Bettina Belitz: Mesačné slzy

Aj v tlačenej verzii.

Objednať si môžete na stránke

www.fragment.sk

Ďalšie e-knihy v edícii:

Bettina Belitz: Ukradnuté sny

Bettina Belitz

Bettina Belitz: Mesačné slzy – e-kniha

Copyright © Fragment 2014

Všetky práva sú vyhradené.

Nijaká časť tejto publikácie sa nesmie rozširovať

bez písomného súhlasu majiteľov práv.

NA SEVER

Po treťom bezcieľnom krúžení ulicami veľkomesta Hamburg – moja cesta sa už medzitým podobala na orientačný beh ľudí bez orientácie – som sa nezadržateľne rozplakala, až mi z nosa tiekol sopeľ a zadúšala som sa vlastnými slzami. Plač bol však chybou. Presne tak bolo chybou, že som na diaľnici plytvala vodou z ostrekovačov. Už desať minút som v nich nemala nijakú tekutinu a sklá boli pokryté mazľavým filmom z vystrekujúcej posypovej soli. Už som sotva videla, nedokázala som prečítať nijaké tabule a spätné svetlá áut predo mnou sa zmenili na obrovské hubovité lúče. Utopené v soli mojich sĺz teraz kapitulovali aj kontaktné šošovky – aj tak už úplne vysušené z kúrenia, potiahli sa tiež tvrdošijnou hmlou. Bola som ako slepá.

Panicky som siahla dopredu a pohýbala niekoľkými páčkami, aby som na sklá namierila horúci vzduch a z ostrekovačov vytlačila aspoň posledné kvapky. Tie však len duto vypustili vzduch do tunela, ktorým som práve minimálne štvrtýkrát prechádzala. Zato po mojom divokom stláčaní tlačidiel naskočilo rádio a Zarah Leanderová práve spievala: „Preto svet nezanikne...“

Unavenými očami som sa zavesila na spätné svetlá hadiacich sa áut predo mnou a nasledovala som ich, ako sa len dalo. Žmurkajúc som sa snažila rozlúštiť tabule – aspoň tie veľké. Nie, uhádnuť. Po dvoch semaforoch, ktoré som využila na to, aby som umlčala Zarah Leanderovú, sa predo mnou objavil zívajúci vstup do podzemnej garáže nejakého hotela. Poprepletala som sa pomedzi vytrubujúce autá v jazdnom pruhu vedľa mňa a rútila som sa dolu. Nárazník vrazil do závory, pretože som prineskoro brzdila, po určitých manévroch sa mi však podarilo vytiahnuť parkovací lístok. V najzadnejšom kúte som našla voľné miesto a za patričného nadávania, vzdychania a nariekania som tam auto vtlačila.

A teraz? Bola som celkom mokrá od potu, vyhladovaná, takmer mŕtva od smädu a slepá. V kufri auta som mala štyri plastové boxy aj s ich obyvateľmi, ktoré som tu nemohla nechať. Nie v tomto studenom vzduchu plnom výfukových plynov a chudobnom na kyslík.

Potácajúc sa som obišla auto, aby som otvorila zadné dvere. Moje milé zvieratká boli všetky strnulé zo šoku. Spolucítila som s nimi, najradšej by som si ľahla k nim. Okrem toho som neprestávala plakať a už som to ani nechcela, pretože som presne vedela, čo by sa stalo. Šošovky oblepené soľou by sa mi pevne prisali na suché rohovky. Tak sa radšej budem starať o trvalú vlhkosť.

Preto som usilovne aj naďalej revala, keď som so štyrmi prepravnými boxmi na rukách – musela som si ich naskladať na seba –, a naširoko rozkročená ako námorník v búrke kopla do kolesa taxíka. Dvere som otvoriť nemohla a zamávať už vôbec nie. Vodič spustil okno a už mi chcel začať nadávať, keď si všimol moju uslzenú tvár a hneď nato Bertine dlhé, čierno sa lesknúce nohy, ktoré sa nahnevane tlačili na stenu jej obydlia. Súcit v jeho očiach plynulo prešiel do strachu.

„Prosím,“ mrmlala som zbavená všetkých síl. „Prosím, vezmite ma. Prosím. Dám vám všetky svoje peniaze, len ma odvezte, prosím, k môjmu bratovi.“

Vedela som, že to znelo strašne dramaticky, ale myslela som to úplne vážne. A účinok sa dostavil. Muž mi pomohol upevniť boxy v kufri auta (o Heinza som si robila vážne starosti, pretože pôsobil ešte depresívnejšie ako inokedy), a zapol taxameter, až keď sme sa znovu nachádzali v prekliatom tuneli.

Prečítala som mu adresu Paulovho bytu.

„Speicherstadt? Ste si istá? Wandrahm?“

„Áno – vlastne áno.“ Alebo to bola vymyslená adresa? Nedal nám Paul nikdy svoju správnu adresu? Mamina mu predsa každý rok na Vianoce poslala balík a nikdy sa nevrátil. Tá adresa musí existovať. „Nie je s tou adresou niečo v poriadku?“

„V tejto časti Speicherstadtu sú len kancelárie, sklady a obchodné priestory. Teraz tam už nikto nie je. Nebude lepšie, ak vás odveziem naspäť do vášho hotela?“

„Nie, ďakujem.“ Ťažko som si vzdychla. „Nemám hotel. A musím ísť na túto adresu. Alter Wandrahm 10.“ Čo ak tam Paul naozaj nebýva, pomyslela som si v návale paniky. Inú adresu som však nemala.

„Tu je to,“ povedal vodič, keď sme po desiatich minútach zastavili. Vypol motor. Cez bočné okno som hľadela na vysokú, tmavú tehlovú budovu. Celkom navrchu svietilo svetlo. Ostatné okná boli čierne diery. Domy stáli husto vedľa seba ako pevnosť, medzi nimi sa priamo ako špagát ťahali vodné kanály, ktorých čierny, lesknúci sa povrch osvetľovali len svetelné kužele staromódnych laterien. Po chodníku prebehol potkan a zmizol v tme. O chvíľu som počula tiché čľupnutie. Plával.

„Poďte, zaveziem vás do hotela. Mne sa to tu nepáči. Možno ste si pomýlili čas...“ Taxikár stiahol plecia, akoby sa bál a čo najrýchlejšie chcel odtiaľto zmiznúť.

„Nie,“ odvetila som rozhodne. „Ako som povedala: nemám hotel. A s mojou háveďou by ma aj tak nikde neubytovali.“

Bez toho, aby som sa na to sústredila, prestala som plakať. Bolo mi zle od smädu a hladu, ale to bola iba maličkosť v porovnaní s preplneným mechúrom. Od rána som nebola na toalete, a keď som teraz otvorila dvere na aute a vystúpila, dostala som strach, že prvý raz vo svojom živote pustím do nohavíc.

Chvatne som vodičovi vtisla do ruky peniaze a vybrala z kufra zvieratká. Teraz išlo o sekundy.

„Ďakujem!“ zakričala som a vrhla som sa na ťažké vchodové dvere. Potichu vŕzgajúc sa otvorili a uvoľnili mi vstup do tmavej, zatuchlinou páchnucej chodby. Počula som, ako voda udiera o vonkajšie steny; malé tvrdé vlny, ktoré vytrvalo búšili do tehál.

Nerozsvietilo sa nijaké svetlo, ale v rohu som rozoznala obrysy prastarého, monštruózneho výťahu – obludy z čiernej ocele, ale zjavne schopnej pohybu a s dostatkom miesta pre moje zvieratstvo. Stlačila som tlačidlo najvyššieho poschodia – tu dolu asi neboli nijaké byty a svetlo svietilo len hore – a so znepokojivým hučaním sa kovová klietka dala do pohybu.

„Rýchlo, rýchlo,“ prosíkala som podupkávajúc na mieste a pevne som sa koncentrovala na to, aby som nemyslela na špliechajúcu vodu alebo na toaletu. Dokážem sa ovládať maximálne ešte jednu minútu. Dlhšie nie. Nečítala som nedávno, že mechúr môže prasknúť? A že to vedie k okamžitej smrti?

Zrazu mi nezáležalo na Heinzovi ani na ostatných. Nechala som ich vo výťahu. Keď sa hojdajúc zastavil, vrhla som sa k prvým dverám. Po ľahkom dýchaní a vytrvalom vyzváňaní – zhlboka dýchať som už nemohla – sa dvere konečne otvorili.

„Musím ísť na záchod,“ oznámila som vystresovane a naslepo som sa vrhla dopredu. Kúpeľne sa väčšinou nachádzali na konci chodby... Ach áno, boli tu jedny dvere. Hekticky som stláčala kľučku.

„To je komora. Vpravo,“ niesol sa ku mne chodbou hlas.

Zabočila som tam a už som si sťahovala rifle. Zvládla som to. Klesla som dolu. Keramika podo mnou žalostne zarinčala. So šťastným úsmevom som si hlavu oprela o obkladačky za sebou. Tomu sa hovorí „v poslednej sekunde“.

Ešte chvíľu som sedela na ľadovej mise, jednoducho len šťastná, že už nemusím sedieť vo volve a predierať sa večernou premávkou v Hamburgu, ale že som v správnom byte u brata – no bol ten muž, čo mi otvoril, vôbec môj brat? Nepozrela som sa na štítok pri zvončeku, na to som nemala čas. Myslela som si, že spoznávam jeho hlas, ale nepozrela som sa naňho.

Och bože. Sedela som vari u niekoho cudzieho na záchode? Alarmujúco som sa pozerala okolo seba. Mohla by to byť Paulova kúpeľňa? Všetko vyzeralo veľmi draho. Pripomínalo mi to hotelovú kúpeľňu. Na sklenenej poličke vedľa umývadla stálo takmer toľko parfumov ako u Colina, ale vyzerali byť novšieho dáta. Vedľa denný krém na tvár, ďalší večerný. Nočný krém? Paul a nočný krém? Paul by si bol predtým na tvár najradšej natrel slimačie sliny. Alebo mal priateľku a tie veci patrili jej? Nie, boli to výrobky pre mužov.

„To bola najmenej minúta trvalého žblnkania. Slušný výkon,“ ozvalo sa z chodby. Nevdojak som sa zachichotala, ale ešte stále som si nebola istá, či to bol Paulov hlas. Ak bol jeho, mohla som sa chichotať. Ak nie, musela som čím skôr zdúchnuť. Paul a ja sme kedysi súťažili, kto z nás dokáže dlhšie cikať, ale s niekým cudzím by som takúto súťaž určite nechcela absolvovať.

„Nechceš už pomaly vyjsť von? Vĺčik?“

Oči mi znovu zaliali slzy. Iba Paul ma volal vĺčik, keď som bola malá – a to väčšinou vtedy, keď som nemohla spať. On bol Lupo, vlk; ja som bola vĺčik. A vlk ochraňoval svojho vĺčika vždy, keď mal zlé sny.

„Si to ty, však?“

„Áno,“ povedala som ticho, vytiahla som si nohavice, spláchla a neistým krokom som vyšla na chodbu. Paul bol ešte stále pri vchodových dverách a spýtavo ukazoval na prepravné boxy.

„Tvoji noví priatelia?“

„Niečo také,“ odvetila som a uškrnula som sa.

Paul však môj úškrn neopätoval. „Ellie, máš pavúky a hmyz. Predtým si vždy vrieskala, keď si mala v izbe pavúka, a celú noc si nespala. A teraz ich nosíš so sebou?“

Neodpovedala som. Namiesto toho som váhavo podišla k nemu, aby som si ho obzrela. On urobil to isté.

„Pribral si,“ skonštatovala som a štipla som ho do boku s vedomím, že nesmierne preháňam. Predtým bol Paul taký istý kostlivec ako ja a teraz mal jednoznačne malé, začínajúce bruško. Zmohutneli mu aj plecia. Svaly na ramenách sa mu vydúvali cez čierne tričko s dlhými rukávmi. Mal na sebe pohodlné rifle a na ruke hodinky s výnimočným dizajnom, ktoré vyzerali draho. Okamžite som si všimla široké strieborné krúžky na jeho rukách – veľkých, pekných rukách – tri vpravo a dva vľavo. Tie predtým tiež nemal. Dlhé vlasy tiež nie.

Oceľovomodré orlie oči vyhľadali moje a ako vždy, keď som sa na Paula pozerala, musela som sa usmievať. Nedalo sa inak. Dedičstvo po ockovi. Len Paulov pohľad bol o čosi ostrejší, ale odzbrojujúcejší a šibalskejší. Napriek tomu sa mi akýmsi znepokojujúcim spôsobom odcudzil. Jeho široké vykrojené ústa sa zmenili. Úsmevom nedokázal zakryť melancholický, áno, takmer trpiteľský výraz, ktorý sa mu vyryl v kútikoch úst.

A to som ešte stále mala závoj pred kontaktnými šošovkami, čo situácii dodávalo neskutočnú atmosféru. Paul pôsobil, akoby na mňa hľadel z hlbokej, studenej hmly.

„A ty si dosť opeknela.“

„Predtým som nebola pekná?“ spýtala som sa útočne, hoci som si bola istá, že Paul zo zvyku šarmantne klamal. Nemohla som vyzerať pekne – nie teraz, po takej pekelnej jazde a polhodinovom plači.

„Ellie, prečo si prišla?“

Kým som stihla odpovedať, žalúdok mi hlasno zaškvŕkal. V byte rozvoniavala hrianka zapečená so syrom a mne sa zbiehali slinky.

„Som smädná. A hladná. Musím niečo zjesť. A potom sa musím vyspať. A predtým sa osprchovať...“

„Dobre, pochopil som. Chceš zostať.“ Pochybovačne sa na mňa pozrel. Vari ma nepošle preč? Mlčky som prikývla.

Chvíľu uvažoval. „Tak dobre. Dones si dnu svoje veci.“

„Nemám žiadne veci. Len zvieratká. Auto,“ inštinktívne som povedala ‚auto‘ a nie ‚ockovo auto‘, „stojí v podzemnej garáži... Dočerta. Kde len? Jednoducho som nevedela, kde som... Nejaký hotel. A tam je môj kufor.“

Paul prevrátil oči dohora. Potriasajúc hlavou sa na mňa pozeral, trochu pobavene a zároveň rozčúlene. A, žiaľ, určitým spôsobom aj dištancovane.

