lese, večer u Colina – a Louis. Hrôzu naháňajúci pekný Louis. Ale aj moje lži a tajomstvá. Rodičia o mne už vlastne nič nevedeli. Vôbec mi to neprekážalo. Okrem toho som naduto vyhlásila, že chcem lepšie spoznať Louisa. Síce to bola lož, áno, trik – ale mala by som preto zbabelo ustúpiť? Zostať malá pred pánom Blackburnom? Nie, v žiadnom prípade.

„Tak som teda otravný hmyz,“ povedala som vzdorovito do nočného ticha. „Zajtra pohľadám tú stajňu, v ktorej je tvoj strašný kôň.“ Okolnosti boli priaznivé, pretože po volejbale som v šatni začula, ako sa Maike, Lola a prsnatý zázrak dohovárajú, že pôjdu do kina. V stajni teda nebudú. Nikto na mňa nebude zízať, keď sa od strachu znovu poskladám.

„Dobre,“ mrmlala som si spokojne. Jednoducho sa vrátim na miesto, odkiaľ ma vyzdvihol Colin a pôjdem ďalej po chodníku. Možno vedie ku stajni. Vypočujem si predtým predpoveď počasia a na internete si pozriem dažďový radar, aby som sa primerane obliekla.

Pomaly mi ostré osvetlenie v izbe spôsobovalo bolesť. Zhasla som všetky lampy, skrútila som sa v posteli a ponorila sa do tmy. Bola to úľava opäť zavrieť oči a podrobiť sa moci spánku. Bolo to vítané, mäkké hniezdo pre moje zmätené pocity, a tak som túžobne očakávala okamih, keď moje vedomie opustí realitu a konečne bude bez tela.

Klesala som na bielu, širokú snehovú krajinu. V údolí sa v strede sedliackeho statku, s vahadlovou studňou vo dvore a ošarpanými stajňami, čupil schátraný kamenný dom. Na horizonte sa dvíhali strmé vŕšky a ľadový vietor ohýbal holé stromy smerom na východ.

Omamujúcou rýchlosťou som sa kĺzala k domu a cez jedno zo štvorcových okien nazízala dnu. Chrbtom ku mne sedela na stolčeku červenovlasá žena a neustále si hladkala prsia. Iba silou vôle som sa cez zatvorené okno presunula dnu a zvedavo som pozorovala, ako jej materské mlieko s modrastou penou tečie do medenej čaše. Nehanbila som sa za to, že sa prizerám. Nevidela ma. Ja som ju však videla veľmi zreteľne, a keby som chcela, tak aj zblízka.

Nepôsobila šťastne. Nie, tvár mala plnú strachu ako vtedy v noci, keď hľadela k studenej povale, kde bolo bábätko v kolíske.

Teraz s povzdychom vstala, pristúpila ku dverám a otvorila ich. Nasledovala som ju. S tichým pleskotom sa mlieko vylialo na vlhkú slamu pred prahom. Pribehlo zablatené prasa. Krátky rypák sa mu triasol, keď priňuchávalo k presakujúcemu mlieku, aby lačno vylízalo zvyšok.

Och, bože – bábätko! Bábätko už nežilo. Mlieko tieklo zbytočne. Nechala som matku vojsť naspäť do domu. Nechala tam hore bábätko zmrznúť, bez ochrany a samo. Ale prečo potom bola ustráchaná? A nie smutná a vedomá si viny? Prečo z jej bledých očí necítiť ani len štipku zlého svedomia?

Srdce mi takmer puklo pri myšlienke, že bábätko bolo v chlade a v jej blízkosti ponechané svojmu osudu. Rýchly pohyb ma prinútil pozrieť sa nabok. Bola to čierno-bielo fľakatá mačička. Prešla cezo mňa a mierila do stajne. Rýchlo ako vánok som šla za ňou.

V stajni bola tma, ale i napriek tomu som rozoznala všetky detaily. Prenikol ma nespútaný pocit šťastia, keď som na sene videla ležať bábätko – nedbalo zavinuté do špinavých handier, ale živé, s jasnými jagajúcimi sa perličkovými očkami.

Vedľa neho stál strapatý ťažký poník so štetinatou hrivou a hustými chumáčmi chlpov okolo nôh. Tmavovlasé dievča, nie staršie ako desať rokov, sa kľačiac opieralo o zavalité konské telo. Rytmicky poťahovalo zdurené cecky kobyly, ktorá trpezlivo čakala a občas len pokojne zafŕkala.

Dojča ako začarované hľadelo na dievča a kobylu.

Dievča znechutene vzalo pás ľanovej látky, ponorilo ho do teplého kobylieho mlieka a nechalo sať bábätko. Pilo veľkými dúškami. Pästičky, ktoré malo počas dojenia nehybne položené vedľa hlavy, objali rameno dievčaťa a nežne ním akoby pumpovali. Dievča sa však okamžite myklo, akoby sa popálilo.

Jednostaj namáčalo látku, až sa všetko mlieko minulo. Bábätko zostalo ticho ležať. Žiadne nariekanie, nijaký krik. Len ten intenzívny tmavý pohľad, ktorému sa dievča usilovne snažilo vyhnúť.

Keď bolo bábätko zasýtené, dievča prudko vstalo, chvíľu hľadelo na malý uzlíček pri svojich nohách a potom bez jediného slova vybehlo zo stajne. Kobyla pomaly obrátila hlavu a vyfúkla teplý dych na tvár dojčaťa, zatiaľ čo mačička sa pradúc pritúlila k jeho zavinutému telíčku.

Bábo vystrčilo jednu ruku a siahlo na zamatové nozdry poníka. Kobyla ticho stála a nechala dieťa, aby jej zvedavo ohmatalo dlhé chlpy na papuli a vlhké dierky nozdier.

Chcela som bábo pohladkať, len raz. Jeden jediný raz. Keď som pohla rukou, rozplynula som sa a zhltlo ma Nič.

To nie je tvoj svet, vírilo mi hlavou. Nie je to tvoj čas.

Na krátko som sa zobudila. Vonku sa už brieždilo. Myšlienka, že bábo žije, aj keď nemilované a odvrhnuté, ma hriala pri srdci. Ešte žilo. Všetko bolo dobré.

Ranné hodiny mi darovali hlboký, jemný spánok.

More sĺz

Horúčava tohto skorého letného dňa postupne poľavovala. Slnko mäkko prenikalo cez sýtozelené koruny stromov.

Zostala som stáť. Tu to bolo. Presne tu. Ruina mostíka už medzitým husto zarástla, takže som ju z diaľky takmer nevidela. Pomaly a s temer výsmešným žblnkaním tiekol vedľa mňa potok. Jemný závan vetra sa hral s listami stromov.

Obišla som ruinu. Hore, kde k oblohe trčal kus koľajnice, sa kamene po zasiahnutí bleskom sfarbili dotmava. To bolo všetko. Inak iba chodník prezrádzal, že tu prednedávnom zúrilo zlé počasie. Na niektorých zvlášť tienistých miestach sa držali bahnité kaluže. V jednej takejto kaluži sa bahnila korytnačka. Žubrienky boli odsúdené na smrť, ak ich nikto nezachráni. Ťažko som ich však mohla vyloviť rukou a odniesť k potoku bez toho, aby mi cestou nevykĺzli z ruky a neskončili ešte horšou smrťou.

Zívajúc som si pretierala tvár a sadla si na skalu pokrytú machom. Pripadala mi ako posteľ s nebesami, ktorá čakala len na mňa. Už celú cestu sem som mala naliehavú potrebu niekde sa schúliť a trošku si zdriemnuť. Ostré slnko mi neustále dráždilo oči, takže som slzila. Oprela som sa o skalu a zavrela oči. Svetlo sa mi zeleno predieralo cez viečka; ešte stále bolo veľmi jasno a teplo. Dusno ma tlačilo nadol ako ťažké závažie. Potrebovala som na pokožke cítiť vodu. Chladnú, čistú vodu.

Znechutene som znovu otvorila oči. Ako malé bábo som sa po štyroch plazila dolu k potoku. Vyzula som si topánky a nohy som ponorila do jagajúceho sa prúdu. Unavene som hľadela na druhú stranu brehu. Neboli tam stopy po kopytách? Nehľadám vlastne toto? Ale prečo len?

Kľakla som si a predlaktiami prešla ľadovou vodou, až kým som takmer nemohla hýbať prstami. Chlad mnou prechádzal. Ešte stále som bola unavená, ale už trochu pri zmysloch. Colin. Prirodzene. Bol to Colin, po stopách ktorého som sa vydala. Ako som len mohla pomyslieť na to, že sa v lese schúlim do hniezda z machu a budem odpočívať? V noci by som vari mala radšej spať, ako si hlavou nechať preháňať myšlienky sem a tam.

Dobre, musela som sa dostať na druhú stranu. Rozpadnutý most končil práve nad stredom potoka. Ďalší most nebol široko-ďaleko. Vyhrnula som si nohavice a so zaťatými zubami som sa brodila prúdom. Potok nebol hlboký, ale v koryte bolo mnoho kameňov s ostrými hranami, ktoré mi bránili v chôdzi a mohli ma zraniť. Ako artistka na trapéze som roztiahla ruky, aby som nespadla. Nezranená, ale so skrehnutými lýtkami, som sa dostala na druhý breh.