„Naozaj nie je ťažké nájsť Speicherstadt. Ako si len mohla tak zablúdiť?“

„Nevedela som, že táto ulica je v Speicherstadte. Všetko je tu nové a, mimochodom, môj vodičák tiež!“ tuho som sa bránila. „Myslela som si, že sa pozriem do mapy, keď tu budem, ale – moje kontaktné šošovky...“

Paul opäť potriasol hlavou.

„Vydáš sa do Hamburgu bez toho, aby si sa presne informovala, v ktorej časti mesta bývam? Dobre, teraz sa tak nepozeraj, je to dobré. Môžeš prejsť niekoľko krokov?“

„Neviem,“ mrmlala som žalostne. Úprimne povedané, vôbec som nemala chuť niekam chodiť.

„Môžeš teda chodiť. Najprv sa pôjdeme najesť. Potom uvidíme, čo ďalej.“

A tak vlk vzal vĺčika za ruku, aby ho uniesol do nového sveta.

ROZDIELY V NÁZOROCH

„Tak teda, prečo si tu?“

Len s nevôľou som sa odpútala od hranolčekov, ktoré ležali v miske predo mnou na zamastenom pulte stánku a čakali na to, aby som ich zjedla. Pre fast food som sa rozhodla ja, nie Paul. On ma chcel zavliecť do nejakého fajnového podniku. Nemala som však chuť slušne sa správať, dnes nie. Tak predo mnou pochodoval do prístaviska, kde bol jeden stánok s rýchlym občerstvením vedľa druhého, kde bolo aj niečo iné, nielen rybacie chlebíčky. Momentálne sme tu boli takmer jediní. Ľadový vietor mi fúkal okolo členkov a nemala som nijaký zmysel pre prímorskú, svetu otvorenú atmosféru, o ktorej Paul sníval. Čo najrýchlejšie som sa chcela vrátiť do tepla a natiahnuť sa. Veľká sloboda sem alebo tam. Ešte raz som privoňala k hranolčekom, potom som zodvihla zrak. Paul si ma pokojne prezeral s tou železnou vytrvalosťou, ktorá mu bola vždy vlastná.

„Kde je tvoja karí klobása?“ spýtala som sa zmätene. Paul si servítkou utrel ústa a hodil ju do koša. S úsmevom si ukázal na brucho.

„Už si ju zjedol? Tak rýchlo? Veď bola horúca! Mohol si sa popáliť. Človeče, Paul, môžeš dostať rakovinu hltanu, keď budeš tak rýchlo jesť horúce veci!“

„Ellie,“ prerušil ma a jeho úsmev sa stiahol do kútikov úst, kde pomaly mizol. „Všetko je v poriadku. Nespálil som sa a bol som hladný. – Prečo si tu?“

Zjedla som zopár hranolčekov, kým som zistila, že mi čoraz menej chutia, o čo dlhšie ma nahlodávala nezodpovedaná Paulova otázka. Tak som namiesto jedenia mohla rozprávať. Odsunula som hranolčeky nabok.

„Ocko zmizol.“

„Ach, už zasa.“ Chladný sarkazmus v Paulovom hlase mi pokazil zvyšok chuti do jedla. „To je niečo celkom nové.“

„Je to nové,“ vyštekla som naňho. Špinavo pôsobiaci muž, ktorý doteraz na druhej strane pultu nemo pil svoje pivo, začal po nás poškuľovať. Paul však bez dojatia mykol plecami.

„Len dúfam, že tentoraz sa naozaj nevráti a mamina bude mať šancu nájsť si niekoho, kto to má v hlave v poriadku a bude to s ňou myslieť vážne.“

„Ocko to s ňou myslel vážne!“ teraz som už takmer kričala. Celkom som prebudila zvedavosť pivára. Dôrazne nenápadne sa prisunul o kúsok bližšie. „Ako môžeš niečo také povedať? Možno už nie je nažive! Mamina sedí doma a vyplakáva si oči a tebe sa to ešte zdá aj dobré?“

„Ellie, myslel som si, že vieš, že ocko... Veď sme o tom hovorili... on je...“ Paul hľadal slová. „Preskočilo mu v hlave. A notoricky behá za inými.“ Teraz aj žena za výčapom prestala čistiť fritézu a nastražila uši. Snažila som sa pozbierať sa. Áno, voči Paulovi som sa v lete tvárila, akoby som s ním súhlasila, a len tak pomimo som ho poprosila, aby nikomu nerozprával o ockových ‚divých teóriách‘ (haha). Urobila som to preto, aby som brata ochránila, pretože mory nemajú rady, keď sa ľudia dozvedia o ich existencii. Istota bola istota. Rovnako som si bola istá, že ani predavačka hranolčekov, ani tučný alkoholik, ktorí nám tu robili spoločnosť, nepatrili k armáde nočných môr. Napriek tomu sa musím trochu krotiť.

„Zanechal mi úlohu.“

„Áno, to spravil?“ Trpká črta okolo Paulových úst sa zosilnila a pohľad mal taký oceľový, že som sa mu vyhla. Zrazu nemal na tvári ani stopu po smiechu. Takto sa na mňa nikdy predtým nepozeral. Mihavú sekundu som mala pocit, že stojím oproti niekomu celkom cudziemu.

„Áno, spravil,“ odvetila som ostro. „Mám ťa doviesť domov. Preto som tu.“ To s morami si môžeme vysvetliť aj neskôr, bez senzáciechtivých poslucháčov.

„Geniálny plán,“ vysmieval sa Paul. „Zase to raz geniálne narafičil. Jeho milovaná dcérenka privedie naspäť strateného syna, aby on uľahčil svojmu svedomiu a mohol z toho ťažiť. Vybavíš zaňho špinavú prácu. A on si môže namýšľať, že jeho zmiznutie malo v sebe dokonca niečo dobré. Zabudni na to, Ellie. Bezo mňa.“

„Nevybavujem tu nijakú špinavú robotu!“ hromžila som rozčúlene. Siahla som po hranolčekoch a pritlačila som mu ich k ústam. Prekvapene ich otvoril. Niekoľko mu spadlo na drahý kabát, zvyšok pristál na vlhkom asfalte. Ruka mu vystrelila dopredu a schmatla ma za zápästie. Zabudla som, aké rýchle má reakcie. Podarilo sa mi však oslobodiť sa. Zlostne som z pultu zhodila jeho pivo, ktoré sa so sykotom rozplesklo.

„Nezízajte tak hlúpo!“ osopila som sa na obsluhu a opäť som sa obrátila k Paulovi. „Ocko nie je blázon. Je polovičník a ty láskavo pôjdeš domov!“

„Ellie, prosím... trochu tichšie... a nepôjdem domov.“

„Ach, tak ešte trochu priber a nahováraj si, že tvoj otec prišiel o rozum, aby si sa nemusel pozrieť pravde do očí. Tu, nech sa páči.“ Prisunula som mu zvyšné hranolčeky a vytlačila som na ne kečup, až ich nebolo vidieť. Fľaška so zasyčaním vydala zo seba posledný zvyšok. „Dobrú chuť, tučniak.“

Otočila som sa na podpätku a utekala som – naspäť k Speicherstadtu. Bolo to jednoduché: stále rovno. Len čo som mala za chrbtom prístav a obklopili ma budovy z pálenej tehly, stratila som všetok orientačný zmysel.

Cestou sem som nedávala pozor na to, ktorými ulicami sme šli. Jednoducho som len kráčala vedľa Paula, priveľmi unavená a ponorená do svojich myšlienok, aby som ešte aj čítala tabule s názvami ulíc. Toto bolo mesto, nie les. V lese – to som sa v lete naučila – sa vždy našlo nejaké miesto, podľa ktorého sa dalo orientovať – väčšinou vyvýšenina alebo posed. Tu však neboli nijaké posedy a už vôbec nie vyvýšeniny alebo kopčeky. Bola som v Hamburgu, v časti nazývanej Speicherstadt. Nekonečné rady domov, nespočetné mosty a široko-ďaleko nijaká možnosť nájsť vyhliadkový bod. Ani to by mi však nepomohlo. Vôbec som sa nepamätala, ako vyzerá dom, kde sa nachádza Paulov byt. Všetky budovy mali na jednej strane vodu a na druhej cestu. Mne všetky pripadali jeden ako druhý, mohutné a neprístupné. Kde boli názvy ulíc? Nenašla som ich. Staveniská áno, tie boli na Paulovej ulici, ale stromy? Na stromy som sa nepamätala. Tu však boli stromy.

Je to vari rad domov tam ďalej? S polkruhovými balkónmi? Ťažko dýchajúc som prešla cez ďalší most. Cestou z prístaviska do Speicherstadtu by som vlastne mala vrážať do ľudí, aby som mohla prejsť. Teraz som bola sama. Z diaľky som počula hučanie áut a po prvý raz mi do nosa vrazil závan zatuchnutého vzduchu.

Keď som sa oprela o oceľové zábradlie mosta, aby som si na chvíľu oddýchla, znovu ku mne prenikalo to usilovné, živočíšne žblnkanie. Potkany. Uprene som hľadela na vodu, ktorá vyzerala celkom pokojne. Tmavý tieň sa pohyboval smerom k brehu a strašidelne rýchlo vyliezol po stene, aby našiel útočisko v pivnici domu. Dva ďalšie tiene, ktoré sa zjavili tak náhle, akoby vyrástli z vlhko sa lesknúcich tehál, ho nasledovali.

„Poď sem!“

Preľaknuto som sa obzerala dookola. Paul stál na konci mosta a kýval na mňa. Vďačne som ho poslúchla a pridala som sa k nemu, nepozrúc sa mu do tváre. Mlčky sme šli tých niekoľko metrov k Wandrahmu 10.

„Zaslúžila by si si poriadne dostať na zadok,“ povedal Paul, keď sme hrkotali v polotme výťahu nahor. Počula som, že sa smial. Ešte stále som bola zlostná, ale zároveň som sa cítila taká opustená, že som sa odvážila opätovať jeho pohľad. Jeho úsmev nedokázal potlačiť hlboké pochybnosti v jeho očiach. Bude to tvrdá práca, splniť ockovu úlohu. Dnes som sa však už dosť nadrela.

„Zajtra najprv pohľadáme tvoje auto,“ rozhodol Paul, akoby sme sa nikdy nehádali.

„Nemusíš ísť na univerzitu?“ spýtala som sa zívajúc. Paul však už odomkol dvere bytu a nežne ma strčil na chodbu.

„Myslíš, že by si mohla spať tu? Je to taká moja herňa.“ Otvoril jedny dvere.

„Tvoja herňa,“ bola som ako ozvena. Áno, bola to izba na hranie, aj keď každému normálnemu človeku by v nej okamžite prešla chuť hrať sa. Predo mnou sa ťahala úzka miestnosť s vysokým stropom, na steny pripevnil Paul regálové police, jednu nad druhou, až po samý vrch. Temer sa ohýbali pod bláznivou záťažou: staré mikroskopy, lekársky kufrík z detských čias, bruchatý pohár so žabou naloženou v alkohole, ktorej už zmizla všetka farba z tela, vedľa celá zásoba skúmaviek, nádobiek s bylinkami, minerály s ostrými hranami, model parného stroja, dva stetoskopy, injekcie, historická amputačná pílka (získala som ju na nórskom blšom trhu s kuriozitami a darovala som mu ju na dvadsiate narodeniny), do živice zatavený škorpión a úctyhodná zbierka zdravotníckych potrieb a bývalých živých bytostí, ktoré si radšej pozriem za denného svetla. Presne tak aj lebku mačky, ktorej očné jamky Paul ozdobil sušenými kôstkami z čerešní. Bez debaty – moje zvieratká sa tu budú cítiť veľmi dobre. Či budem v tejto ‚herni‘ môcť spokojne spať, to neviem.

„Nejako to zvládnem,“ mrmlala som a šúchala som si skrehnuté dlane. Okrem políc tu bola už len posteľ a malý písací stolík. Práve dosť miesta, aby som svoje...“

„Och, nie. Nie! Zabudla som cikády.“

„Cikády?“

„Pre Bertu a Henriettu. Ich živá potrava.“

Určite to bol pre mamu sviatok, keď ich mohla vyslobodiť z väzenia v kúpeľni a vypustiť v záhrade, keď zistila, že som ich nevzala so sebou. Takže už boli mŕtve. Zima nebola pre tento druh vhodným ročným obdobím. Vzdychla som si. Cikádam som už nemohla pomôcť. A Berta s Henriettou dostali dnes ráno svoju poslednú dávku. Nezahynú mi pred očami.

Bledú žabu a mikroskop som odsunula nabok a transportné boxy som uložila na policu nad posteľou. Svoje správne obydlia dostanú zvieratká až ráno – ak Paul nájde volvo. Pretože teráriá a akváriá sa nachádzali v jeho batožinovom priestore. Dovtedy sa potvorky museli uspokojiť s tým, čo mali – tak ako ja s Paulovou herňou.

Zatiaľ čo som sa Heinzovi a ostatným milo prihovárala, Paul ma pozoroval a dával si do úst tyčinku z horkej čokolády. Zmizla tak rýchlo ako karí klobása.

Keď ma brat s kritickým pohľadom nechal samu a usadil sa pred televízorom, otvorila som okno a hľadela dolu na vodu. Široko-ďaleko nebolo vidno nijaký strom a ustavičné motorové hučanie mesta, nech bolo akokoľvek tlmené, mi išlo na nervy.

Áno, bola som v blízkosti mora a Colin sa nachádzal niekde tam vonku na vode, ale ešte nikdy som sa necítila taká odrezaná od neho ako teraz. Nebolo tu nijaké miesto, o ktoré sme sa delili, nič, čo sme spolu videli. Všetko mi bolo chladné a cudzie.