„Juchú!“ zvolala som triumfálne. Boli to stopy po kopytách. A to giganticky veľké stopy. To mohli byť, nie, to museli byť Louisove. S horlivosťou, aj keď stále ešte s ťažkými viečkami a olovenou ťažobou v svaloch, sledovala som stopy kopýt – cez mäkkú lesnú pôdu, po lúke, ktorej tráva mi siahala až po boky, po bahnitom chodníku.

Neskoro mi došlo, že potme nikdy netrafím naspäť. Neustále som hľadela na zem a svetlo slnka sa už sfarbovalo na ohnivočervenú. Ako horiaca guľa stálo za vrcholkami stromov. Hľadela som priamo naň a nemohla som odolať impulzu zavrieť oči. Myšlienky mi už zablúdili inam, do blahodarne pôsobiacej čiernej ničoty.

„Nie!“ zakričala som zo suchého hrdla a špičkami prstov som si zodvihla viečka. Namáhavo som sa obzerala dookola. Kde som bola? Pohľad mi visel na lístím pokrytej prehĺbenine medzi dvomi stromami. Presne tá správna veľkosť, aby som sa tam mohla schúliť. Ležať. Už žiadna záťaž svalov. Nemyslieť viac.

„Nie!“ zakričala som znovu, ale už to bol len šepot. Prstami som sa pevne chytila konára, ktorý trčal vedľa mňa nad cestou. Mierna bolesť, ktorú zanechala jeho rozdrobená kôra na mojej dlani, na chvíľu prehlušila nesmiernu únavu. Dala som sa do behu a od námahy mi po lícach stekali slzy. Jednostaj som si zabárala nechty do predlaktí, aby som sa udržala v bdelom stave, a aby som každé zakopnutie nevyužila na možnosť spadnúť a zostať ležať.

Bolo to, akoby som narážala do metrovej steny, ktorá sa na mňa tlačila a nútila ma spadnúť, o čo viac som sa snažila postupovať dopredu. Pýtala som sa sama seba, či som to naozaj všetko prežívala – alebo či som spala a čoskoro precitnem zo zlého sna, ktorý sa zdal dlhší ako môj doterajší život. Práve som to chcela vzdať a konečne klesnúť na zem, keď zrazu bolo okolo mňa svetlejšie. Z posledných síl som sa posúvala dopredu, potiac sa a nadávajúc, kým sa predo mnou neobjavil mostík a schátraná stajňa.

Posledné metre som sa ledva vliekla, so zvesenou hlavou som sa prekotúľala cez spráchnivený prah stajne dovnútra do tmy, do prvého prázdneho boxu, na svoju posteľ zo slamy. Nemusela som sa ani veľmi obzerať, aby som zistila, že všetka moja lopota bola zbytočná. Colin tu nebol. Louis tu nebol.

Sklamanie ma obralo o posledné sily. Ledva som sa schúlila a už som spala.

„Myslel som si, že chceš lepšie spoznať Louisa.“

Teraz bol skutočný. Ten hlas. Samozrejme, bol skutočný. Súčasne som sa snažila postaviť na nohy, upraviť si vlasy, oprášiť slamu z nohavíc a vyzerať tak, akoby to bolo celkom normálne, dožičiť si v cudzom boxe, v cudzej stajni popoludňajší odpočinok. Potácajúc sa som klesla na všetky štyri a omámená som vdýchla jednu slamku. Kýchala som a kašľala, až mi z očí vyhŕkli slzy.

„Alebo si chceš ešte trochu – pospať?“ opýtal sa Colin s nedefinovateľným úsmevom v kútikoch úst.

Svoje takmer zadusenie na štyroch som pociťovala už dosť ponižujúco. Ešte ponižujúcejšie však bolo, že ma pritom pozoroval s absolútnym duševným pokojom. Bez pohnutia pozoroval slzy, ktoré mi pri kýchaní vytriskli. Líca mi horeli a nedostala som zo seba ani „áno“, ani „nie“ a vôbec nie „haló“.

Nedokázala som sa rozhodnúť medzi radosťou a zlosťou.

„Teda nie.“ Colin pokrčil plecami a ľahostajne sa odvrátil.

„Ale áno!“ zakričala som. „Áno… Chcela som lepšie spoznať Louisa. A chcem to ešte stále.“ Prekliate klamstvá. Akoby som už za posledné týždne nemala za sebou dosť dobrodružstiev a nepríjemností.

„Sme vonku na ploche s prekážkami,“ povedal Colin a zmizol jedným jediným vláčnym pohybom. Dotrhanou vreckovkou som si trochu utrela tvár a snažila som sa prehovoriť svoje srdce na zdravšie tempo. Bezvýsledne.

Tak som s lietajúcim pulzom vyšla von. Bol už večer. Posledné svetlo zachádzajúceho slnka žiarilo svetlozlatým vejárom nad tmavozeleným hrebeňom vrchov, ktorý sa ako hrb netvora dvíhal za stajňou. Onedlho bude úplná tma.

Pozrela som sa smerom k jazdeckej ploche a spontánne som si zaželala, aby ma Colin vôbec nezobudil. Ohrada bola dokorán otvorená. Colin nejazdil na Louisovi, ale nechal ho voľne pobehovať. Stál uprostred s bičom v ruke a ako zvyčajne pri tom dobre vyzeral.

„Och,“ povedala som a snažila sa ako rak zmiznúť pospiatky, aby som nevzbudila Louisovu pozornosť.

„Nie, Ellie, zostaneš,“ zabrzdil Colinov hypnotický hlas môj pokus o útek. Čisto a jasne znel v prítmí. „Poď ku mne do stredu.“

Louis ponorený do seba fŕkal na jednu zo stajňových mačiek, ktorá sa pohodlne usadila na prekážke a otrčila mi svoj dobre formovaný zadok. Ja som však vedela, že kone neznášajú prudké pohyby, tak som s veľkou námahou podišla ku Colinovi pomaly, hoci by som najradšej letela.

„Okej, dobre,“ povedal, keď som sa k nemu približovala. Riskovala som krátky pohľad do jeho tváre a videla som, že oči mal opäť tmavé. Hlboká hnedá s miznúcim nádychom zelenej. „Myšlienkami sa sústreď na koňa. Postav sa vedľa mňa. Tak, teraz ho necháme voľne behať.“

V skutočnosti to znamenalo: Colin krátko švihol bičom a Louis začal veselým cvalom behať po ploche. Vyzeral ako jeden z tých koní zo starých westernových filmov; mustangy, ktoré galopujú púšťou, dvíhajú hlavy, nos vo vetre, vejúca hriva. Len Louis bol v mojich očiach počas svojej nadšenej formuly 1 odhadom dvakrát taký veľký ako indiánsky kôň.

Colin sa takmer nehýbal, ale cítila som, že myšlienkami bol naozaj pri svojom koňovi. Vari to bol faktor ochrany, ktorý zachraňoval pred smrťou udupaním?

Zo začiatku som sa nedokázala skoncentrovať, ale postupne sa mi darilo spútať svoju pozornosť.

„Nepozeraj sa mu do očí. Maj mäkký pohľad. Nie strnulý,“ poučil ma potichu Colin. „Buď jednoducho pri ňom bez toho, aby si naňho tlačila.“

Mäkký pohľad – čo tým asi myslel? Inštinktívne som uvoľnila oči, takže som všetko videla rozmazane, a vnímala som Louisov galop ako vo sne, ako v časovej lupe. Počula som trojkový rytmus kopýt na piesku, jeho silné dýchanie, cítila som horúčavu z jeho srsti. Bolo to prekrásne – áno, bolo to možno dokonca to najkrajšie, čo som doteraz zažila. Od dojatia sa mi do očí drali nové slzy, ale podarilo sa mi ich prehltnúť.

Louis teraz pomaly sklopil hlavu a prešiel do atletického, vznášajúceho sa klusu. Colin zložil bič a čakal. Trvalo chvíľu, kým sa Louis upokojil, spomalil klus a napokon elegantným krokom položil kopyto na zem. Potom zostal stáť, nedôverčivo sa na nás pozeral a počuteľne dýchal.

„Prečo nepríde k tebe?“ opýtala som sa Colina pošepky. Neodvážila som sa hovoriť nahlas.

„Pretože si tu ty. Ešte nevie, či ti môže dôverovať.“

Nevedel, či mi môže dôverovať? Mne dôverovať? Malo by to byť skôr naopak. Jasne som si však spomenula na to, ako sa vzopäl, keď ma Colin zachránil z búrky. Louisovi sa to vonkoncom nepáčilo.

„Pokús sa k nemu priblížiť,“ vyzval ma Colin. „Ale nepozeraj sa mu priamo do očí.“

Colin mlčky vyčkával, kým som sa odvážila na prvý krok. Vzdialenosť medzi žrebcom a mnou sa krok za krokom skracovala. Louis stál, ale bol nepokojný. Srsť sa mu triasla. Dýchala som zhlboka a dúfala som, že on tak spraví tiež. Ešte stále som bola opantaná jeho krásou so svojím strachom niekde v pozadí.