Hľadala som mesiac, ale nenašla som ho. Mesiac bol to jediné, čo nás s Colinom mohlo spojiť. Vedela som, že sa rád pozerá na mesiac a niekedy som mala pocit, že sa naše duše stretli tam hore v nekonečnom chlade vesmíru – na krátky, mihavý okamih, v ktorom som mu bola tak blízko, že som cítila jeho chladnú auru a čierny prúd jeho pohľadu, ktorý sa mi zahryzol do srdca.

Zavrela som okno, vyzliekla som sa a rýchlo som si ľahla na úzku, vŕzgajúcu posteľ.

Túto noc som po prvý raz od jeho zmiznutia mala sen o otcovi. Našli sme ho a doviedli domov.

Vo štvorici sme sedeli v našom starom dome v Kolíne, mamina, ocko, Paul a ja. Nikdy neexistoval spor medzi Paulom a ockom – alebo o tom nik viac nehovoril. Mamina a Paul boli šťastní, že bol ocko naspäť. Doslova žiarili hrdosťou.

Ocko však vyzeral unavený, tak veľmi unavený a slabý, ako vyzerajú len ľudia, ktorí chcú radšej zomrieť, ako čo i len minútu stáť na nohách. Áno, bol na smrť unavený. Pozeral sa na mňa, trocha sa usmieval. Potom odovzdane pokrčil plecia – gestom, ktoré okrem mňa nikto nevidel. Akoby chcel povedať, že tu vôbec nechcel byť. Že sme ho mali nechať odísť. Že bolo egoistické priviesť ho naspäť. Bol tu len kvôli nám, pretože nám tak veľmi chýbal.

Ja som mu nechcela dovoliť, aby sa oslobodil zo svojho života, zo svojho bytia. Prišiel naspäť. Ten, kto sa vrátil, nesmie znovu odísť.

Druhýkrát by sme to nezniesli.

Teraz musel zostať. Navždy.

RATATOUILLE

Tlmený kašeľ, nežné žblnkanie malých pravidelných vĺn a sonórne vrčanie motora ma pomaly, ale neprestajne prebúdzali z môjho chaotického ranného spánku. Potrebovala som niekoľko minút na to, aby som všetky tie zvuky pokiaľ možno podľa zmyslu priradila.

Kašeľ patril môjmu bratovi (vôbec som sa nečudovala, pretože stál s holým krkom a rozopnutým kabátom v ľadovom vetre od mora), žblnkanie patrilo vode podo mnou a vrčanie pravdepodobne nejakému člnu, ktorý práve prechádzal okolo domu. Bola som v Hamburgu, u Paula. A keď otvorím oči, budem hľadieť priamo na Bertino čierno sa lesknúce telo a jej roztiahnuté nohy.

Aj mňa dráždilo na kašeľ a ťažko sa mi prehĺtalo. Končekmi prstov som si prešla po perách a nahmatala som kryštáliky soli, ktoré sa mi usadili v kútikoch úst. Nemala som v pláne byť chorá – nie, ‚iba‘ som v spánku plakala. Ako tak často od Colinovho úteku.

Vykotúľala som sa z postele a Bertu som poctila pohľadom, až keď sa mi stabilizoval krvný obeh a necítila som už takú slabosť v kolenách. Nech sa môj vzťah k jedovatému pavúkovi v uplynulých mesiacoch akokoľvek normalizoval, keď som sa ráno prebudila, nechcela som Bertu vidieť. Nie hneď. A už vôbec nie, keď sa mi opäť snívalo o tom, že som jednej noci našla Colina hore na vŕšku na poli pri jabloniach, zabitého a roztrhaného, uloženého vedľa Louisovej mŕtvoly na tráve mokrej od rosy, a striedavo som bozkávala a utierala jeho chladnú, strnulú tvár, aby som mu vdýchla život, zatiaľ čo v konároch stromu číhala Tessa, aby na mňa mohla spadnúť. A predsa som v tých snoch nemala strach. Bola som taká smutná, ako som bola predtým v sne o ockovi. Taká smutná, že som si takmer priala, aby si ma už konečne vzala.

„Sny sú len vidiny,“ snažila som sa priviesť k rozumu. „Colin žije. Ušiel jej.“ Moje slová zanikli v opätovnom záchvate kašľa od vedľa. „Tak ti treba, Paul,“ dodala som chrapľavo, ale veľmi zlostne a cítila som sa trochu lepšie. Teraz sa môžem venovať Berte. Pôsobila podráždene, aj keď zďaleka nie tak bizarne a s poruchami správania ako po príchode Tessy. A zjavne bola hladná. Heinz upadol do tichej apatie a v tieni svojho kameňa sa oddával depresiám. Henrietta sa modlila. Len Hanni a Nanni prítomnosť mora posunula do euforickej nálady. Usilovne sa váľali v piesku a vypúšťali drobné bublinky.

Keď som vošla k Paulovi do kuchyne – čerstvo osprchovaná a odkašľaná – osvietilo ma slnko prenikajúce cez nízko visiace oblaky. Oslepená som zostala stáť – stav, ktorý som si malú chvíľu vychutnávala –, aby som sa v pokoji mohla poobzerať, keď som opäť videla. Dojem z kúpeľne pokračoval. Paulova kuchyňa nepôsobila tak puristicky ako Colinova, ale hravejšie a farebnejšie, no tiež bola drahá. Čo tu všetko Paul mal – mixér z ušľachtilej ocele, odšťavovač, indukčnú varnú dosku, americký kuchynský stroj, espresso kávovar, cukorničku značky Alessi a množstvo rôznych vecí.

„Dobré,“ zamrmlal Paul, začítaný do raňajších novín. Tak mi to pripomenulo ocka, že som ostro nasala vzduch. Jeho modré oči sa spýtavo zodvihli. „Všetko v poriadku?“

„V najlepšom,“ povedala som chladne a sadla som si k nemu. Noviny položil vedľa taniera, pod nos mi strčil košík s chlebom a zvyšnú polovičku žemle si nahrubo natrel maslom a nutelou. Tromi zahryznutiami ju zveril svojim žalúdočným šťavám a nie menej znepokojujúcou rýchlosťou za ňou poslal chlieb so šunkou. Už pri pohľade naňho som mala pocit, že moja hladina cholesterolu by nebezpečne vyskočila.

„Nemusíš ísť na univerzitu? Alebo sú semestrálne prázdniny?“

Paul odpovedal zvukom, ktorý sa nedal interpretovať ani ako áno, ani ako nie. Odpil si veľký dúšok kávy a zasnene sa pozeral von, kde po modro sa lesknúcej vode plával pestrofarebný malý motorový čln.

„Vieš, toto je moja najmilšia časť dňa – sedieť pri okne a striedavo hľadieť na oblohu, prizerať sa ruchu tam dolu a raňajkovať.“

„Hm,“ prikývla som mu, hoci tento čas sme ani pri dobrej vôli nemohli označiť za raňajky, ako som zistila pri pohľade na jeho náramkové hodinky (Armani). Blížilo sa poludnie. Boli to neskoré raňajky.

Nechcelo sa mi veriť, že som tak dlho spala. Od Colinovho úteku som zmutovala na ranostaja. Najneskôr na svitaní ma to už vyháňalo z postele. Na druhej strane som mala za sebou ubíjajúci deň. Pravdepodobne som veľmi nutne potrebovala odpočinok.

„Keď raňajkujem, vždy mám pocit, že začínam nový život,“ pokračoval Paul zamyslene. Jeho oči viseli na vode, ktorá sa pod širokým trupom člna delila a zreničky sa mu leskli ešte modrejšie. Teraz som bola úplne zmätená. Paul miloval raňajky? Tak ako mňa aj jeho museli nútiť, aby zjedol niečo skôr, než zazvonilo na šiestu hodinu. A hudba, ktorá znela z minimalistického CD prehrávača, sa ešte viac postarala o to, že som sa sama seba pýtala, či ešte nesnívam.

„Pýtam sa ťa, čo sa mi môže stať,“ spieval ženský hlas s nákazlivou radosťou. „Ver mi, milujem život...“ Paul falošne spieval spolu s ňou a opäť sa ukryl za noviny.

Je to Paul, nie ocko, Paul, Paul, Paul, zaprisahávala som sa v myšlienkach. S ľahkým pocitom nevoľnosti som do seba dostala kúsok sladkej žemle.

„Čo je to za hudbu?“ Túto pieseň som nepoznala, hoci som musela priznať, že ma oslovovala viac ako ten divý rev, čo kedysi znel z Paulovho prehrávača. Metallica a Motorhead patrili medzi tie miernejšie skupiny, ktoré našli domov na jeho polici s cédečkami.

„Neviem to celkom presne,“ povedal uvoľnene. „Mám to od... od svojho... hm, kolegu. Pripomína mi to detstvo, tebe nie?“

„Nie.“ Nie, naozaj nie.

„Myslím si, že to mamina počúvala, keď som bol bábätko...“

Síce som o tom pochybovala, ale nechala som ho v jeho viere. Pravdepodobne to bol ocko, kto si občas púšťal starodávne šlágre, a toho som teraz chcela elegantne obísť. Najprv som potrebovala stratégiu, aby som Paula presvedčila, a ešte stále som ju nemala pripravenú.

„Teda semestrálne prázdniny?“ opäť som rozhovor nasmerovala na inú tému.

„Ellie...“ Paul zlostne pustil noviny. „Snažím sa prečítať si jednu správu.“

„Veď pred chvíľou si aj ty rozprával.“

„Teraz však čítam. Dobre?“

„Okej,“ zavrčala som. „Aký kolega vlastne?“ Zahryzla som si do jazyka. Tá otázka mi jednoducho vyhŕkla. Paul zavzdychal a noviny hodil za seba, kde sa šuštiac rozleteli na mramorovej kuchynskej podlahe.

„Človeče, ty dokážeš byť dotieravá. Kolega, s ktorým sa neskôr aj tak musím stretnúť. Potom pohľadám tvoje auto. Nemusíš ísť so mnou.“

„V poriadku. Ďakujem,“ povedala som umiernene. Pretože to: „Nemusíš ísť so mnou“, znelo ako „Bolo by mi milšie, keby si nešla so mnou“. Nemala som nič proti tomu. Aspoň budem mať dosť času a pokoja, aby som si zostavila plán a pokiaľ možno čo najviac argumentov, a popri tom v byte pohľadala kľúč od trezoru. Paul zrejme nevedel, že je kľúč ukrytý v jeho štyroch stenách.

Kúpiť Paulovi tento byt v Hamburgu a zrenovovať ho, bol ockov posledný pokus o zmierenie, a vynaložil na to veľa námahy. Vari už vtedy ukryl ten kľúč? Muselo to byť tak, lebo si nespomínam na to, že by potom ešte niekedy Paula navštívil. Ibažeby sa to udialo potajomky. Po prvý raz mi zišla na um otázka, odkiaľ vlastne mal ocko toľko peňazí. Tento byt musel stáť majetok. Uprostred Hamburgu v štvrti Speicherstadt, kde svoje kancelárie vlastnili len nejakí novodobí obchodníci alebo kde multimilionári hromadili tovar. Páchlo to špeciálnym povolením a predovšetkým to páchlo ockovými pochybnými vedľajšími činnosťami, ktorým teraz ‚vďačíme‘ za to, že zmizol.

Zariadenie bytu nemohlo byť od ocka. Paulovi dal vtedy veľkorysú poukážku z Ikea – tak ako aj pri jeho prvom vysťahovaní sa z domu do kolínskeho bytu. Nevidela som tu ani jeden kus nábytku, ktorý by mi aspoň približne pripomínal Ikea.

A neobjavila som nič ani po tom, keď Paul zhltol ďalšiu nezdravú polovičku žemle, výdatne si posedel na toalete a vydal sa hľadať moje auto. Veľa informácií som mu dať nemohla, pretože som nemala ani parkovací lístok. Pravdepodobne mi vypadol z ruky, keď som brala prepravné boxy. Napriek tomu som do Paula vkladala všetky nádeje, že mi prinesie naspäť volvo aj s kuframi, akváriami a teráriami.

Po dvoch hodinách veľmi dôkladnej prehliadky bytu – byt nebol veľmi veľký – mi bolo jednoznačne jasné, že mužskí členovia rodiny Sturmovcov boli tajnostkári. Ockov kľúč som nikde nenašla a ešte menej dôkazov o tom, čo Paul vlastne stváral počas dlhých dní. V jeho izbe síce boli knihy a šanóny s prednáškami, ale vyzerali nepoužité a posledné záznamy boli staršie ako jeden rok. Ostávalo pre mňa záhadou, prečo prestal študovať, ako aj to, ako si zarábal peniaze, za ktoré si kupoval všetky tie luxusné veci, ktoré sa mu hromadili v spálni a obývačke – predovšetkým najmenej tridsať hodiniek renomovaných výrobcov ako aj pochybné Chill-out cédečká (Chill out! Paul a Chill out?). Neušiel mi ani kľúč od porsche v striebornej miske, do ktorej si ukladal rôzne drobnosti a mince. K tomu nejaké šperky, drahé elektrospotrebiče, úplne nový počítač Apple, hracie konzoly, fotoaparáty, videokamery (prečo ich potreboval viac?) – len z predaja týchto vecí by som mohla žiť zopár mesiacov.

Najnápadnejšie boli v byte obrazy. Aj tie mi fatálnym spôsobom pripomínali ocka, pretože rád ozdoboval naše steny umeleckými dielami, ktoré prinášal zo svojich ciest. Karibské impresie sa Paulovým obrazom podobali len veľkosťou, ale nie štýlom.

Boli to maľby veľkého formátu, puristicky udržiavané. Na mnohých sa nachádzal len určitý druh symbolu, ktorý dal niekto na plátno krátkymi čiarami alebo malými bodkami a väčšinou iba jednej farby. Nezvyčajne pekné však boli rámy. Jednoduché, ale ušľachtilé, čím dodávali umeleckým dielam (boli to vôbec umelecké diela?) nádych luxusu. Niekde som takéto obrazy už videla, ale kde? Nemohla som si spomenúť.

V každom prípade, Paul sa predtým nezaujímal o umenie. Prečo si teda tapetoval steny maľbami? Hoci na nich vlastne nebolo veľa vidieť, najviac nejakého hada alebo gekónovitú jašteričku, uvádzali ma do povznesenej nálady. Bola som unavená a zamyslená, keď som ich pozorovala, a sama som sa za to hrešila, pretože každé dieťa by dokázalo urobiť štetcom na papier pomarančové kruhy. To nebolo nič zvláštne. Alebo predsa len?

Naklonila som hlavu, zazívala a ospalo som zaregistrovala, že som vynechala jednu miestnosť. „Človeče, slečna Sturmová,“ vrčala som na seba. Boli to tie dvere, ku ktorým som si to vtedy s plným mechúrom namierila – priamo na konci chodby. Špajza, povedal Paul. Tak dobre. Môžem si ju aspoň pozrieť.

Ako pri príchode, aj teraz som zabočila najprv na záchod. Pocítila som potrebu umyť si ruky, po tom čo som sa neoprávnene prehrabávala v Paulových veciach.

Kým som si mydlila prsty, špičkou nohy som nadvihla ťažký kúpeľňový koberec. Síce som si nemyslela, že by pod ním mohol byť nejaký tajný priečinok, ale nikdy nevieš... „Čo to je!“ zafučala som a uskočila krok dozadu. Obrovský húf strieborných rybičiek so zvláštnymi telesnými rozmermi sa rýchlo pohyboval na svetle, aby sa v neplánovanej hektike zhromaždil pod mojimi nohami. Nepáčilo sa im svetlo a správali sa tak, akoby si dali LSD.

„Kuš,“ zasyčala som po prvom úľaku a snažila som sa koberec opäť rozprestrieť. Potom som však dostala nápad – možno by som nimi mohla upokojiť Bertu. Znechutene som do Paulovho pohára na kefku nabrala zopár obzvlášť tučných exemplárov, bežala som do herne a korisť som vysypala vedľa mykajúcej sa Berty. „Dobrôtka!“ šepkala som. Berta skúmavo pohla jednou nohou dopredu a víťazoslávne ju položila na jednu z trepotajúcich sa rybičiek. „Dobrú chuť,“ zaželala som jej zdvorilo.

Keď som sa vrátila do kúpeľne – musela som si opäť umyť ruky – ďalšie na smrť odsúdené rybičky sa utiahli pod huňatý úkryt a ja som len s námahou odolala nutkaniu skákať po koberci, až by bol na všetky časy koniec ich veselému páreniu sa. Možno ich však ešte budem potrebovať pre Bertu a Henriettu. Paul sa na mňa nepozeral veľmi nadšene, keď som ho prosila, aby priniesol cikády.

Teraz do špajze – ktorá nebola žiadnou špajzou, ako som okamžite zistila, keď som konečne našla vypínač. Bola to komora, áno, ale celkom bez potravín. V rohu sa vŕšili drevené dosky rôznej kvality a textúry, páchlo to tu lakom a farbou a na regálových policiach nad stolom, ktorý zaberal takmer celú miestnosť, sa nachádzal slušný arzenál klincov, skrutiek, kladív, vrtákov, štetcov a píl. So štúdiom medicíny to teda nemalo nič spoločné.

Pristúpila som bližšie, aby som rozoznala, čo leží na stole, hoci som to už tušila – áno, bol to jeden z tých zvláštnych obrazov, ktorý čakal na zarámovanie. Paul vyrábal tie rámy! Vytváral rámy na obrazy a potom si ich vešal vo svojom byte?

Akési šušťanie rozptýlilo v priebehu zlomku sekundy moje myšlienky na všetky svetové strany. Hlavu som mala celkom prázdnu, keď som minimálnym pohybom krku – a predsa tak prudko, že ma zabolela šija – sledovala šušťanie a hľadela do dvoch červeno sa lesknúcich očí veľkosti špendlíkovej hlavičky. Pri ďalšom nadýchnutí, ktoré mi padlo veľmi zaťažko, sa mi do nosa dral rybací zápach, zmiešaný s prenikavou arómou vlhkej srsti. Potkan na mňa civel ako začarovaný. Iba nos sa mu vetriac pohyboval sem a tam.

„Neboj sa, nič ti nespravím, zostaň pekne pokojne...“ Zodvihla som ľavú nohu a nešikovne som ju položila dozadu. Strácala som rovnováhu a zapotácala som sa dozadu. S ostrým piskotom na mňa potkan vyskočil a všetkými štyrmi labami sa mi zachytil na hrudi. Ostré, ohybné pazúry sa mi prevŕtali cez tenký pulóver a poškriabali kožu. Hoci sa mi hrozne hnusil, siahla som smelo na potkana a chytila ho za srsť. Opäť zapišťal, tentoraz pripravený zaútočiť. Vykĺzol mi z ruky a posúval sa smerom k môjmu hrdlu.

Nebála som sa potkanov, ale nechcela som, aby sa mi usadil na tvári. Zúfalo som ho tĺkla päsťou a teraz sme kričali obaja, on od zlosti a ja od hnusu a paniky, pretože sa ma stále nechcel pustiť. Zapotácala som sa a plecom som narazila do stola.

Obraz sa zošmykol a ponad nás spadol na dlážku. Chvíľu sme boli s potkanom pod ním. Dusný, tmavý stan pre mňa a beštiu. Prskala som, aby som sa mohla nadýchnuť, pretože mokré, zapáchajúce telo potkana sa mi pevne privinulo k ústam. Ešte raz som sa pokúsila schmatnúť ho a odtrhnúť od seba – márne...

„Čo sa to tu deje?“ Zrazu bolo svetlo. Paul zložil ťažký obraz. Potkan spadol a urazene pištiac vybehol na chodbu.

„Dočerta, zase jedna z tých potvor!“ Paul sa nadávajúc vybral za ním. Potom sa ozval rachot a buchot, otvorili sa vchodové dvere a hneď nato sa zabuchli. „Prekliate hnusoby,“ nadával Paul a vtedy som si zrazu spomenula, kto ma naučil tak super nadávať.

Kašľúc som si utrela tvár. Pokožka ma pálila a v pulóvri bolo niekoľko dier. Spod tielka mi po rebrách stekali teplé tenké pramienky. Krvácala som.

„Pohrýzol ťa?“

„Nie. Len poškriabal,“ odvetila som ticho. Paul mi cez hlavu vyzliekol pulóver, odtiahol ma do kúpeľne a posadil ma na kôš s bielizňou. Dôkladne si prezrel hornú časť môjho tela, kým siahol po svojom lekárskom kufríku a nacvičenými pohybmi mi na škrabance priamo na prsiach natrel jód. „Si očkovaná proti tetanu?“

„Áno, som.“ A ako. Injekciu som dostala len pred niekoľkými mesiacmi – keď ma ocko dával dokopy po tom boji. O tom Paul nevedel. Snažila som sa potlačiť svoj preľaknutý plač, zatiaľ čo mi Paul pokojnou rukou ošetroval rany a rozprával, že potkany v tomto dome nie sú ničím nezvyčajným a že podnikol už všetko možné, aby sa ich natrvalo zbavil. Tak je to, keď človek žije pri vode. Napriek tomu by sa nechcel presťahovať. Okrem toho normálne neprídu do bytu. Len vo výnimočných prípadoch.

Vo výnimočných prípadoch. Aké upokojujúce.

Vyčkala som, kým opäť zavrie fľašku s jódom, a zadumane som sa naňho zahľadela. Opätoval môj pohľad s nepreniknuteľnou hĺbkou.

„Musím s tebou hovoriť,“ povedali sme takmer súčasne.

DIALÓG V TME

„Dobre,“ prevzala som ťažký začiatok. „Kto prvý?“

Nastala noc. Po príhode s potkanom mi Paul doniesol do izby kufor, akváriá a teráriá – volvo našiel po dlhom hľadaní v podzemnej garáži jedného štvorhviezdičkového hotela. Kým som premiestňovala svoje zvieratká, pripravil mi niečo pod zub. Lačne som po tom siahla, aby som z podnebia zahnala nepríjemný pach srsti. Medzitým Paul upratal kuchyňu a spucoval pri tom úctyhodných sedem kúskov horkej čokolády.

Teraz sa natiahol za slanými tyčinkami a za plnú hrsť si ich vopchal do úst. Pomaly som sa sama seba začala pýtať, ako po takých množstvách dokáže byť štíhly. Štíhly s bruškom.

Paul pažravo prežúval a pritom mu zabehlo. Kašľúc lapal po dychu.

„Nevieš jesť alebo čo sa deje?“ spýtala som sa podráždene.

„Veď človeku môže niekedy zabehnúť.“ Paul si pobúchal po hrudi. Potom kašľal tak dlho, že aj ja som bola náchylná robiť to tak ako on, pretože mi tiež jedna tyčinka uviazla v hrdle. Znervózňoval ma tým. Možno prestane kašľať, keď ho predbehnem.

„Okej, tak ja teda začnem...“

„Nie, Ellie. Ja chcem začať.“

„Len keď mi predtým odpovieš na niekoľko otázok – nijaké ťažké otázky. Celkom normálne. Nemajú nič spoločné s ockom.“

Paul váhal. Kým si to stihol rozmyslieť, chopila som sa svojej šance.

„Prečo už neštuduješ?“

S nevôľou sa odo mňa odvrátil a napchal si zvyšok tyčiniek do úst.

„Paul, prosím, veď ja nie som hlúpa. Neštuduješ. Štúdium medicíny vyzerá ináč, to je stres na vysoké obrátky. A nerozumiem tomu – keď si predtým ošetroval moje rany, videla som, že ti to sedí...“

„Nesedí,“ odvetil tvrdo. Agresívne siahol po pohári s vínom a napil sa veľký dúšok. Ešte stále pozeral mimo mňa.

„A prečo nie? Vždy bolo tvojím snom vŕtať sa v iných ľuďoch.“ Predtým som ho len hysterickým krikom dokázala odradiť od toho, aby mi tržné rany nezašíval maminými ihlami na šitie. A oči mu svietili, keď mi mohol na koleno nalepiť náplasť, keď ma mama alebo ocko zachránili pred ním, ihlou a jeho lekárskym kufríkom.

„Ellie, nechcem o tom hovoriť. Dobre?“ Ako tvrdohlavý tínedžer si prekrížil ruky na hrudi.

Nechcela som sa nechať tak rýchlo odbiť, ale boli tu ešte iné témy a možno bolo diplomatickejšie túto odložiť na neskôr. Nemala by som ho veľmi nahnevať – a ak Paul nechcel hovoriť, tak nehovoril – znížilo by to moje šance, aby som mu dôveryhodne vysvetlila, že jeho otec je polovičník. Tak som vyčkávajúc mlčala.

Paul sa opäť obrátil ku mne a jeho rysy sa trochu uvoľnili. Kľakol si vedľa mňa na dlážku a rameno si oprel o moje kolená. S takmer badateľným úsmevom – úsmevom plným starostí, ktorý mi vôbec nebol príjemný – sa na mňa pozrel.

„Hovoril som s jedným bývalým spolužiakom, ktorý si medzitým otvoril lekársku prax. Mal by pre teba ešte jedno miesto voľné, hneď zajtra ráno by si mohla ísť za ním. Som si istý, že ti pomôže.“

„Pomôže – s čím?“ spýtala som sa zmätene.

„Ellie, sestrička.“ Paul si vzdychol a pohladkal ma po kolene. „Možno toho bolo na teba trochu priveľa a mám strach, že – že nikto nepodnikne nič, aby si nebola taká ako on. A niečo sa dá podniknúť, dokonca veľmi veľa, existujú dobré lieky...“

Odstrčila som jeho ruku.

„Čo presne mi chceš povedať, Paul?!“ kričala som rozčúlene. Hanba z toho, čo si o mne myslel, mi vohnala červeň do tváre. „Že nie som celkom normálna?“

„Úprimne, Ellie – správaš sa zvláštne. Zrazu sa bez ohlásenia zjavíš pred mojimi dverami, máš so sebou tie zvláštne – zvieratá, hoci predtým si sa ich na smrť bála. Auto si jednoducho zaparkovala v podzemnej garáži s kufrom vnútri, nemáš však lístok, nevieš si spomenúť, kde je tá garáž, a predovšetkým veríš tomu, čo ocko hovorí – tomu prekliatemu výmyslu, ktorý porozprával aj mne. Videl som v tvojich očiach, že tomu naozaj veríš, že o tom nepochybuješ...“

„Pretože som ich videla!“ Chrbtom som vrazila do kresla, takže som sa mohla odsunúť od Paula, ktorého ruka ešte stále ako tona spočívala na mojom kolene. „Videla som ich na vlastné oči!“

„Koho?“

„Jedného cambiona a jednu moru. Jednu z najstarších. Tessu. Je malá, asi tak meter štyridsaťpäť, má dlhé červené vlasy, v ktorých sa to len tak hemží pavúkmi a pivničnými švábmi, a chrbty rúk má porastené chlpmi. Stvorila Colina tak, že napadla jeho matku. Vtedy v Škótsku, pred sto šesťdesiatimi rokmi, a neskôr metamorfózu dokončila – je zosobneným zlom, ženský démon, ona... bojovali spolu a ona vždy opäť ožila, hoci jej zlomil väzy. Bola som pri tom... dokonca som bola sama zranená...“

Prerušila som sa. Ó, Bože. To naozaj znelo ako pokročilá psychóza. A moje argumenty, ktoré som si pri prehľadávaní bytu pripravila, boli zrazu vymazané. Paul ma celkom prevalcoval svojou nečakanou psychoanalýzou a teraz som sa sama diskvalifikovala.

„Paul, prosím, musíš mi veriť, prosím...“

Vyhrnula som si nohavice a ukázala som mu jazvu. Od členka až po koleno sa mi ťahala červená jazva, a keď sa menilo počasie, zdalo sa, že znútra žiari a pulzuje. Paul si ju pozrel bez dojatia.