Teraz som stála pred ním. Akoby som počula prúdiť krv jeho mocným telom. Obrátil ku mne hlavu, takže som videla červeň v jeho nozdrách. Oči však upieral smerom ku Colinovi a nervózne plieskal chvostom.

„Nič ti nespravím,“ zašepkala som a nevdojak som natiahla ruku, aby som sa opatrne dotkla jeho krku.

„Nie!“ počula som ešte zvolať Colina, ale už bolo neskoro.

Louis fučiac vyhodil predné kopytá do vzduchu, obrátil sa a s vejúcim chvostom bežal pozdĺž ohrady. Colin ho za sekundu upokojil svojím hlasom a donútil ho zastať. Louis pohadzoval hlavou hore a dolu.

„Ja – ja som ho chcela len pohladkať. Nič iné,“ zapišťala som. Triasla som sa na celom tele.

„Nepovedal som ti, aby si sa ho dotkla. Len, že sa máš k nemu priblížiť,“ povedal Colin a trochu menej prísne dodal: „Je to pre tvoju pokožku. Nie je zvyknutý na jej vôňu.“

„Veď sa mu ani nečudujem,“ protestovala som tak potichu, že to Colin nemohol počuť. Ale bola som šťastná, že sa mi nič nestalo. Otrasená som oboch v bezpečnostnej vzdialenosti nasledovala do stajne. Sadla som si na bal slamy a tichučko som Colina sledovala, ako čistí Louisovi kopytá – aj pri tejto skôr podradnej činnosti vyzeral pyšne a elegantne, vyčesal mu srsť a jediným pohybom ruky ho poslal do boxu.

„Poď,“ povedal a pritom sa na mňa ani nepozrel.

„Ja?“ opýtala som sa plačlivým hlasom.

„Áno, ty. No poď už.“

Stáli sme vedľa seba pri boxe, chrbtom obrátení ku koňovi a mlčali sme. Louis hlasno zafŕkal a drobné kvapôčky mi strekli na šiju.

„Vetrí,“ vysvetlil Colin nezúčastnene, akoby sme hovorili o počasí. „Tvár sa, akoby tam nebol.“

Dosť problém pri kolose s očami veľkými ako taniere, pomyslela som si. Louisov horúci dych ma ešte raz ovanul na šiji. Okamžite som musela myslieť na sen, na Colina, ktorý stál pri mne tak blízko, svoju tvár na jeho hrudi, jeho dych na mojom krku a znovu mi vstúpila červeň do tváre.

„Už ti je lepšie?“ spýtal sa Colin len tak mimochodom. Mal teda ešte v pamäti moje bezvedomie pri bazéne. V to neskutočné ráno.

„Zabudla som sa najesť.“

„To poznám,“ povedal Colin s úsmevom, ale do hlasu sa mu vtlačila mne nevysvetliteľná horkosť.

„Zabudla som doma tvoju bundu,“ klamala som. V skutočnosti som sa jej nedokázala vzdať. Hoci by to bola vynikajúca zámienka na to, aby som prišla sem.

„Nič to,“ Colin sa uškŕňal. Tušil, že som nepovedala pravdu? Ale v okamihu bol už znovu vážny. „Ľudia, ktorí sú v bezvedomí, sa nemajú budiť. Bezvedomie je liečivé. Malá oživujúca smrť.“

Vlasy na šiji sa mi postavili. Malá smrť? Čo by bolo, keby som tam pri nádrži naozaj zomrela – jednoducho tak? Keby tam nebol a hlavou by som narazila na železnú hranu zábradlia?

„Povedal som oživujúca smrť,“ ukončil dôrazne moje dramatické myšlienky. Louis mi ešte raz zafŕkal na šiju, tentoraz jemnejšie a menej horúco. Striasla som sa. Posledná zblúdená slza sa zároveň s mojím uvoľnením spustila a pomaly mi stekala po líci. Zbadala som ju prineskoro na to, aby som mohla odvrátiť hlavu.

A videl ju, samozrejme, aj Colin. Jeho pohľad to opäť pevne pritiahlo. „Prosím, nie,“ zašepkal a odvrátil sa. Nechtami škriabal po tmavom dreve dverí boxu. Teda aj on. Ako som si len mohla myslieť, že mi znovu všetko neskazia? Vždy to tak bolo. Slzy boli najlepším prostriedkom na odplašenie mužov, aký kedy existoval.

Najradšej by som sa vyfackala. Bola som taká odvážna, priblížila som sa k Louisovi a jedna jediná slza všetko zničila. Zlostne som si ju spakruky utrela.

„Už je neskoro.“ Och. Colin ma už znovu posielal preč.

„Je mi to však úplne jedno,“ odvetila som vzdorovito.

Colin sklonil hlavu a tmavé pramene vlasov mu padli na bezchybné čelo. „Choď domov. Prosím ťa. Choď,“ povedal tak vážne, že som k nemu vzhliadla, i keď sa mi uvoľnila ďalšia slza. Ľavá ruka sa mu zodvihla, ale chytil si ju pravou a pevne ju držal.

„Colin, čo…“ Na sekundu sa mi zatmelo pred očami. Zhlboka som sa nadýchla a zorné pole sa mi opäť rozjasnilo. Colin sa ležérne opieral o box, akoby sa nič nestalo. Šikmo zospodu sa na mňa pozrel – pohľad, ktorý nezniesol nijaký ďalší odpor. A predsa taký smutný.

„Ak pôjdeš po štrkovom chodníku za jazdeckou plochou a potom pozdĺž cesty, za pol hodiny si tam.“ Znovu som mu chcela povedať, že nie je môj otec a láskavo aby sa tak nesprával. Prečo ma vlastne posiela domov? Ale zdalo sa, že horkosť v hlase nepatrila iba mne. Na moment som si myslela, že patrila jemu samému.

„Už som ti niekedy povedala, že nenávidím rozkazy?“ zavrčala som naňho. Vzdychol si, chytil ma za plecia, obrátil ma a postrčil. Jeho uchopenie bolo nežné.

„Dôveruj mi, Ellie. Musím ešte dať Louisa do prívesu, tu končíme.“

„Prečo by som ti…?“ nepokračovala som ďalej, pretože keď som sa obrátila, Colin tam už nebol. No dobre, zmiznutie bez stopy bolo jeho znakom. Louis hlučne hrýzol mrkvu. Vyzeral spokojne, ale on sám so mnou v stajni, hoci aj s deliacou stenou medzi nami – to nebolo nič pre mňa.

Vyšla som von a kráčala po štrkovom chodníku. Tak to bolo ono. Otravný hmyz zase raz vyhnali. Myšlienka, že sa ešte niekedy budem smiať, sa mi v tom okamihu zdala nemožná. Tvár som mala ako zo sadry, studenú a tvrdú. Napriek tomu mi stále stekali po lícach horúce slzy. Čo to len so mnou bolo? Veď už som lámala skutočné rekordy v neplakaní. A kráľovsky som sa za to odmenila. Mesiac neplakať, jedno cédečko. Dva mesiace neplakať, nové rifle. Tri mesiace neplakať, dve nové knihy, jedno DVD a popoludnie v saune s masážami.

Stavidlá sa však znovu otvorili. Nenávidela som to. Moje slzy odohnali Colina. Prečo by ma inak posielal domov? A predsa – neznelo to tak, akoby mu to padlo zaľahko. Alebo že by triumfoval. Skôr tak, akoby to už nebolo v jeho moci. Očakával napokon v stajni inú ženu, s ktorou som sa nemala stretnúť? Ale prečo ma potom vôbec zobudil? Mohol ma pokojne nechať spať. Ktovie, kedy by som sa zobudila.

Možno to bola len jedna z tých hlúpych hier, ktoré hrajú chlapci s dievčatami. Hra na mačku a myš. Nežiadalo sa mi ani jednej úlohy. Nehrala som rada ani Človeče nehnevaj sa.

Samotná som pochodovala tichou, tmavou krajinou, olemovaná nepreniknuteľným lesom a žblnkajúcimi potôčikmi, a chcela som sa spojiť s nocou – tak ako zvieratá, ktoré sa tajne plazili vedľa mňa v húštine a boli tu doma, žiadni cudzinci ako ja. Vyznali sa aj v tme, zavetrili každého nepriateľa a dokázali sa pohybovať rýchlejšie, o čom my ľudia na našich dvoch krivých nohách môžeme len snívať.

Doma som sa hneď šuchla do postele.

Keď som zavrela oči, preniesla som sa znovu na zvetranú jazdeckú plochu. Tentoraz som sa nepozerala na Louisa. Pozerala som sa na Colina – Colina, ako nehybne stál v modrosivom súmraku a okolo hlavy mu v špirálach poletovali netopiere. Tisícnásobné cvrlikanie vychádzalo z vysokej trávy, ktorá bujnela popri plote, a napĺňalo večerné ticho túžobným spevom. Z roja sa teraz oddelil modro sa lesknúci nočný motýľ a usadil sa Colinovi na šiji. Colin sa len usmieval.