„Áno, viem o tom. Mama mi písala, že ťa pri nadháňaní napadol diviak. A ďalej?“

Zavzdychala som a rozčúlene som si obomi rukami prešla po neposlušných vlasoch. Ach nie. Nie. Stop! Rozčúlene sa hrabať v neposlušných vlasoch nebolo dobré, keď nemal byť človek oznámkovaný ako blázon. Pretože to bolo určite správanie duševne chorého. Musela som sa začať ovládať, a to okamžite. Zhlboka som sa nadýchla a vystrela som sa.

„Dobre. Ešte raz od začiatku. V lete som spoznala Colina, svojho priateľa.“

„Tvojho – priateľa?“

„Neprerušuj ma. Áno, je mojím priateľom. Teraz je síce preč a neviem kde, ale... to je jedno. Keď ho ocko uvidel prvý raz, stratil nervy. Nakričal naňho a vyhodil ho z domu...“

„To robia všetci otcovia, keď si ich dcéra privedie domov prvého priateľa. A o to viac, keď sú takí zbláznení do svojich dcér ako on do teba.“

„To nebol môj prvý priateľ, Paul, chápeš? Ocko vybuchol, správal sa ako... ako... duševne chorý,“ skončila som zbavená odvahy. Skutočne mi nenapadlo lepšie slovo. Sama som sa zahnala do pasce.

„Ellie, to je presne to, čo sa ti snažím povedať. Ocko je duševne chorý. Mimochodom, nie je to nijaká zvláštnosť u psychiatrov. Môže to byť aj dedičné. Keď sa však včas stanoví diagnóza...“

„Nechaj ma, prosím ťa, aby som ti to dopovedala!“ vrčala som na Paula. Moja duševná rovnováha bola preč. „V každom prípade som z celej veci zistila, že ocko je polovičník. Ja som to zistila, čítala som to v jeho zápisníkoch. Bol napadnutý, vtedy v Karibiku...“

„Áno, poznám ten príbeh. Aj mne ukázal tie poznámky. No a? Je to dôkaz? Nie je. Ľudia so schizoidným typom osobnosti majú prekvapivú kreativitu, keď ide o to, aby dokázali existenciu svojich démonov. Oni tých démonov aj vidia. Ellie, máš nejaké dôkazy?“

Vyčerpane som klesla dozadu a na chvíľu som zavrela oči.

„Čo za dôkazy?“ opýtala som sa malátne. Colinove listy sa určite nerátajú, pretože v Paulových očiach som už dávno bola taká schizoidná, že som si ich vytvorila sama. Ako ocko svoje poznámky. Okrem toho ležali doma na skrini.

„Máš nejakú fotku toho Colina alebo tej – Tessy? Alebo film?“

„To myslíš vážne, že by som fotila Tessu pri tom, ako sa snažila zabiť Colina? Nie, nemám žiadne fotky. Ani filmy.“ A ako rada by som mala len maličkú, zlú čiernobielu fotografiu Colina. Tak rada.

„Videl vás niekto spolu? Videl niekto ten boj, z ktorého údajne pochádza tvoje zranenie? Môže to niekto dosvedčiť?“

„Nie,“ odvetila som tupo. „Len ja. Bola som pri tom. Videla som, ako jej lámal kosti, ktoré v priebehu niekoľkých minút opäť zrástli, jedna po druhej... Paul, videla som to a každú noc sa mi o tom sníva.“ Teraz som sa rozplakala. Ako som len mohla vychádzať z toho, že mi všetko uverí? Znelo to príšerne. Prečo majú blázni vždy strapaté vlasy, pýtala som sa sama seba. Odkedy som spoznala Colina, moje sa už nedali spútať. Nevidela som ešte nijaký film, v ktorom by mal blázon normálny účes. Pre Paula to muselo byť všetko jasné ako logická skladačka.

Mám mu povedať o Tillmannovi? On Colina a mňa videl a zažil aj Tessu. On o nej mlčí, presne tak ako mamina a ocko, odkedy Colin ušiel. Dokonca aj o ňom mlčia. O všetkom, čo sa v lete udialo, nikdy viac nepovedali ani slovo a zo začiatku som im bola za to vďačná.

Paul siahol po mojich ovisnutých rukách a stiahol ma k sebe na dlážku. Bez odporu som klesla nadol. Hlava mi ťažko padla na jeho plece, keď ma vzal do náručia.

„Paul, prosím, neposielaj ma preč,“ prosila som pridusene. „Nie som blázon,“ dodala som a okamžite by som sa za to dokázala vyfackovať. „Nie som blázon“ bola najobľúbenejšia veta v uzatvorenom ústave a tesne po nej: „Ja sem vlastne nepatrím“ alebo „Čoskoro pôjdem odtiaľto preč“. To som vedela od ocka. Tieto tri mantry ani v najmenšom nedojali nijakého psychiatra.

„To je v poriadku,“ mrmlal mi Paul do vlasov a hojdal ma sem a tam ako malé dieťa. „Veď hovorím, že toho bolo na teba priveľa. Sťahovanie, nové prostredie a potom ešte aj zmiznutie ocka. Také niečo môže stačiť na to, aby to vyvolalo prvú reakciu.“

Zahryzla som si do jazyka, aby som mu neprotirečila, a zacítila som krv. Každý odpor by bol len ďalšou indíciou pre moju čerstvo diagnostikovanú poruchu osobnosti.

Po chvíli som odsunula Paulove ruky, vystrela som sa a snažila som sa správať tak normálne, ako sa len dalo.

„Rada by som bola chvíľu sama. Je to v poriadku?“

Paul prikývol a nežne ma ťapol po nohách. „Pozri sa aké pekné,“ povedal s úsmevom a ukázal smerom k oknu.

Áno, umelecké osvetlenie v tejto štvrti som si všimla už včera. Teraz mi však pre to chýbal akýkoľvek zmysel. Okrem toho som to pociťovala ako hrozivé. Tmavé kúty vysoko sa týčiacich budov z pálených tehál sa mi odrazmi svetla na strechách a fasádach zdali ešte černejšie a voda ešte hlbšia.

„Áno, pekné,“ potvrdila som skľúčene a náhlila som sa chodbou do Paulovej pracovne.

„Antická amputačná pílka na narodeniny,“ zafučala som zlostne, keď som za sebou zavrela dvere. „Lebky mŕtvych mačiek so suchými čerešňovými kôstkami v očných jamkách. A k tomu žaba v alkohole. Komu tu, prosím, šibe? Tebe alebo mne, braček?“

Vzdychajúc som spod postele vytiahla kufor. Zajtra sa zbalím a pôjdem preč. „Sorry, ocko. Úlohu som nezvládla.“

Otvorila som zámky a v tom momente som sa začala hlúpo chichotať.

„Haha. Veď kufor je ešte plný. Dôkaz číslo päťtisíc na začínajúce sa pomätenie Elisabeth Sturmovej: Pacientka sa chce zbaliť do plného kufra. Ťažká úloha, čo?“

Hanni a Nanni zvedavo pritískali svoje tučné papuľky na sklo akvária a zízali na mňa vypúlenými očami.

„Žblnk,“ spravila som a vyplazila som im jazyk. Fajn. Kufor už bol zbalený. Musím tu prespať ešte jednu noc a ráno pôjdem domov. Pretože ešte stále bola v rodine jedna osoba, ktorá ma nepovažovala za nesvojprávnu. Mamina.

Keď som však klesla vedľa kufra na posteľ, padol mi do oka list, ktorý som si dala do bočného vrecka. Prísľub miesta upratovačky... Otvorila som ho. Termín bol pozajtra.

Nuž, vari by som predsa len mala počkať. Okrem toho, dnes telefonovala mamina, že mi prišla pošta a že mi ju pošle. Niečo z úradu, povedala. Môže to byť dôležité. Žeby pán Schütz splnil svoju hrozbu a zabezpečil mi študijné miesto? Pripisovala som mu všetko. Veď bol Tillmannovým otcom.

A keby som zajtra nečakane odišla, pôsobilo by to absolútne schizoidne. Navyše, ešte som nenašla kľúč od trezoru. Ten som nechcela nájsť kvôli ockovi, chcela som ho nájsť, pretože som tajne dúfala, že sa v trezore nachádzajú také dôkazy, ktoré by Paula mohli presvedčiť, že Colin a Tessa naozaj existujú.

Alebo aspoň mňa samu.

PIRUETY

„Dobre. Pre mňa za mňa som ja tá bláznivá,“ bľabotala som ťažkým jazykom, keď som cítila, že už môžem hovoriť. S mojím váhavým prebudením sa mi vrátil aj hlad po vedomostiach a v tesnom závese slabo tlejúci hnev, ktorý ako malý, ale trvalý plamienok udržiaval moju krv vo vare.

Pravý oddych, prinášajúci pokoj, som počas celej noci nenašla, ale telesne som bola taká vyčerpaná, že som v posteli strávila takmer desať hodín. Presne to sa hodí na bláznivú. Tak som spokojne mohla hovoriť s niekým, kto tu vôbec nebol. „Paul, budem teda hrať trafenú. Prosím pekne. Chcem však vedieť, čo robíš a ako si zarábaš peniaze. Prinajmenšom ťa chcem opäť spoznať.“

Keď som konečne otvorila oči, Berta mala, tak ako aj včera, zlú náladu. Sedela v rohu terária, chápadlá vystrčené, ale celkovo pokojná. Určite je hladná, a ja aj tak o chvíľu pôjdem do kúpeľne. Pri tej príležitosti jej donesiem porciu strieborných rybičiek. Potom sa Paula opýtam, prečo robí rámy na tie zvláštne obrazy. Určite ešte sedí pri raňajkách, aby si pri starodávnych šlágroch a cholesterolových bombách plných tuku užíval život.

Mýlila som sa. Paul už bol po raňajkách a polonahý pobehoval vo svojej spálni. Na posteli ležali oblek a kravata vedľa malého, ale fajnového výberu hodiniek, z ktorého bolo jasné, že Paul má ťažkosti s rozhodovaním. Momentálne mal na sebe boxerky značky Bruno Banani a otrasné sprané tielko. Spomienka na staré časy.

„Zaspal som,“ mrmlal rozčúlene a hľadal dve k sebe pasujúce ponožky.

„Ideš preč? Kam vlastne ideš? Paul, prosím, povedz mi, čo robíš – žiješ naozaj z výroby rámov na obrazy?“

„Pasparty,“ opravil ma Paul. „Nie, tým sa neživím, to je len jedna časť.“

„Jedna časť čoho?“

„Ach, Ellie.“ Paul si sadol na okraj postele vedľa obleku s dvomi rôznofarebnými ponožkami v rukách.

Pristúpila som k jeho bielizníku, aby som vyhľadala pár pasujúcich ponožiek, ale rýchlo som pochopila, že to povestné hľadanie ihly v kope sena bolo záležitosťou s väčšou nádejou na úspech.

„Čo sú to za obrazy? Sú mi akési povedomé.“

„Je to umenie aborigénov. Som spolumajiteľom jednej galérie. Organizujem výstavy a vyrábam pasparty na obrazy. Už si spokojná?“

„Ty tie obrazy vešiaš?“ Bezradne som sa obrátila k Paulovi. Napokon som predsa len našla dve ponožky, ktoré sa štruktúrou a farbou ako-tak hodili k sebe. Hodila som mu ich a on ich šikovne chytil. Potom sa zohol, aby si ich natiahol na nohy. Vyzeral pri tom nezvyčajne ťažkopádne. „Prerušil si štúdium medicíny, aby si vešal na steny obrazy?“

Paul sa ťažko dýchajúc narovnal a chytil sa za hruď. „Človeče, obliekam si ponožky a sotva dýcham.“

„A to v dvadsiatich štyroch,“ dokončila som sucho jeho myšlienkovú hru. Paul v tvári vyzeral mladšie ako na dvadsaťštyri – črty mal mäkké a mladistvé. Určite sa našli ženy, ktoré ho považovali za veľmi milého. A predsa som v tejto tvári videla výraz, ktorý sa nehodil k jeho veku. Bol starší – omnoho starší. Nemal žiadne vrásky, nijaké kruhy pod očami, žiadne typické stopy vyčerpania. Vek sa odrážal v jeho očiach a kútikoch úst. Jeho telo sa mi však zdalo plné sily a svalnaté, hoci Paul pôsobil dojmom, akoby sa s ním trápil.

„Odkiaľ dostávaš tie obrazy? Priamo z Down Under?“ chytila som sa toho.

Paul však už bol medzitým na ceste do kúpeľne a mrmlal čosi ako ‚súrne‘ a ‚záchod‘.

Brat teda išiel medzi galeristov. Pomáhal niekomu – nie hlavou, ale svojou zručnosťou. Pretože o umení pravdepodobne nemal ani poňatia, tak ako aj predtým.

Nemala som čas premýšľať o týchto nezrovnalostiach, pretože ostro zazvonil zvonček pri dverách a v priebehu niekoľkých sekúnd sa odohral celý rad udalostí, ktoré by sa hodili do filmu.

„Otvoríš, prosím?“ zavolal Paul z kúpeľne.

Kým som stihla dvere otvoriť, hrubo ich niekto rozrazil a trafil ma do tváre. Popri mne preletel po chodbe biely, po kolená vysoký tieň, ktorý sa pošmykol a so zavýjaním vrazil do steny. Za ním nasledoval druhý, tmavý a omnoho väčší tieň, ktorý ma ignoroval presne tak ako ten prvý. Chytila som dvere a jemne som ich postrčila. S buchnutím sa zavreli.

Predo mnou stál vysoký chudý muž v kabáte až po členky, s vlasmi s blond prameňmi a vačkami pod očami. Prebehol ma pohľadom plným chladnej arogancie a odmietania. Nevdojak som sa striasla, aby som sa zbavila pocitu napätia a hektiky, ktorá sa ma pri tom zmocnila.

Nechápavo pokrčil nos, akože ma registruje, a klopkajúc pochodoval ďalej po chodbe. Kabát sa ťahal za ním ako vlečka svadobných šiat. Vyzeral tak hlúpo, až som sa musela chichotať.

„Paul!“ zakričal. „Paul, kde si? Musíme ísť! Nemohol som zaparkovať, je to tu strašné, otrasné... Paul?“ Letel do kuchyne, potom do obývačky, do spálne a naspäť do chodby. „Paul!“

Z bieleho tieňa sa medzitým vykľul podvyživený chrt s dlhým nosom, ktorý zachytil nejakú stopu a ňufákom vysával dlážku v kuchyni. Stále sa na hladkej dlažbe šmýkal a iba brzdenie zadkom ho zachránilo pred tým, aby laby neroztiahol do špagátu.

„Paul, kde trčíš?“

Hlas muža sa ako skalpel zarýval pod moju kožu. Ten hlas bol neznesiteľný – akoby mi niekto pri srdci rozvibroval nejakú strunu.

„Paul, zajko?“ líškal sa.

Zajko?

„Človeče, kadím!“ ozvalo sa podráždene z kúpeľne.

„Ach, musíš byť vždy taký ordinárny?“ zatrúbil muž a nervózne rachotil obrovským zväzkom kľúčov. „Paul, vždy si taký strašne ordinárny! Paul? Musíme ííísť!“

Vôbec som sa nesnažila zakryť, že sa dobre zabávam a uškŕňala a smiala som sa mužovi rovno do tváre. Jeho pohľad bol však čírym pohŕdaním. S odporom si ma prezrel zhora nadol, aby sa hneď odvrátil a bubnoval prstami na dvere kúpeľne.

„Jaguár stojí v druhom rade! Myslel si na ten nový rám? Musíš ešte umiestniť svetlá... a nechať vytlačiť cenníky... Paul, čas letí!“

Zahučal splachovač.

„Ach, že on vždy na všetko potrebuje toľko času! Toľko!“ volal muž ani sa na mňa nepozrúc. „V jeho spálni to zas vyzerá... Paul, kde je tá pekná prikrývka, čo som ti daroval?“

Nehanebne som naňho zízala. Prikrývka? Spálňa?

„Rossini, nie!“ zaštekal smerom ku kuchyni, z ktorej sa ozvalo potlačené pišťanie. „Nie, fuj, fuj!“

„Kto vôbec si?“ spýtala som sa a postavila som sa priamo pred neho. Kto ma tak ignoruje, nemôže očakávať, že mu budem vykať. Keď som si ho prezerala, do nosa mi vrazil mrak sladkasto-horkého parfumu. Jeho pokožka vyzerala ako spálená v soláriu a na malíčku sa mu skvel škaredý pečatný prsteň. Bol galeristom, melíroval si vlasy a mal chrta. Žila som v Kolíne dosť dlho na to, aby som tieto upozornenia ignorovala. Predovšetkým však hovoril Paulovi zajko a daroval mu prikrývku na posteľ v spálni. Srdečne vitajte v Kocúrkove.

„François Later,“ odpovedal Paul a pomedzi nás sa pretlačil do chodby. „Môj partner. François, to je moja sestra Elisabeth. Hovoril som ti o nej.“

„Dúfam, že len to dobré,“ okomentovala som to chladne, ale na jeho pohľade som videla, že ani to nič nezachránilo. Nenamáhala som sa podať mu ruku. Nechcela som sa ho dotknúť. Nervy som mala už dostatočne napäté a vychádzala som z toho, že jedným potrasením ruky sa to nezlepší. Teraz mi však s afektovaným povzdychom otrčil svoju pravicu. Nakopla som sa a uchopila som ju. Bola teplá a spotená. Krátko, ale pevne mi stlačil prsty, takže som musela potlačiť vzdychnutie. S odporom som odtiahla ruku.

Vtom opäť prepukla hektika. Paul a François lietali podľa spoločnej choreografie, pri ktorej sa dvakrát takmer zrazili a spadli na zem, raz do spálne, potom do pracovne, kuchyne, kúpeľne a napokon popri mne von z bytu. „Vrátim sa v noci!“ zakričal mi Paul. Potom dvere zabuchol.

Čo to, prosím pekne, bolo? Zmätene som sa oprela o stenu a nechápavými očami som sa pozerala na chodbu, aby som pochopila, čo majú tieto scény do činenia s Paulom. S niekdajším Paulom. Preto mi chvíľu trvalo, kým som si všimla biely tieň, ktorý so stiahnutým chvostom a hlavou nabok sedel pred dielňou a ustráchane pišťal.

François zabudol na vlastného psa.

„Ahoj, Rossini,“ povedala som. „Ja som Ellie. A nie som priateľkou psov.“ Možno preto, lebo psy nemajú v láske nočné mory, pomyslela som si s bolestivým kŕčom v bruchu.

Keď pes prestal pišťať, a tak na kuchynskej dlažbe ako aj na parketách sa mu podarilo udržať balans, vysvitlo, že je celkom milý. Bol to typický strachopud. Keď som sa pohybovala prirýchlo, vrčiac uhol. Keď som ticho sedela na dlážke a vyčkávala ani sa naňho nepozrúc, priblížil sa ku mne a dychčiac si svoju mäkkú hlavu pritisol na moje líce. Nedal by sa vycvičiť na chytanie potkanov? Alebo ešte lepšie, aby hrýzol Françoisa do lýtok? Alebo našiel kľúč od trezoru?

Netrvalo dlho a zazvonil mi mobil. Bol to Paul. Vedľa neho som počula hučať Françoisa. Spojenie bolo mizerné, ale výsledok bol asi takýto: „Zabudli sme psa, nemôžeme sa poňho vrátiť, prosím, daj naňho pozor.“

Rossini sa pištiac tlačil na vchodové dvere – mala som pocit, že musí ísť nutne von. Tak som zo špagátu a karabínky, čo som našla v Paulovej dielni, improvizovane vyrobila vôdzku a trasúceho sa psa som zniesla dolu po schodoch, pretože sa zdráhal nastúpiť do výťahu.

Pol hodiny som poskakujúc bežala za ním, potom trochu zmiernil tempo a ja som si aspoň miestami mohla namýšľať, že vediem jeho a nie on mňa. Začala som si prechádzku užívať. Aj pri dennom svetle sa mi štvrť Speicherstadt stále zdala zvláštna, ale príjemne priateľská. Školské triedy čakali na vstup do Dungeonu a miniatúrneho sveta zázrakov, turisti divoko cvakali fotoaparátmi, člny ich prevážali po kanáloch. Na balkónoch kancelárií a skladov stáli zamestnaní podnikatelia, fajčili a telefonovali. Teraz som pochopila, prečo tu chcel Paul bývať. Takéto prostredie neexistovalo asi nikde inde na svete. Dýchalo to tu. Presne som však vedela, že úplne inak budem zmýšľať, keď sa zotmie. Potom sa morská rozprávka premení na temnú strašidelnú legendu, ktorú si neviem vysvetliť. A tma prichádzala ešte stále veľmi skoro.

Rossini a ja sme bežali až po Sandtorkai, krížom-krážom cez mosty. Bolo chladno, ale slnko svietilo a vzduch tak intenzívne voňal morom, že som si vzdychla pri náhle vzplanuvšej túžbe po diaľkach. Myslela som na tmavé fjordy a severské ľadové krajiny, ktoré sme precestovali, na naše tmavé dovolenky v snehom zaviatych chatách a na polárnu noc ďaleko od najbližších ľudských obydlí, pre mňa a Paula vždy gigantické dobrodružstvo. Otvorené more s výhľadom na horizont som však nikdy nezažila. Odopreté mi to bolo aj tu. Či sa tomu ocko vedome vyhýbal, pretože mu to pripomínalo plavbu na lodi a napadnutie? Alebo tam bolo priveľa svetla? Ako to asi vyzerá, keď slnko rozblýska oceán a jeho lúče sa lámu vo vlnách?

Popoludní prišiel ostrý vietor a zahnal Rossiniho a mňa naspäť k Wandrahmu. Tentoraz som Paulov byt našla okamžite – čudovala som sa, ako som tu mohla zablúdiť, vlastne to bolo celkom jednoduché – a zvyšok popoludnia som strávila tým, že som cvičila Rossiniho, aby z políc v kúpeľni prinášal parfumy a hádzal ich do záchodovej misy. Za každý úspešný pokus dostal kúsok klobásky a veľkú pochvalu.

Dúfala som, že François nechával dosku na WC zodvihnutú a parfumy neskladoval v zatvorených skrinkách.

A že môj brat s ním nerobil to, čoho som sa celý deň obávala.

PONÁRANIE SA DO APNOE

Bez premýšľania som skočila dolu, a keď ma obklopila voda, natiahla som ruky dozadu, sklonila hlavu a oťažela som. Vtom som klesla a necítila som ani chlad vody, ani soľ v otvorených očiach.

Musím nájsť Paula. Bol tu, na dne mora, aj keď to ostatní už dávno vzdali. Iba ja som ho mohla zachrániť. Odhodlane som plávala v ústrety tme, ktorá sa rozprestierala okolo mňa. Tam! To je on, to je Paul – ale čo to robí? Preletel popri mne a ani sa na mňa nepozrel. Zodvihla som hlavu a videla som, ako jeho telo prerazilo vodnú hladinu. Bol zachránený. Bude žiť. Mala by som ho nasledovať, ak chcem žiť, pretože mi dochádzal vzduch.

Nejaký svetlý ligot ma však ťahal ďalej nadol. Bol to kúsok papiera, ktorý sa vlnil na piesočnom dne mora – papier popísaný Colinovou rukou, riadok za riadkom, poskladané z jeho ozdobných elegantných písmen, ktoré som tak veľmi milovala. List pre mňa...

Chcela som ho uchopiť, ale stále sa mi vyšmykoval pomedzi prsty. S bublaním mi z pľúc odišiel posledný vzduch. Slabým odrazom nôh som sa snažila plávať za listom, ale podo mnou sa rozďavil otvor a list vírivo vletel do čierňavy oceánu bez toho, aby som si prečítala čo i len jediné slovo.

Už viac nechcem, rozhodla som sa unavene. Nemá to zmysel. A utopenie nebolí. Je to dokonca príjemné. Potlačila som svoje inštinkty a zhlboka som sa nadýchla. Chladná voda mi prúdila do hrdla a ja som trpezlivo čakala na to, že zomriem. Aké to bude? Už mi ochabovali myšlienky, boli ospalé a zmätené. Ešte raz som nasala vodu. Tlkot srdca sa mi spomaľoval. Jeden úder... a ešte jeden úder... nádych vody... Tak dlho trvá zomieranie?

Nie, dočerta, nie – nie, to ešte nebolo všetko! To predsa nemohlo byť všetko! Panicky som svoje ochabnuté telo vystrela a ruky som natiahla smerom k vodnej hladine, ktorá bola tak ďaleko, priďaleko... Čierňava už po mne siahala, oberala ma o zrak, hoci som počula svoje srdce tupo biť, bojovalo, nohami som divo trepotala... Kde je slnko? Kde je vzduch? Nezvládnem to – utopím sa. Teraz.

„Nie! Pokoj! Buď ticho!“ Zlostne som vzplanula a pritlačila si ruky na uši. Hučalo mi v nich, akoby mi dal niekto facku na obidve strany. Z hluku môjho divo bijúceho srdca ma rozboleli ušné bubienky. Žijem a som v Paulovej herni. Všetko je v poriadku. To sa mi len snívalo. Otvorila som okno a vyklonila som sa von. Ešte stále som mala pocit, že nemôžem dýchať. Vietor sa medzitým upokojil. Už nebolo cítiť páchnuce more, ale bol to taký hnilobný a rozkladajúci sa zápach, akoby niekto vyhodil odpad z bitúnku. Podo mnou tiekla voda s hladinou hladkou ako zrkadlo. Mesiac sa ukrýval za nízkym závojom z hmly, ktorá udusila každý zvuk. Nočné ticho sa ako jedovatý smog uložilo nad Speicherstadt.

Čo ma to však zobudilo? Trasúc som sa nadýchla a inštinktívne som zodvihla ruky, aby som si ich opätovne pritisla na uši, keď sa bytom ozval Françoisov hlas. V duchu som sa zasmiala. Otázka bola zodpovedaná.

„Ellie, kvôli nejakému nafúkancovi predsa nepustíš do nohavíc,“ napomínala som sa pošepky. Françoisov líškavý hlas zmĺkol, potom zapišťal pes a Paul čosi povedal. Správne, pes – bol preč! Okolo polnoci som už nezniesla jeho vysoký piskot, tak som si ho vzala k sebe a zaspal mi pri nohách. Vari si François vzal Rossiniho z mojej izby? Bol pred chvíľou u mňa? Zrazu ma tak striaslo, že som si prikrývku pevne pritiahla na plecia. To vysvetľovalo aj nepokoj na chodbe – Paul a François práve prišli domov.

Zaliezla som naspäť do postele. Okno som nechala otvorené. Hnal ma k tomu iracionálny strach, že nebudem môcť dýchať, i keď som sa už triasla na celom tele. Do izby prenikol vlhký dymový opar, ktorý zjemnil kontúry ohavností na Paulových policiach. Rossini ešte raz zavyl a domové dvere sa zabuchli. Teraz by mal vŕzgať výťah alebo by mali znieť kroky na schodoch. Nepočula som však nič. Zostal François túto noc tu a práve zabuchol dvere? A bude spať u Paula v izbe pod prekrásnou prikrývkou, ktorú mu daroval?

„Fuj,“ mrmlala som zhnusene. Bol by to napokon dôkaz toho, že Paul skončil na druhom brehu. Prečo to tak bolo, som chápala stále menej. Nie, nedokázala som to ani pochopiť, ani tomu uveriť. To nemohla byť pravda. Pre mňa za mňa to aj mohlo byť tak, každý nech si robí, čo chce. Čo ma však na celej veci nesmierne iritovalo, bola istota, že ide o obrovský omyl.