Ja som však plakala. Plakala som a slzy mi v tmavých slaných vodných cestách stekali po tele, putovali pieskom, spájali sa do prúdov a vytvárali tmavomodré, nekonečne hlboké slané jazero. Utopím sa. Colin, utopím sa, pokúšala som sa volať. Louis ostro zaerdžal, ale Colin nespravil nič. Nepočul ma. Nepozeral sa na mňa. Nemo sa vznášal nad jazerom, ktoré chcelo všetko pohltiť. Aj mňa.

Bola som taká smutná.

Vták na okraji lesa ma svojím prenikavým, ale takmer nežným volaním rýchlo a bezpečne prebudil zo sna. A hlboký spánok ma nežnou silou uniesol do ďalekého, utešujúceho sveta.

Nočný tanec tieňov

Zmätene som sa pozerala do zrkadla. Potom na svoje dlane, kde ležali dve okrúhle kontaktné šošovky, a znovu von. Videla som. Bez pomoci. Špicatá strecha garáže sa ostro dvíhala proti azúrovomodrej letnej oblohe. Dokonca som rozoznala mach na škridlách, tmavé fľaky na omietke.

Po prvý raz za dlhé dni sa moje kútiky úst zodvihli nahor samy a nie preto, že som ich k tomu nútila. Škerila som sa na seba, na tú už nie takú bledú, ale nenalíčenú a neučesanú bytosť v zrkadle. Pobavene som šupla kontaktné šošovky naspäť do obalov. Viac som ich nepotrebovala. Aspoň nie dnes.

Nech sa stalo s mojimi očami čokoľvek – páčilo sa mi to. Dobre, špičky stromov na horizonte sa ešte rozplývali a kravy celkom vzadu na pasienkoch na okraji dediny som len vytušila, ale v porovnaní so všetkými rokmi predtým bola moja schopnosť videnia úžas ná. V pravom slova zmysle to bolo svetlo po tupom, nezmyselnom školskom týždni bez udalostí.

Áno, opäť bola sobota. Predo mnou boli dva dni, o ktorých som netušila, ako ich naplním. Raňajší vtáčí koncert ma zobudil priskoro a brieždenie som strávila tým, že sa mi v hlave sem a tam prevaľovali argumenty, ktoré hovorili za alebo proti diskotéke z 80. rokov dnes večer. Dala som si náma hu, aby som našla čo možno najviac proti, mala som však podozrenie, že tam napriek tomu pôjdem. Jednoducho nebolo inak čo robiť.

Colin ma poslal preč. Viac sa to nestane, na tomto rozhodnutí trvám. Nech si pozýva a posiela preč iné dievčatá. Nie som dotieravý hmyz.

Napriek svojmu sklamaniu som zbehla po schodoch oveľa živšie ako predchádzajúce dni. Mama a ocko výnimočne raňajkovali spolu – ocko bol čulý a odpočinutý, mama viac mŕtva ako živá.

„Už nepotrebujem šošovky,“ oznámila som euforicky.

Oco ma pochybovačne pozoroval ponad okraj novín – pridlho a dôkladne. Čo sa mu nepáčilo?

„Úprimne, znovu vidím a oveľa lepšie. Dokonca si myslím, že nikdy v živote som tak dobre nevidela.“ Moja krátkozrakosť bola drámou. Objavili ju až na základnej škole. Dlhé mesiace nikto nechápal, že si to nik nevšimol, až kým si ma nevzala do parády školská lekárka a spravila so mnou viac testov. Test sluchu som zvládla vynikajúco. Počula som dokonca veci, ktoré by som vôbec nemala počuť. Pri teste zraku to zas bola hotová katastrofa. Nebola som len krátkozraká, ale trpela som aj zakrivením šošovky na obidvoch očiach. To vysvetľovalo, prečo som pri vybíjanej nikdy nechytila loptu a pri školských výletoch som často narážala do lámp pri ceste či do výkladov. Tak som dostala otrasné okuliare a v  štrnástich konečne vytúžené kontaktné šošovky. Stálo to dosť peňazí, pretože som ich často strácala v tých najnemožnejších situáciách.

Ocino sa nemusel pozerať tak kriticky. Matka príroda ho obdarila orlím zrakom. Išlo mu na päťdesiatku a nebol odkázaný ani na okuliare na čítanie. Myslela som si, že by sa spokojne mohol so mnou tešiť.

„Elisa, kto ťa to minulý piatok už druhý raz doviezol domov?“ opýtal sa otec len tak mimochodom. Vrhla som na maminu prísny pohľad, ale tvárila sa, že to nezbadala. Obidva razy, keď ma Colin doviezol domov, nebol oco doma, takže jeho auto videla mama a hneď začerstva o tom referovala ďalej. Už samotná skutočnosť, že svoju otázku nosil celý týždeň v sebe, vrhala neuveriteľné svetlo na jeho obdivuhodne vysoko postavenú miernosť.

„Ach, to bol opäť ten chlapec… hm… mladý muž z karate klubu, Benniho známy,“ snažila som sa napodobniť otcovu nenútenosť. Slovo chlapec sedelo ku Colinovi ako banánová zmrzlina k pečenému pstruhovi.

Oco šušťal novinami. Takmer som počula, ako mu hlavou víria myšlienky. Doteraz však nemal dôvod, aby mi nedôveroval. Pred Jenny a Nicole som sa často hrala na divú a nevychovanú, ale takmer vždy to bolo len divadlo. Moji rodičia sa nemohli sťažovať. Napriek tomu otec teraz spustil noviny a prenikavo sa na mňa pozrel. Zdalo sa, že ho naozaj niečo znepokojilo.

„Mladý muž s takým drahým autom? Koľko má rokov?“

Oho. Mamina ho zásobila podrobnosťami. Mal však dvadsať. Povedal mi to sám. Ocino urobil nedefinovateľný hluk. Výsluch sa teda ešte neskončil. Z celozrnných lupienkov som vylovila niekoľko nemilovaných hrozienok a uložila ich na tanierik. Ak by sa ma spýtal, či mám niečo s Colinom, môžem s pokojným svedomím povedať nie. Okrem toho sa vždy veľmi ponáhľal, aby sa ma zbavil.

„Chcel by som ho pozdraviť, keď ťa nabudúce privezie domov,“ povedal ocko s nepreniknuteľným výrazom tváre. Myslel to vážne? Skúmavo som sa naňho pozerala a on mi pohľad nemenej skúmavo opätoval. „Chcem len vedieť, kto ťa takým fárom vozí po cestách. To je všetko, Elisa. Síce sa tu zriedkavo stávajú nehody, ale keď, tak sú väčšinou smrteľné – a obeťami sú mladiství.“

Okej. Robil si starosti. Hoci nočné jazdy s Colinom som pociťovala ako zvláštny presun do iného sveta, nikdy som sa nebála. Jazdil pokojne, bezpečne a plynulo, akoby už po mnohé roky šoféroval autá po lese.

„Dobre, žiadny problém,“ súhlasila som a ocko sa spokojne usmial. „Ale pravdepodobne sa to nestane. Nemôže ma vystáť.“

Otcov úsmev prešiel do úškrnu. Neveril mi. Vždy si myslel, že som široko-ďaleko najkrajšie dievča. S jeho názorom som, samozrejme, nesúhlasila, ale to ho nezaujímalo. Zjavne si ani nedokázal predstaviť, že by existovali mladí muži, ktorí by sa do mňa v priebehu niekoľkých sekúnd nebuchli.

Vstal, na uzmierenie ma pobozkal na čelo a utiahol sa do svojej pracovne. O niekoľko minút zmizla aj mamina vo svojej krajčírskej dielni a ja som sa musela sama rozhodnúť, či pôjdem na tú párty z 80. rokov, alebo nie. Maike tam bude, to bolo jasné. A počítala so mnou. Aj Benni, ktorý naozaj sľúbil, že zabezpečí zámkami kontajnery a podľa Maike oživil aj tú párty. Ale podľa Maike sa Benni uplatní všade, kde sa niečo deje. V streleckom spolku, futbalovom klube, divadle AG, ako dobrovoľný hasič. Popritom brigáduje v krčme pri výčape. Čo môže človek robiť na dedine, keď je dlhý deň.

Mojím problémom bolo, že som nevedela, ako by som sa mala zjaviť na párty. Keď sme s Jenny a Nicole v Kolíne niekam išli, takéto otázky nás netrápili – bolo úplnou samozrejmosťou, že sme sa minimálne dve hodiny pred štartom do nočných ulíc stretli u jednej z nás, aby sme sa spolu nastylovali. Bolo to zdĺhavé, ale potrebné, pretože náš milovaný klub mal prísnych strážcov pri dverách; kto nebol „in“, nesmel dnu, a my, och, áno, my sme boli „in“. Nikdy sme si nemuseli vypočuť obávaný výrok: „Tak toto vôbec nie.“ Presne som vedela, čo som mala na sebe počas našej poslednej klubovej noci: minisukňu, legínsy, nízke čižmičky na opätku a pestrofarebný top s výstrihom, ktorý hovoril: „Som taká sexy“; k tomu nahrubo maskaru a lesk na pery. Pomáhalo to. Síce som celý večer mala pekelne studený zadok a okolo členkov som mala ľadový prievan, ale sprevádzal ma dobrý pocit, že tam patrím.