Snažila som sa na vec hľadieť tak logicky, ako sa len dalo. François prevádzkoval spolu s Paulom galériu, pravda. To vôbec nič neznamenalo. Bol odkázaný na Paulovu manuálnu zručnosť – to však z nich ešte nerobilo milenecký pár. Daroval mu prikrývku na posteľ (ktorej, mimochodom, Paul neprikladal veľký význam, a ja by som to tiež nemala robiť). Nazval ho zajkom... Nie, potrebujem dôkaz.

„Tak sa na to pozrime,“ mrmlala som si. Vstala som z postele a po špičkách som šla k dverám. Nechcela som ich pristihnúť in flagranti, pretože to určite nie je pohľad, ktorý by mi pomohol ku krajším snom. Jedinou možnosťou bolo nazrieť do spálne, aby som si preverila svoju teóriu, a dúfam, že nepotvrdila.

Ešte stále som bola vytrénovaná v zakrádaní sa a podarilo sa mi potichu stlačiť kľučku na dverách do spálne. Tak ako ja, aj Paul mal okno otvorené dokorán a pohyby vodnej hladiny sa odrážali na svetlom strope miestnosti. Prečo sa voda vlastne hýbala? Keď som sa pred chvíľou pozerala dolu, tiekla tak pomaly, že som jej tok sotva videla. A prečo sa do izby tisol mesačný svit? Neveriacky som sa ponad posteľ pozrela von. Naozaj – opar sa rozplynul a mdlý mesiac pokrýval Speicherstadt mliečnobielym leskom.

Strhla som sa na prenikavé dychčanie na posteli. Rýchlo som sa skryla do tieňa dverí, ale nebolo to potrebné. Paul spal a bol sám. François s ním nebol. Napriek tomu som necítila úľavu, keď som Paula pozorovala. Prikrývka mu siahala len po pupok. Hornú časť mal celkom odhalenú, hoci v tejto miestnosti bolo ešte chladnejšie ako v mojej izbe. Hlavu mal mierne zaklonenú, ústa otvorené a jeho dýchanie znelo strašne.

„Polypy,“ skonštatovala som vecne. „Odhadujem vo veľkosti karfiolu.“ Paul sa nehýbal. Z hrdla sa mu ozvalo hrdelné chrápanie. Ako mohol tak rýchlo tak tuho zaspať? François sa predsa len pred chvíľou vyparil, maximálne pred piatimi minútami. Alebo sa stalo to, čoho som sa obávala, odkedy som vošla do tejto miestnosti – že som opäť stratila pojem o čase?

Nestalo sa to po prvý raz, ale v lete bol na vine Colin. Tu však Colin nie je. Tu som len ja a môj brat, ktorý chrápe ako drevorubač a svoju sestru považuje za schizoidnú. Narušené vnímanie času sa určite dobre dopĺňalo so všetkými ostatnými symptómami, ktoré mi podsúval.

Podišla som k posteli, ruky som mu položila na mocné plecia a prevrátila som ho nabok. Vôbec na mňa nereagoval. Vážne som sa sama seba pýtala, prečo sa na vlastné chrápanie nezobudí. V každom prípade sa musím pripraviť na to, že strávim nepokojnú noc, pretože jeho izba susedila s mojou a stena bola pritenká. O to upokojujúcejšia však bola myšlienka, že François nespí uňho. Alebo s ním.

„Puh,“ zašepkala som, trasúc hlavou, a opatrne som mu natiahla prikrývku cez nahú hornú časť tela. Prudkým pohybom ju odhodil nabok a obrátil sa naspäť na chrbát, pričom sa vôbec nezobudil.

Napriek Paulovmu chrápaniu som zrazu zachytila tiché žblnkanie, potom škrabkanie malých labiek na múre domu. Zvuk sa nezadržateľne blížil. Potkany! Skočila som k oknu a potlačila jeho krídla, tie však nezapadli, ale so škripotom vypadli z pántov a strhli ma so sebou, takže som stratila rovnováhu a spadla dopredu. Nemala som čas ani zakričať. Ešte vo vzduchu som sa otočila nabok, prstami som sa zachytila hrany rímsy a bosé nohy zaprela o vlhkú stenu domu.

„Och bože...“ dychčala som. Nado mnou viseli krídla okna ako dve plachty vo vzduchu. Obidve okná držali len na spodných pántoch. Okná som vytlačila von. Dočerta, ako sa to stalo? Takmer ma to zabilo.

Bezočivý ňufák očuchával moje prsty na nohách, ale keby som ho kopla, stálo by ma to život, nech mi potkany v Speicherstadte boli akokoľvek odporné. Visela som najmenej desať metrov nad vodou a nevedela som, či je dostatočne hlboká, aby som prežila skok dolu. Chvíľku som zostala bez pohybu a tuho premýšľala. Čo ma bude stáť viac energie – zakričať na Paula alebo sa vlastnou silou vytiahnuť nahor?

Nie, kričať na Paula nebol dobrý nápad. Pridobre by sa mu to hodilo do môjho údajného katalógu symptómov, keby ma našiel v nočnej košeli prilepenú na stene domu pod jeho oknom. Pokus o samovraždu. To by boli aspoň tri dni v oddelení pre zatvorených.

Potkan začal prekvapivo jemne obhrýzať môj malíček a napriek mizernej polohe som sa začala chichotať. Na chodidlách som bola veľmi šteklivá. Potom som sa zhlboka nadýchla, pravú nohu som posunula kúsok nahor, za ňou ľavú a telo som presunula cez okenný parapet na dlážku v izbe. Môj brat naďalej usilovne chrápal.

Po štyroch a trasúc sa na celom tele som vyšla z izby, zavrela som dvere a ľahla si na studenú dlažbu v chodbe. Vedela som, že tu nesmiem zostať, nie tak dlho, kým sa Paul zobudí, ale v tomto momente som bola rada, že som nažive a že ma ráno nenájdu ako nafúknutú vodnú mŕtvolu na dne kanála.

Aby som si upokojila bijúce srdce, obrátila som sa na chrbát, prekrížila ruky pod hlavou a pozerala sa na obraz, ktorý visel na stene predo mnou. Jednoduchá, z bodiek vytvorená špirála v tmavej pomarančovej, ktorá sa v prítmí chodby leskla ako zaschnutá krv. Očami som unavene sledovala závity špirály, a keď som sa dostala do stredu, začala som odznovu, až sa mi duša upokojila a príjemne unavila.

„Musíš ísť von z rámu,“ zašepkala som si a pozerala som sa na seba, ako vstávam, skladám obraz zo steny, otáčam ho, otváram malé háčiky, ktoré tam umiestnil Paul, aby ho upevnil, a takmer nežne vyberám obraz z pasparty.

Potom som si ho odniesla do izby, položila pod podušku, padla som do perín a okamžite som zaspala.

ČREPY PRINÁŠAJÚ ŠŤASTIE

„No pekne,“ povedala som novinám, ktoré sa roztvorili pred mojím nosom. „Môže byť, že ocko a ja to nemáme v hlave celkom v poriadku. A môže byť, že vešanie obrazov je tvojím novým poslaním a prináša toľko peňazí, že si môžeš dovoliť všetok tento luxus, ale jedno viem: Ty nie si teplý.“

Hoci François u nás neprenocoval, nedala mi pokoj otázka, či sú Paul a on milenecký pár. A keď som teraz povedala presne mierený náznak a Paul neodporoval – reč bola o spoločných dovolenkách, áno, dokonca o dedičskej zmluve (v dvadsiatich štyroch!) – bolo mi jasné, že moje podozrenie malo reálnu živnú pôdu.

„Pri týchto obrazoch je vysoká marža,“ preniklo ku mne cez tenký novinový papier. „A porsche patrí nám obom.“ Ešte aj to. Paulova chirurgická ruka sa cielene načiahla za pohárom s čerstvo vytlačenou šťavou z pomarančov. Počula som, ako chvatne pije a hneď na to si odkašľal. Prečo mu tak často zabehávalo? Žeby už rakovina hrtana? spýtala som sa v duchu cynicky.

„Vysoká marža – prečo? Pretože od pôvodných obyvateľov ich kúpite za jablko a vajcia, dáte im pekný rám a napokon ich predáte nejakým snobom za niekoľko tisícok eur?“

„Tí ľudia sú ochotní zaplatiť za to toľko peňazí. Etno umenie je žiadané.“

„Ach,“ odvetila som ironicky. „A je tiež žiadané alkoholizovaných a traumatizovaných aborigénov ošklbať o posledné gate?“

„Ellie, nehraj sa na spasiteľku sveta, prosím! Časy sú zlé a z niečoho žiť musím. Ak si myslíš, že dnes môžeš ako lekár existovať bez dlžôb, tak sa veľmi mýliš.“

„To však nie je dôvod, prečo si prestal, mám pravdu?“ rýpala som ďalej.

Paul konečne odložil noviny. Oči sa mu zúžili a modrá farba získala ostrú tvrdosť. Býk sa nazlostil. Vedela som, že moja domnienka bola správna. Včera večer som ešte rešeršovala na Paulovom počítači a našla som webovú stránku tej galérie. (O Paulovi tam nebola ani len zmienka, ani v tiráži.) Najlacnejší obraz začínal pri štyroch tisíckach eur. Na webovej stránke jednej organizácie za ľudské práva sa poukazovalo na to, že obrazy sa často vo veľkých množstvách kupujú od aborigénov za smiešne ceny. Investíciami galeristov sú len prepravné náklady. Aj tie mali určité hranice. Predstavila som si, ako François objednával celé kontajnery obrazov a osobne ich preberal v prístave. O tom som sa teraz nechcela hádať.

„Okrem toho nie si teplý,“ vrátila som sa k téme.

„Neviem, či som teplý, alebo nie,“ odvetil Paul dosť podráždene. „Je to môj priateľ a môj partner, pracujeme spolu a...“

„A?“

„Ellie, to stačí. Nesnaž sa mi dostať pod kožu.“

„To zjavne robí niekto iný,“ vrátila som mu to jedovato.

„Máš predsudky?“ spýtal sa Paul s triumfom v hlase, ktorý sa nedal prepočuť.

„Och, Paul, prosím ťa! Mladosť som strávila v Kolíne, v našej bande boli dvaja teplí a výborne som si s nimi rozumela.“ Vlastne dokonca lepšie ako s Jenny a Nicole. Možno by to Daniel a Jim akceptovali, keby som si zložila masku a bola by som tým, čím som. S tým som však začala až vo Westerwalde – s výsledkom, že môj vlastný brat by ma najradšej umiestnil na psychiatrickej klinike a srdce som mala roztrhané na kúsky, pretože som sa zamilovala do cambiona.

„Áno, áno, každý pozná nejakého teplého a považuje ho za milého, ale keď sa to stane v rodine, tak to odmieta,“ povedal Paul trucovito.

„Paul, to nie je ten pravý dôvod, naozaj. Celkom jednoducho viem, že... že ho nemiluješ. Nemiluješ Françoisa. A nie si teplý...“

„Ellie.“ Jeho pokoj bol ťažko vynútený, ale cítila som, že nesmiem popustiť. Musíme si to vyjasniť teraz, aby som zjemnila tŕň vo svojom bruchu, ktorý čoraz viac vŕtal a pichal. „Nechcem o tom hovoriť. Akceptuj to, prosím.“

„Nie.“ Odvetila som rozhodne. „Paul, videla som ťa s Lilly. Zriedka vidieť pár, ktorý je taký zamilovaný. Bola do teba zbláznená a predovšetkým ty si bol blázon do nej, zbožňoval si ju...“

„Elisabeth, nechcem o tom hovoriť!“ reval Paul a nožom udrel tak silno o tanier, až sa rozbil. Strhla som sa. Prsty sa mu triasli a sekundu som si myslela, že mi chce ten nôž zapichnúť do hrude. „Dočerta!“ oboril sa na mňa, akoby som príbor hodila na stôl ja a nie on. „Takúto súpravu už nedostať a teraz mám zas o jeden tanier menej...“

„Je to len riad,“ snažila som sa ho upokojiť. Naháňal mi strach. Prudko odsunul črepy a znovu sa zdalo, že jeho prsty túžia po noži.

„To nie je len riad. To je Versace,“ odporoval hučiac.

„A je otrasný,“ povedala som chladne, vzala som jeden tanier a hodila som ho o skriňu. Už pri náraze sa jemný porcelán rozbil na márne kúsky. Paul vyskočil. Jeho vystretá ruka vystrelila ku mne.

„Ty...“ dychčal tupo. Vyľakane som vstala zo stoličky a uhla dozadu. „Neprovokuj ma, varujem ťa...“ vyrazil zo seba a zodvihol ruku. Druhou rukou ma udrel do hrude a hrubo odsotil dozadu. Stratila som rovnováhu a snažila som sa zachytiť o roh stola. Paulova rana však bola silnejšia. Chrbtom som tvrdo narazila do steny, spadla som dolu a hlavu si udrela o dlažbu. Inštinktívne som skrčila nohy, aby som si chránila telo.

Paul mal pravú ruku ešte stále zodvihnutú, akoby chcel každú chvíľu opäť udrieť. Ústa mal vykrivené a oči také tmavé, že sa v nich neodrážala ani svetlá raňajšia obloha. Jeho dlhé vlasy sa dotkli mojej tváre, keď sa ku mne zohol. Stonajúc som liezla dozadu. Paul sa znovu rozpriahol ako pod nejakým tlakom, ale kúsok pred mojím lícom mu ruka zostala visieť vo vzduchu.

Netrúfala som si dýchať či sa pohnúť, hoci všetko vo mne ma nabádalo na útek.

„Už som ticho, už nič nepoviem, sľubujem, nepoviem nič!“ snažila som sa ho uchlácholiť a cítila som, ako sa aj mne vykrivili ústa – ale nie od nenávisti a hnevu ako Paulovi, ale z čírej paniky. „Paul, prosím...“

S hlbokým povzdychom stiahol ruku naspäť. Potom zaklonil hlavu a vydal zo seba taký rev, až mi krv stuhla v žilách. V momente mi zostalo nevoľno.

„Ty... nie si... môj brat. Nie si môj brat!“ šepkala som a obidve ruky som si pritisla na tvár, aby som sa naňho nemusela pozerať, pretože som nemohla zavrieť oči. Boli meravé.