Ale tu? Dedinská diskotéka? Osemdesiate roky? V nijakom prípade som sa nechcela zosmiešniť alebo ešte viac si poškodiť svoju povesť. Bezradne som stála pred skriňou, prehrabala všetky zásuvky, podlahu som zaplnila viacerými kopami oblečenia („prichádzajúce do úvahy“, „nenápadné“ a „priveľmi koketné“) a nálada sa mi stále zhoršovala. Situácia mi prekvapivo pripomínala jeden z mojich stále sa vracajúcich nočných snov, v ktorých ma tlačil čas a ja som jednoducho nenašla nič rozumné na oblečenie. Presne tak to bolo aj teraz.

Nervózne som pribuchla dvere na skrini a pristúpila ku kope oblečenia. Možno, myslela som si, to bude stáť za pokus. Autobus ma odvezie, a ak by sa mi tam nepáčilo, jednoducho budem predstierať bolesť hlavy, vezmem si taxík a pôjdem domov. Pri Nicole a Jenny to sem-tam fungovalo, keď som bola unavená z hluku a množstva ľudí. A nikto nemohol tvrdiť, že by som sa stránila ostatných alebo sa tvárila, že som niečo viac. Okamžite som vedela, čo na seba: tesne priliehajúce čierne tričko, tenisky vo farbe kaki a ležérne, ale efektné rifle, za ktoré som dala hriešnych 120 eur. K tomu hnedý opasok so striebornou sponou – hotovo. Rifle a tričká predsa existovali aj v osemdesiatych rokoch.

Maike sa poteší a Benni to bude považovať za odvážny pokus o integráciu. Hneď mi bolo trochu ľahšie pri srdci. Vbehla som do kúpeľne a pod sprchou som si nechala pol hodiny tiecť horúcu vodu na hlavu. Prvý pokus vo voľnom poľovnom revíri sa mohol začať: Elisabeth Stur mová sa zamieša medzi ľud.

Maike pišťala od radosti, keď ma videla vystupovať z autobusu. Určitým spôsobom som sa aj ja tešila. Bol to dobrý pocit byť prijatá.

Maike bola štýlová. Svoju kvadratickú zadnú časť nasúkala do bledomodrej rifľovej sukne a svoje pevné lýtka mala zakryté odvážne roztrhanými nylonkami. Ostrá neónovo sfarbená gumička držala pokope jej natupírované blond vlasy. Vyzeralo to celkom tak, akoby sa vydala po stopách Madonny. Prehltla som úškrn.

„Kde je tá diskotéka?“ spýtala som sa jej a obzerala som sa dookola.

„Hentam,“ odpovedala Maike prekvapene a ukázala na nenápadnú, nabielo natretú budovu. „V suteréne.“

Chopila sa môjho ramena a  ťahala ma cez cestu skôr, než som si to mohla rozmyslieť. Blížilo sa k desiatej hodine. Posledné svetlo dňa vyhasínalo v sivozelenom stmievaní a kŕdeľ lastovičiek s krikom letel ponad naše hlavy. Teraz som už začula dunieť basy a zápach nikotínu mi udrel do nosa. Pri kase nás očakávala očižmovaná holá hlava s kovbojským klobúkom na zátylku a trojdňovým strniskom na brade. Museli sme zaplatiť dve eurá a už sme boli dnu. Žiadna kontrola preukazov a ani unavený pohľad na náš outfit. Tak jednoducho to šlo.

Snažila som sa, aby na mne nebolo badať prekvapenie, keď som stála v „diskosále“. Nuž, musím si asi zvyknúť na iné dimenzie. A bola som rada, že Nicole a Jenny boli ďaleko odtiaľto. Vyšli by von pospiatky.

Podnik pozostával z dvoch miestností, z ktorých prvá nebola väčšia ako moja izba pod strechou. Pozdĺž steny sa ťahal dlhý, pohodlný bar, pri ktorom na moje najväčšie prekvapenie sedel Tillmann a dal si od Benniho – ktorý si na svoje vyfénované vlasy posadil otrasnú ružovú froté čelenku – načapovať pivo. Tillmann ma pozdravil nadvihnutím tmavého obočia – respektíve iba naznačil, že ma videl. Ja som sa snažila odzdraviť takisto minimalisticky. S  úľavou som zistila, že ani on sa neprestrojil a  uspokojil sa ako ja s rifľami a tričkom.

Druhá miestnosť bola zjavne tanečným parketom. V kruhu sa osamelo krútila diskoguľa a niekoľko svetelných lúčov pretínalo sivú podlahu. DJ si zjavne ešte triedil cédečká, a preto hralo rádio.

Maike ignorovala môj prekvapený výraz tváre a posunula ma ďalej k baru. V Benniho tvári zažiarilo slnko. „Ahoj, Maike, Ellie, super, že ste tu!“ zvolal zhovievavo a kým som sa spamätala, mala som v ruke pivo a musela som ho pevne držať, aby mi ho pri štrnganí nevyrazil z ruky.

Teraz som opäť mala na krku svoj starý známy problém: Ako sa zbavím toho piva? Kvetináče tu neboli; len dve úbohé umelé palmy, ktoré sa v rytme basov unavene triasli. Maike ma zboku nenápadne sledovala, akoby čakala okamžitý dôkaz mojej odolnosti voči alkoholu. Aj Benni na mňa hľadel povzbudzujúco. Dobre, tak tým musím prejsť. Odhodlane som zodvihla fľašku k  ústam a prehltla som jeden horký dúšok. Silou vôle som kútiky úst nestiahla nadol, ale zodvihla hore a uznanlivo prikývla.

Benni žiaril, Maike sa chichotala. Len ona videla, že môj dúšok by nezasýtil ani malinkého spevavca. Vyzývavo ma drgla lakťom do boku a ja som hrdinsky prehltla ďalší dúšok. Alkohol pôsobil ako zvyčajne okamžite. Myšlienky som mala roztrasené a kosti sa mi zmenili na pevnú gumu. Už mi padlo zaťažko sledovať Maikine vysvetľovania, kto sa v akom spolku angažuje, pozná jej otca, a chodil aj do našej školy, má deti alebo bude mať a každý rok pred Vianocami robí Mikuláša. Pridala sa k nám nejaká dievčina s vrkočmi, naširoko vlajúcimi netopierími rukávmi a fialovými bodkovanými legínsami a Maike ju zapriadla do napínavého rozhovoru o tohtoročnej letnej slávnosti streleckého spolku.

„Ups,“ spravila som a tvárila sa, akoby sa mi fľaša vyšmykla z ruky. Rozbila sa a penivý obsah sa rozlial po špinavej betónovej dlážke. „To mi je ľúto, to som nechcela, sorry!“ snažila som sa rýchlo ospravedlniť.

„Ach, to sa stáva,“ povedal Benni uvoľnene, pozbieral z dlážky črepiny a strčil mi do ruky nové pivo. Všetko to šlo tak rýchlo, že som nestihla ani protestovať, ani utiecť. Tillmann sa naširoko uškŕňal.

Odovzdala som sa svojmu osudu, dala som si tretí myšací dúšok a dúfala v silu vyparovania. Nasadila som k tomu nezúčastnený, decentne dobre naladený výraz tváre. Keď sa Maike a dievča s vrkočmi smiali, tiež som sa smiala, bez toho, že by som čo i len tušila, o  čo ide. DJ tiež nedokázal prispieť k môjmu uvoľneniu. Zjavne mal pocit, že najmenej každý druhý song musí okoreniť nejakým cool úslovím, takže svoju s námahou vytvorenú atmosféru zakaždým sám zruinoval. Ani Maike sa nebavila na jeho rečníckych vstupoch. A mňa tým privádzal do zúfalstva.

Zmysly som mala na pokraji výbuchu. Už som to zabudla – tak rýchlo… pri prvej návšteve v klube pred rokom a pol som si zo začiatku myslela, že neprežijem ani desať minúť v tom hluku a zápachu a zmätku ľudí. Nevedela som, kam sa mám pozerať – toľko tvárí, toľko rapotajúcich úst, k tomu basy, ktoré sa mi zavŕtavali do žalúdka a otriasali ušnými bubienkami. Tisícky pachov parfumov, potu, piva, cigariet, rozšliapané žuvačky, mokré črepiny, rozpálené reflektory a nevetrané miestnosti.

Keď som však prekonala prvú paniku a nahovorila si, že môžem kedykoľvek odísť, väčšinou sa to už dalo zniesť. Aj dnes som musela dospieť do tohto bodu. Pohľadom som blúdila po miestnosti. Niekoľko tvárí som poznala zo školy, ale väčšinou boli pre mňa celkom cudzie. Tillmann zjav ne dával prednosť zamýšľaniu sa nad utrpením sveta a  šíril neprekonateľnú náladu: „Nedotýkaj sa ma.“ Ani som sa nepokúšala prihovoriť sa mu. Určitým spôsobom mi však robilo dobre, že som nebola jediná, ktorej hrozilo, že sa jej zaseknú čeľuste. Práve som sa ako-tak udomácnila na barovej stoličke a potajomky povylievala polovicu piva na dlážku, keď sa Maike a dievča s vrkočmi zasekli a ja som automaticky zodvihla zrak. V sekunde boli môj pokoj a uvoľnenosť preč.

Bol tu Colin. Och, dofrasa. Samozrejme, hľadel ponad mňa, akoby sme nikdy nesedeli vedľa seba v tme pred jeho domom a nerozprávali sa o jeho mnohých, mnohých koňoch. Nie, ignoroval ma. Zato všetci ostatní naňho civeli a na moju zlosť ani ja som nedokázala odvrátiť od neho svoj zrak.

Mal na sebe tmavé nohavice s ošúchaným koženým opaskom, bielu ležérnu košeľu na hrudi roztvorenú a okolo krku sa mu hadil čierny, tenký šál. Vo svetle reflektorov sa blýskali jeho nespočetné náušnice. Široký kožený náramok na ľavom zápästí ostro kontrastoval s jeho svetlou pokožkou a spod dlhých lemov nohavíc mu vykúkali zodraté čižmy – bájna zmes piráta, punku a  čeľadníka. Jeho vlasy vzdorovali zákonom zemskej príťažlivosti presne tak zanovito ako moje. Vyzývavo sa mu niekoľko neskrotných prameňov vlnilo cez obočie, šteklilo špičku nosa a na šiji vytvárali hodvábne hniezdo, ktoré moje ruky túžili okamžite uvoľniť.

Už po niekoľkých sekundách sa Maike a dievča s vrkočmi vraštiac čelo odvrátili od Colina, aby si so stiahnutými perami čosi šepkali, ale ja som bola ako zhypnotizovaný králik prilepená na barovej stoličke a nemohla som z neho spustiť zrak. Samoľúby, rozhodla som. Tento muž je nekonečne samoľúby. A vedela som, že to tak nie je. No, možno predsa – ale nie tak, ako to vyzeralo. Opasok, čižmy a košeľa neboli výplodom nejakého návrhára – boli staré. Sedeli mu na tele ako uliate. Colin zatienil všetkých ostatných.

Krátko kývol niekoľkým ľuďom, ktorí mu odpovedali na pozdrav, a potom šiel pomaly k tanečnému parketu. Tam som ho videla len nejasne ako elegantnú, dobre urastenú a nehybnú siluetu. Siluetu, ktorá zostala sama. Nepriblížil sa k nemu ani jeden človek. Mala by som to urobiť ja? Nie, Ellie, na to ani nepomysli, dohovárala som si. Dobre mu tak, keď ostane sám. Nič iné si ani nezaslúži. Sama som sa nespoznávala, ale ostala som silná.

Po dvoch hodinách unavujúcich rozhovorov o spolku a rôznych ak ciách ničenia piva mi stŕpol zadok a došla mi trpezlivosť. Buď sa teraz niečo stane, alebo si zavolám taxík a pôjdem domov. Cítila som sa opojená a podráždená zároveň. Hnevala som sa na Colina. Ako sa len mohol tváriť tak, akoby ma nepoznal?

DJ mal už zjavne dosť pod čapicou a zanedbával verbálne vstupy. Máme konečne tancovať, poďme, tancovať, vyzýval nás dreveným jazykom. Nikto nereagoval. „Dobre, vy pohŕdači dobrou hudbou, tak vám teda zahrám niekoľko aktuálnych vecí. Napríklad Depeche Mode. Boli napokon už aj v osemdesiatych rokoch.“ Znel zúfalo. Potom krátko zakašľal do mikrofónu, vypol ho a s temným pohľadom sa obrátil k svojmu displeju.

Depeche Mode – milovala som Depeche Mode, aj keď Nicole a Jenny ich vždy označovali ako skupinu starých pánov. Mám ešte predsa len počkať? Splní DJ svoj sľub?

Colin, naničhodník, z tanečného parketu už neodišiel, a stále viac hostí, dokonca aj Tillmann, sa presúvalo do druhej miestnosti a bránili mi vo výhľade naňho. Ale Madonna – Maike sa u Benniho pri bare cítila spokojne a mala pred sebou už štvrté pivo.

Potichu vzdychajúc som sa rozhodla pre ústup. Práve som sa chcela obrátiť k Bennimu a Maike, aby som sa rozlúčila, keď sa mi do uší drali dôverne známe tóny. Neboli to… ? Och, naozaj to boli Depeche Mode. S piesňou Wrong . Nesprávne. Sedelo to. Bola som tu nesprávne, v nesprávnom čase, v nesprávnych šatách, v nesprávnom tele. V nesprávnom svete. Ak existoval nejaký song, ktorý sa hodil k môjmu životu a mohol zachrániť dnešný večer, tak potom tento.

Tiché zotrvanie sa stalo utrpením. Pokukávala som za roh. Dobre, nebudem jediná, ktorá bude tancovať. Už som sa zošuchla z barovej stoličky a bežala k tanečnému parketu. Na plochých podrážkach tenisiek som kráčala isto, a bez toho, že by som niečo urobila, sa moje ruky a nohy pohybovali v rytme chladných bítov, zatiaľ čo moja duša sa začala vznášať na chladnom, ale melancholickom hlase Davida Gahana. Hudba sa mi dostávala pod kožu. Zavrela som oči a pod viečkami som vnímala len mihotavé svetielka. Bolo mi jedno, ako vyzerám, či sa niekto zo mňa smeje, alebo nie. Ostatných som vytesnila.

Song sa skončil prirýchlo. Opojená som sa stiahla z tanečného parketu a oprela sa o stenu, kým som pomaly otvorila oči.

Nebola som viac sama. Zatiaľ čo basy a moje srdce duneli v súzvuku, nezadržateľne ma to ťahalo do  čie rňavy Colinových očí. Vír jeho žeravého pohľadu bol taký silný, že som sa proti tomu nedokázala brániť.

Stál odo mňa niekoľko metrov pri protiľahlej stene a predsa bol pri mne tak blízko, až som si myslela, že mu môžem niečo zašepkať a jediným ľahkým pohybom mu z tváre odhrnúť tmavé pramene vlasov. Okolo kútikov úst sa mu objavil ironický úsmev a jeho oči ako uhoľ si ma bezočivo prezerali.

DJ bojoval so svojím mixážnym pultom. Niekoľkokrát to zahrkotalo a počula som ho nadávať, i keď bol mikrofón vypnutý. Potom to fučiac od zlosti vzdal, dal si veľký dúšok piva a tupo hľadel na tanečný parket. Hudba, ktorá teraz hrala, bola chladná a technická a predsa akýmsi spôsobom rozpaľujúca. Nepoznala som ju, ale bola mi taká dôverná, že som si ju mohla pospevovať. Takmer som bola v pokušení ísť znovu tancovať – ale potom by som sa musela odpútať od Colinovho pohľadu. A to som nechcela. Hoci som naňho bola ešte stále nazlostená, vyzývavo som mu hľadela do očí. Zrazu mi hlavu naplnili divoké obrázky, krátke snímky ako z nejakého filmu. Obrázky zo života, aký som nikdy neviedla. Videla som sivé šachty metra, v ktorých tancovali ľudia, mladí muži a  ženy s účesmi vyfénovanými do výšky, vo veľkých sakách, so špicatými topánkami na nohách a s tvárami bledými ako stena. Pozerala som sa do očí jedného dievčaťa s  čiernymi kučeravými vlasmi a chcela som po bozkať jej mäkké pery. Prizerala som sa svojim rukám a nohám, ako hra jú na bicie, silno a uvoľnene, zatiaľ čo mi umelá hmla šteklila nos a všetko ma napĺňalo spokojnosťou. Cítila som šťastie. Šťastie a  ľahkosť. Vzrušene som si siahla na oči, ale mala som ich otvorené. Čo sa to so mnou deje?

Znovu som sa pozrela na Colina. Na tvári mal bolestný výraz, akoby uňho piesne vyvolávali spomienky. Ale to predsa nemohla byť pravda. Má dvadsať, takže sa narodil v roku 1989, rýchlo som si vypočítala. Vtedy už bola táto vlna preč, to som presne vedela – ani neviem odkiaľ. Jednoducho som to vedela. Presne tak, ako som na prvý raz spoznala song, ktorý vyhľadal pobláznený mixážny pult. Pred očami som mala obal platne. Being Boiled od Human League. Nikdy som ten obal nedržala v ruke a predsa som ho tak zreteľne videla, že by som ho dokázala nakresliť.