Počkala som, kým tieň jeho ťažkej postavy uvoľnil moje telo a jeho kroky odzneli. Potom som sa skrútila na dlážke a nespútane som nariekala. „Och bože, ocko... prečo tu nie si... potrebujem ťa...“ plakala som, akoby ma ocko mohol počuť a všetko napraviť.

Čo sa stalo s Paulom? Takmer zbil svoju vlastnú sestru. Zbil? Nie, nielen to – mala som strach o svoj život.

Nikdy predtým mi ani vlások na hlave neskrivil – ak nepočítame jeho pokusy, keď ma chcel pri plnom vedomí operovať kuchynským nožom alebo vidlicou na grilovanie. (Vždy mi však predtým vydezinfikoval pokožku.) Práve naopak – Paul bol skutočným ochrancom. Kto sa ku mne priblížil, mohol si byť istý jeho pomstou. A teraz? Napadol ma. Zrazu, z ničoho nič. Pre hlúpy, škaredý tanier.

Musím však priznať, že som ho vyprovokovala. Kedysi – nestalo sa to po prvý raz – v takýchto situáciách jednoducho odišiel do svojej izby a ignoroval ma.

A potom ten rev – utrápený a plný bolesti. Akoby pozbieral všetku svoju poslednú energiu, aby dostal zo seba takýto rev a potom nikdy viac nedýchal a necítil...

Bolo to všetko pre stratu Lilly? Len v lete som sa dozvedela, prečo sa Paul od nás odsťahoval. Jeho priateľka Lilly sa zamilovala do ocka. Paul bol presvedčený, že ocko ten cit opätoval, ba dokonca ho vyvolal. Veď napokon vtedy už dlho veril tomu, že ocko nechával maminu samotnú pre kadejaké aférky.

Snažila som sa predstaviť si, ako by som sa asi cítila, keby ma Colin opustil, pretože sa zamiloval do mamy. Už len samotná predstava bola strašná. Pravdepodobne by som tiež hľadala chybu u mamy. Stačilo by to však na to, aby som sa vzdala všetkých niekdajších vášní a plánov a – stala sa lesbičkou?

Táto myšlienka ma tak veľmi iritovala, až som prestala plakať. Určite by som sa nestala lesbičkou. Bola by som však veľmi nešťastná. Hoci omnoho nešťastnejšia ako teraz už vlastne ani nemôžem byť.

Ležala som na zemi úplne vyčerpaná. Nevoľnosť sa ma pevne držala, takže som len zhlboka dýchala vysušenými ústami, pretože pachy od raňajok mi nerobili dobre. Podľa dverí, ktoré boli zabuchnuté, utiahol sa Paul do svojej spálne. Ležal na posteli? Alebo sa chcel nadýchať čerstvého vzduchu? Dopekla, okno... Krídla som v noci len voľne zatlačila do základnej polohy, pretože som nebola schopná postaviť sa. A nech ma Paul práve akokoľvek vyľakal – bol mojím bratom a niečo sa s ním stalo, začo možno vôbec nemôže. V žiadnom prípade som ho však nesmela dráždiť, ale musela som sa pozrieť, či je v poriadku.

S pomocou stoličky som sa postavila a tackala sa k dverám jeho spálne. Bez zaklopania som otvorila. Odľahlo mi, keď som zistila, že leží na bruchu na posteli, s hlavou vtlačenou do podušky a dýcha. Pomaly, ale pravidelne.

„Zmizni, Ellie.“ Hlas mal zastretý. Vari plakal? Alebo to bolo od vyčerpania?

„Chcela som ti len povedať, že tvoje okno je pokazené.“

„Viem.“

Mykla som plecami – viac som nemohla urobiť a utešovať som ho nechcela – a utiahla som sa do svojej izby. Kufre som ešte stále nevybalila; jednak pre nedostatok skríň a na druhej strane preto, lebo ešte stále som nemala jasno, či zostanem, alebo nie.

Už som sa u Paula necítila v bezpečí. Teraz mi on pripadal ako blázon a seba som v porovnaní s ním považovala za priemerne normálnu. Mala som síce modrinu na pravom líci, hrču na temene hlavy a cítila som sa celkom mizerne, ale... v poslednej sekunde sa zastavil, ovládol a niečo vo mne mi bránilo, aby som teraz jednoducho zdúchla. Napokon som dopadla dobre a nič sa mi nestalo. Okrem toho som chcela vedieť, čo sa to s ním deje. Ak teraz utečiem, už ma k sebe nikdy tak blízko nepustí.

V Hamburgu som bola tri dni a doteraz som si prezrela len Speicherstadt. Chcela som ísť von, niečo vidieť, nielen murované steny náprotivných domov, kúsok oblohy nado mnou a mútnu vodu podo mnou. Prísľub miesta na klinike sa mi teraz zdal ako výzva. Prirodzene, že by sa omyl vyjasnil aj vtedy, keby som sa tam osobne neukázala. Klinika bola v blízkosti Alsteru, kde je vraj Hamburg najkrajší. Termín by som mohla spojiť s prechádzkou a pritom v pokoji porozmýšľať. A keď sa budem na to cítiť, poviem pánom a dámam, že nie som ich očakávaná pomoc na upratovanie.

Keď som si stanovila tento plán, trochu som sa upokojila. Až do podvečera sme obaja mlčky ležali na svojich posteliach. Občas som ešte zavzlykala, ale po niekoľkých hodinách sa mi hrča v žalúdku uvoľnila a začala som cítiť smäd a hlad. Vybrala som si slušné šaty, išla do kúpeľne, osprchovala sa a po dlhom čase sa znova namaľovala. Hoci to bolo celkom absurdné, pretože išlo o omyl, no mala som pocit, že na prvej pracovnej zmene musím urobiť dobrý dojem.

Keď sa v pootvorených dverách nečakane zjavil Paul, tak sa mi roztriasla ruka, až sa mi maskara vyšmykla. Teraz mi tvár ozdobovali dve sinky, jedna na ľavom a druhá na pravom líci. Čierna a červená.

„Ellie, zlatko.“ Paulove slová zneli unavene. Priepastne unavene a vyčerpane. „To som nechcel. Mrzí ma to. A ničí ma to... Nesmieš ma dráždiť, prosím, nerob to...“

Váhavo som sa k nemu obrátila. Ach bože, jeho pohľad... Okamžite som sa odvrátila. Krátky kontakt našich očí stačil na to, aby som sa rozplakala. Chytro som si vzala papierovú vreckovku a spôsobne som si ňou sušila viečka, aby sa maskara nerozmazala.

„To je v poriadku,“ zamrmlala som pridusene.

„Kam sa chystáš?“ spýtal sa prekvapene.

„Mám ešte nejakú schôdzku.“

„Schôdzku? Si si istá, že v tomto stave...?“

„Áno,“ klamala som. Ani trochu som si nebola istá. Momentálne by stačilo, keby sa na mňa niekto priateľsky usmial, aby zo mňa vymietol to, čo som práve bola: kôpka nešťastia. Vystrela som sa a siahla po ďalšej vreckovke, aby som si z líca zotrela maskarovú sinku. Druhá, žiaľ, musí zostať. Na dôkladný mejkap som už beztak nemala čas a na prechádzku už vôbec nie. Šminkovať som sa odučila a premárnila som priveľa času.

Vlhkými rukami som sa pokúsila vyrovnať si vlasy a potom som popri Paulovi prekĺzla do chodby.

„Ellie, kam ideš?“

„Upratovať.“

„Upratovať?“ spýtal sa prekvapene. „Ty ideš upratovať?“

„Presne,“ odvetila som sucho. Pozrela som sa naňho a cítila som, že mi tak ako aj jemu myklo kútikmi úst do úsmevu. „Ty zatĺkaš klince do steny a ja idem upratovať. Súrodenci Sturmovci robia kariéru.“

Zmizla som bez pozdravu, na Sandtorkai som zamávala na taxík a s prázdnym žalúdkom a duniacou hlavou som sa nechala odviezť do svojej prvej oficiálnej práce.

SANDMANN

Pri tejto jazde taxíkom som ja bola tá, ktorá pochybovala o správnosti adresy. Budova nevyzerala ako klinika, skôr ako luxusný hotel. Mala hlboko posadenú špicatú sedlovú strechu a nápadnú červenohnedú fasádu z pálených tehál, ktorú na prízemí dotvárali okrúhle, na horných poschodiach hranaté okná s priečkami.

„To nemôže byť ono,“ povedala som rezignovane. „Musíte sa mýliť.“

„Jeruzalemská nemocnica, nie? Toto je Jeruzalemská nemocnica, mladá dáma,“ odvetil taxikár zdvorilo, ale s mierne podráždeným tónom v hlase. „Moorkamp 2 až 6. Iná Jeruzalemská nemocnica v Hamburgu nie je.“

Zaplatila som a vystúpila. Mala som ešte päť minút do svojej prvej šichty. Za väčšinou okien už bola tma, ale z foyer prenikalo svetlo. Celé to bolo bláznivé. Mohla som predsa zatelefonovať. Číslo som síce nemala a na liste bola len mejlová adresa. Trvalo by mi to len tri minúty – vytiahnuť z tašky mobil, zavolať na informácie, počkať na spojenie a vysvetliť, že ide o nedorozumenie.

Prečo som to teda nespravila? Vo svetle lampáša som si posledný raz prečítala list. Niečo v tom liste ma donútilo, aby som ho brala vážne, ale nedokázala som to pomenovať. Nevdojak som sa vystrela, keď som si spomenula na Paula a jeho rýchlu diagnózu. Bola som pevne rozhodnutá neveriť svojej údajnej pomätenosti mysle. Ak je pravdou, čo si Paul myslel, tak ma aj tak vezmú muži v bielom a zatvoria. Potom proti tomu nebudem môcť nič urobiť. Bolo teda lepšie nenechať sa opantať myšlienkou, že som možno bláznivá. Pretože to som pociťovala silnejšie ako všetko ostatné. A už vôbec som nesmela prepadnúť myšlienke, že list pochádza od Paula, ktorý mal už dávno v úmysle nechať ma zavrieť. Možno práve do tohto ústavu.

Zrazu bola ulica predo mnou prázdna. Prešla som na druhú stranu bez toho, aby som sa pozrela napravo alebo naľavo. O dve minúty osem. Pomaly som prešla okolo stromov ku vchodu. O minútu osem. Teraz som už proti tomu nemohla nič robiť. Nohy sa mi hýbali samy od seba, a keď som vošla na kliniku, zamierila som rovno na recepciu.

Okamžite som si všimla štíhleho, takmer holohlavého muža v bielom doktorskom plášti so stetoskopom okolo krku, ktorý sa ponevieral za dámou pri telefóne. Áno, inak sa to nedalo nazvať – ponevieral sa, hoci tu vlastne nič nestratil. Nakukol do niekoľkých priečinkov, prelistoval hromadu listov, ale jeho myseľ bola niekde inde.

Bola u mňa.

„Dobrý večer, ako vám môžem pomôcť?“ priateľsky sa spýtala dáma za sklom.

„Ja... hm,“ začala som jachtať a v ruke som držala list.

„Ach tak, vy ste pani Schmidtová – poďte, poďte!“ zvolal muž veselo a vystrelil spoza rohu. Než som sa nazdala, už ma chytil za rukáv a tlačil do výťahu.

„Nie som pani Schmidtová,“ zasyčala som a snažila som sa uvoľniť si lakeť z jeho zovretia. Okamžite ma pustil a ospravedlňujúco zodvihol ruky.

„Prepáčte, slečna Sturmová,“ zašepkal. „Teraz však musíte ísť so mnou a prosím, buďte ticho, kým nebudeme hore.“ Pridala sa k nám aj zdravotná sestra s baňatým čajníkom v ruke a dobre naladený muž s ňou začal nezáväzne konverzovať – také bežné blablabla. O počasí, že už túžobne čakajú, aby bola jar, aby sa dalo sedieť vonku, ako sa darí deťom... Snažila som sa nasadiť nezainteresovaný výraz a tváriť sa tak, akoby to bolo úplne normálne a správne, že som pri tom. Vo mne to však vrelo. Ak ma ten chlapík bude chcieť ‚hore‘ strčiť do zvieracej kazajky, niečo zažije. Pozná moje meno... Za tým musí byť Paul.

„Zabijem ťa, prisahám,“ vrčala som cez zaťaté zuby, keď sestrička konečne vystúpila.

„Prosím?“ spýtal sa muž iritovane a s úsmevom sa obrátil ku mne. Sivé oči sa mu šibalsky blýskali.

„Nič,“ odpovedala som s povzdychom. „Tak už začnite. Povedzte, čo všetko so mnou nie je v poriadku. Potom do mňa napcháte válium a čoskoro sa budem cítiť oveľa lepšie. Alebo vari nie?“

Jeho úsmev sa zmenil na široký úškrn.

„Len jedno mi musíte vysvetliť,“ pokračovala som zápalisto ďalej. „Prečo ako lekár hráte túto mizernú hru? Miesto upratovačky, ha...“

„Obávam sa, že tu ide o dvojaké nedorozumenie. Kto vás považuje za bláznivú, slečna Sturmová? Alebo mám povedať: slečna Fürchtegottová?“

Zarazila som sa: „Môj brat.“

„Ach, áno. Paul, pravda?“

Prikývla som.

„Nuž, robíte síce na mňa rozčúlený a, žiaľ, trochu nešťastný dojem, ale vaša duša sa zdá byť v poriadku, ak narážate na to.“

„Tiež si to myslím,“ odvetila som a zasmiala sa od úľavy. „Takže Paul nemá s tou trápnou hrou na upratovačku nič spoločné? Ale prečo som tu? Kto ste?“

Lekár ma vtlačil do pohodlnej pracovne. Na písacom stole nebol ani centimeter voľného miesta. Bol preplnený spismi a nebezpečne navŕšenými knihami. Prekrásny vedecký chaos mi ihneď zlepšil náladu.

„Rád by som vám ukázal svojich pacientov.“

„Prečo?“

Jeho