Colin počúval, hlavu zaklonil dozadu a privrel viečka. Dlhé mihalnice mu vrhali tieň na bledé líca. Potom sa odlepil od steny. Ešte nikdy som nevidela nejakého muža tancovať tak, ako tancoval on. Nedokázala by som povedať, kedy a  či sa vôbec jeho nohy dotýkali dlážky. Vychádzalo z neho akési podprahové napätie, ktoré mi prešlo celým telom ako elektrická triaška, aj ostatní tancujúci pred ním automaticky ustupovali. Zhora dopadali na zem svetlá ako farebné lúče, takže Colinova košeľa sa tajomne modravo leskla – a spod jeho napoly privretých viečok vychádzala zvláštna žiara.

Tváre ostatných sa pretiahli do grimás, oči sa im zúžili a pôsobili protivne. Videla som, ako si s rukami pred ústami pohŕdavo čosi šuškajú. Závisť a  žiarlivosť ako jed naplnili dusný, zadymený vzduch. Dokonca aj Maike tam vrhala zlostné pohľady. Iba Tillmann sa na Colina pozeral pokojne a veľmi pozorne.

Colinovi boli ostatní takí ľahostajní ako aj mne. Tancoval uvoľnene, cool a – áno, musela som to priznať – bol aj tým, čo sa označuje sexi. Vedel presne, čo robí. A predsa pôsobil pohrúžený do svojich myšlienok. Ponoril sa do niečoho, čo som nepoznala, čo mi zostalo utajené. Uzavrel sa pred svetom. Bol niekde inde – veľmi, veľmi vzdialený.

Poď naspäť, Colin, pomyslela som si inštinktívne, nechoď preč. Zostaň pri mne.

Odzneli posledné takty. DJ chcel pustiť ďalší song, ale vtom sa ozvala hlasná rana, boxy vydali sonórne blub a všetky svetlá zhasli, aj veľká guľa. Zostala úplná tma.

Bola som stlačená medzi cudzími ľuďmi, a keby sa teraz prepálil nejaký kábel a vypukol by požiar, nikto by nemal záujem zachrániť ma. Udupali by ma. Zmocňovala sa ma panika. Dostala som strach, že nebudem môcť dýchať.

„Poď so mnou von,“ počula som Colinov hlas celkom blízko pri uchu. Vystrašene som siahla vedľa seba, ale nikto tam nebol. „Poď za mnou. Nasleduj ma.“

Kde bol? Niekto mi vrazil do pleca. Zavial ku mne zápach drsného mužského potu a ucítila som spotenú ruku na ramene. S odporom som sa striasla. To nebol Colin. Posúvala som nohy dopredu bez toho, aby som vedela, kam mám ísť. Ako som ho mohla nasledovať, keď som ho nevidela? Ľudia okolo mňa vtipkovali, ale ja som medzi vtipmi vetrila holý strach. Ľudia tu mali strach. Pravdepodobne mali strach už pred vypadnutím prúdu, ani o tom nevedeli. Súviselo to s Colinom. Keby ich bolo veľa, vypukol by chaos. Masová panika.

Jednoducho som teda bežala. Úplne som stratila orientáciu, ale nohy ma viedli tmou, akoby ich priťahoval magnet. Ani raz som nenarazila do steny alebo do niekoho iného, len som utekala a utekala. Potom som sa pritlačila na dvere a cítila som, ako mi chladný, sladký nočný vzduch naplnil pľúca. Bola som voľná. Oči opäť videli.

Colin bol na parkovisku opretý o svoje veľké auto, akoby čakal na mňa. Ako v hypnóze som kráčala k nemu, hoci som netušila, čo mu chcem povedať. Veď napokon sme dnes večer neprehodili spolu ani jedno slovo. Aspoň nie takým spôsobom, ako to robia iní ľudia. A okrem toho som bola ešte stále nahnevaná.

Na diskotéke sa znovu rozsvietili svetlá. Ľudia jasali a tlieskali, kým ich neprerušil hluk basov.

Chvíľu sme nemo stáli oproti sebe.

„Pekne si tancovala,“ povedal napokon Colin potichu. Kompliment – to bol kompliment? Alebo si zo mňa uťahoval?

Ty tiež, chcela som povedať, ale podarilo sa mi len suché odkašľanie. Pohľad mi skĺzol na kúsok nahej bielej pokožky, ktorá vykúkala spod goliera jeho košele. Mierne som sa zakolísala. S námahou som si ruky strčila do zadných vreciek riflí. Preboha. Takmer som sa ho len tak dotkla. Nikdy som sa ešte žiadneho chlapca nedotkla. To bol môj železný zákon. Nebyť vtieravá. Nikdy neurobiť prvý krok. A vôbec nie pri niekom, kto sa oháňa mucholapkou, ktorá je dosť veľká.

„Pretože to bolo pravé. To si bola ty. A nikto iný,“ pokračoval Colin. Vlastne to neznelo vôbec tak, akoby sa oh áňal mucholapkou. Hlas mi však znovu štrajkoval.

Zrazu sa mi studený závan vetra prehnal vlasmi. Na zlomok sekundy mi telom prešli zimomriavky. Colin odvrátil pohľad.

„ Nastúp, odveziem ťa domov.“ Ach tak, jasné. Zaujímavé, cítila som po chybnú radosť z toho, že sa podvolím jeho rozkazu. Začala sa vo mne šíriť únavná, lákavá ospalosť. Keď som klesla na chladné kožené sedadlo, napriek myšlienkam, ktoré kamsi unikali, mi zišla na um ocinova prosba. Uvidí Colina, keď ma dopraví domov – musím splniť jeho želanie, ak bude ešte hore. Ale to bude určite.

„Ty,“ začala som opatrne. Áno, išlo to. Znovu som mohla hovoriť. „Môj otec by rád vedel, kto jazdí s touto obludou, ktorá ma už po tretí raz privezie domov.“ Ospravedlňujúco som mykla plecami. „Videla nás moja mama. Môžeš ho, prosím, pozdraviť?“

„Jasné,“ povedal Colin ľahostajne, ale neušiel mi jeho uštipačný úsmev.

„Čo sa tak hlúpo uškŕňaš?“ vrčala som.

Úškrn sa premenil na melodický smiech.

„Máš rada svojho otca? Iné dievča by ma jednoducho poprosilo, aby som ho vysadil za rohom.“

„Prirodzene, že ho mám rada,“ odvetila som trucovito. Čo asi myslel tým ‚iné dievča‘? Bolo to jeho hobby prevážať maloleté dievčatá?

„To je v poriadku,“ odpovedal a pobavený tón z jeho hlasu zmizol. Po niekoľkých minútach tichej nočnej jazdy sme boli na mieste. Mala som taký čudný pocit. Ocino bol imponujúcim človekom a tých niekoľko málo chlapcov, ktorých som mu doteraz predstavila, po jeho pohľade spadlo do fázy raného detstva. Čo zas v mojich očiach nebolo nič obdivuhodné. Jednoducho mali z neho strach. Pritom sa k nim nesprával zle alebo si z nich neuťahoval. Bol dokonca výnimočne priateľský.

Colin bol nie menej imponujúci, i keď iným, mladším spôsobom – ako to dopadne? Spriatelia sa tí dvaja a mňa odsunú bokom? Alebo sa bude ocinovi zdať škaredý ako Maike? Bude sa ho pýtať na vodičský preukaz? Ani jedna z tých predstáv sa mi nepáčila.

Spôsobne som vystúpila z auta a vkĺzla do dvora, aby som sa presvedčila, či je ocko ešte hore. Samozrejme, že bol. V zimnej záhrade svietilo svetlo a on sedel pri stole.

Zakývala som Colinovi, aby prišiel ku dverám. Keď sme vošli do chodby, Colin sa zhlboka nadýchol, akoby niečo vetril. Krátko zastal.

„Všetko je v poriadku?“ opýtala som sa šeptom.

„Áno, všetko jasné,“ šepol, ale z očí som mu vyčítala niečo iné. Bol nedôverčivý, aj keď sa to snažil zakryť. Teraz som však nemala ani čas, ani nervy na to, aby som sa nad tým zamýšľala. Šla som napred do zimnej záhrady, kde ocino sedel nad svojimi knihami a robil si poznámky.

„Ahoj, oci, priviedla som svojho šoféra – chcel si ho predsa spoznať. To je Colin a…“ Zmĺkla som, pretože ocinova tvár stuhla. Rázne vstal, vystrel sa a zhlboka sa nadýchol – presne ako Colin na chodbe. Mňa nebral vôbec na vedomie.

Zmätene som sa obrátila ku Colinovi, ktorý si premeriaval otca ponurým pohľadom. Oči mu blčali. Výraz v jeho tvári zmeravel a veštil podozrenie. Čo sa to tu deje? Neviditeľná sila ma tlačila dozadu, takže som sa pritisla ku stene a bezmocne pozorovala tých dvoch. V miestnosti bolo počuť praskanie, podobné zvuku horiacich prskaviek, len silnejšie a hrozivejšie.

Čo to je? Chcela som zakričať, ale hlas ma žalostne sklamal.

Teraz urobil ocino jeden pružný krok dopredu a v tom istom okamihu sa Colin sklonil ako dravec pred skokom. Uprene si hľadeli do očí. Z ocinovho pohľadu mi naskakovali na chrbát zimomriavky. Takéhoto som ho ešte nezažila – drsného, neskrotného a nepochopiteľne zlostného. Colin tiež pôsobil divo, ale z jeho tmavých rysov som vyčítala predovšetkým veľkú nedôveru a bezodný údiv zmiešaný s agresivitou a divokou silou.

Mala som pocit, že z otcovho hrdla vychádza hrozivé vrčanie. Ruky mal zovreté v päsť a jeho klokotajúca nenávisť by každého iného donútila na  útek. Colin mu však odolával.

„Okamžite opustite môj dom,“ povedal ocko potichu, ale tak výstražne, až mi z hrdla vyšiel vzlyk. Nech sa tu dialo čokoľvek – naháňalo mi to taký strach, že mi bolo takmer zle a na čelo mi vystúpil studený pot. To už neboli ľudia. Boli to dvaja rivali na život a na smrť.

„A už sa nikdy nepribližujte k mojej dcére. Nikdy viac!“

Colin sa nenechal zastrašiť. Ešte stále zhlboka dýchal a ani jediný raz nemihol brvami. Oči mal pevne namierené na otca.

„Ale ocko, veď on mi vôbec nič nespravil,“ márne som sa snažila zmierniť neznesiteľnú situáciu.

„Von!“ zareval, vôbec si ma nevšímajúc. Hlas mal taký hlasný a drsný, až ma to bolelo v ušiach. Nikdy predtým som ho takéhoto nevidela. Colin neprejavil ani známku strachu alebo nervozity. Bez toho, aby od otca odvrátil zrak, stiahol sa pospiatky zo zimnej záhrady, otvoril dvere a vybehol po vonkajších schodoch.

Na trávniku sa ešte raz ku mne otočil – strašné pripomenutie môjho sna, keď ho odo mňa delilo hrubé sklo a nahnevaný otec. Oči mu blčali ako čierne uhlíky, ale pohľad mal taký smutný, až sa mi zarezával do srdca. Potom splynul s temnotou noci.

Nechápavo som hľadela na otca. Praskanie prestalo, ale ešte stále sa zdalo, že jeho napätým telom prúdi čistá energia.

„Čo to malo znamenať? Čo si tým myslel?“ teraz som bola zlostná ja. „Nič mi neurobil! Iba ma doviezol domov, to je všetko!“ Bola som slabá na to, aby som kričala, ale hlas som mala odhodlaný. Namiesto toho mi vyhŕkli do očí slzy. Oco akoby sa všetkou možnou silou snažil odsunúť preč myšlienky a slová.

„Nie je ťa hodný, Elisabeth,“ povedal s vynúteným pokojom. „Je pristarý a…“

„Má dvadsať! Je len o tri roky starší,“ prerušila som ho.

„Dvadsať,“ vrčal opovržlivo ocino. „Pozrela si sa naňho? Je to lámač sŕdc, niekto, kto unáša a zneužíva dievčatá, pohrá sa s nimi a odhodí ich. To predsa vidí aj slepý!“

Vždy som vycítila, či mi niekto klamal, alebo nie. Tentoraz to bolo také jasné, že som nemala nijaké pochybnosti. Ocino klamal. Každé slovo bola lož.

„Klameš,“ povedala som.

„Neopovažuj sa obviňovať ma z toho, že klamem, Elisabeth,“ poučoval ma ocko. „Zničí všetko, čo máš rada. Všetko!“

Hlas a pohľad mal taký zarážajúci a vzbudzujúci strach, že som myslela už len na jedno: Preč odtiaľto. Von. Neostanem tu už ani minútu.

„Zašiel si priďaleko, ocko,“ povedala som potichu. „Nie som nijaká pobehlica. Mohol by si mi dôverovať. Ty však nie. A naháňaš mi strach!“

Jedným skokom som bola pri dverách zimnej záhrady, a tak rýchlo, ako som len vládala, utekala som dolu po schodoch do záhrady. Chvíľu som si bola istá, že cítim za sebou jeho dych, ale bez zábran som vysadla na svoj chatrný bicykel, dychčiac som šliapla do pedálov a letela poľnou cestou do lesa.

Náš dom sa zrazu pre mňa stal nepriateľským územím. Mala som strach vrátiť sa naspäť, ale zároveň ma trápila myšlienka, že som sa postavila proti otcovi a zmizla.

Ako v tranze som si razila cestu pomedzi jedle bez toho, aby som pochopila, čo tu vlastne robím. Kamene vyletovali a niekoľko ráz som len s námahou zabránila krkolomným pádom. Potom som dostala defekt na zadnom kolese. Nadávajúc som odhodila bicykel do krovia.

Prudko som vzlykala, nevhodný zvuk medzi nežným cvrlikaním cvrčkov a jemným šumením vetra. Pľúca ma pálili a rifle sa mi prilepili na spotené nohy. Zastavilo ma tiché mňaukanie. Uprostred chodníka stál Pán X a pozorne sa na mňa pozeral.

„Ahoj, kocúrik,“ povedala som pridusene a sadla som si na kamenistú zem. Pradúc podišiel ku mne a otieral si hlavu o moje líce. Vzlykanie otriasalo celým mojím telom. Nerozumela som otcovi a nerozumela som Colinovi. Celá situácia bola taká groteskná a nelogická, že som ešte stále nebola v stave ju interpretovať alebo si ju vysvetliť.

Ale teraz, keď mi Pán X poskytol slabú útechu, vedela som, že sa na to musím spýtať Colina. Keď už mi klame môj vlastný otec, musí mi aspoň on povedať pravdu. Niečo mi našepkávalo, že ju poznal.

Pán X mi spoľahlivo ukázal cestu a Colina som našla za domom, kde tvrdými, rýchlymi údermi rúbal drevo. S nadľudskou silou sekerou pretínal hrubé kláty a sem-tam sa mi zdalo, akoby som videla lietať iskry, keď sa kov dotkol dreva. Pán X sa spokojne nafúkol a v patričnej vzdialenosti si sadol na svoj chlpatý zadok.

„Prestaň! Stop!“ revala som. Colin nereagoval.

Vedela som, že ma zaregistroval, ale najprv rozsekol ďalšie tri kláty, kým sa vystrel a pozrel sa na mňa pohľadom plným utrpenia. Po tvári mu nestekala ani jedna kvapka potu, hoci bolo stiesňujúco dusno. Na košeli mal fľaky a nohavice posiate trieskami.

„Čo to malo znamenať?“ spýtala som sa a moja odvaha potlačiť slzy opäť stroskotala. Napriek tomu moje slová zneli prekvapujúco vyzývavo. „Vy svetli mi, čo to malo znamenať. Okamžite!“

Ešte raz uvoľnil sekeru z pňa a tupo ju zasekol do dreveného klátu, akoby ho mala energia, čo v  ňom besnila, roztrhať. Zrazu stál priamo predo mnou a oči mal plné zlosti, frustrácie a bolesti.

„To ti nemôžem povedať. Nemám právo ti to povedať. Ach, Ellie, jednoducho ma nemá rád.“ Colin sa zasekol. Namáhavo si rukou prešiel po vlasoch. Aj on mi začal naháňať strach, ale jeden z nich mi povie pravdu.

„Musíš mi to povedať. Musíš!“ trvala som na svojom. Triasla som sa ako lístie osiky a Colinov pohľad sa na chvíľu zavesil na mojich slzách, ktoré mi stekali dolu po brade. Celá tvár ma bolela. Čeľusť som mala takú napätú, že rozprávanie ma oberalo o sily.

Colin chvíľu mlčal. Okolo nás bolo strašideln é ticho. Cvrčky stíchli a aj vietor ustal.

„Ako sa volá tvoj otec, Ellie?“ opýtal sa napokon Colin. Cítila som, ako sa premáhal, aby mi položil túto otázku, ale potom sa kliatba prerušila. „Ako sa volá?“ opakoval nahlas. Opätovne som videla tú alarmujúcu zmes bolesti a prekvapenia v jeho očiach.

„Leo. Leo Sturm,“ jachtala som bezmocne. Čo to má do činenia s celou vecou?

„Ako sa volá?“ opakoval ešte hlasnejšie. „Ako sa volá naozaj?“

Myšlienky sa mi išli zblázniť. Potom som si spomenula. Prirodzene. Krátko pred mojím narodením prijal mamino meno, pretože si myslela, že žiadne dievča na svete si nezaslúži vyrastať s jeho priezviskom. Je už aj tak dosť zlé, že ho nosil Paul.

„Fürchtegott,“ odpovedala som trasúc sa. „Leopold Fürchtegott.“

Colin vydal zo seba taký žalujúci a zároveň zlostný zvuk, že sa Pán X striasol a zamraučal. Mala som pocit, že prídem o rozum, ak mi niekto okamžite nepovie, o  čo tu ide.

Colin ustúpil o krok vzad. Roztrasená som stála a uprene mu hľadela do očí, hoci mi po lícach v prúdoch stekali slzy.

„Tvoj otec…“ Colin sa nadýchol a odhodlane sa na mňa pozrel. „Tvoj otec je polovičatý, teda vlastne polovičník.“

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .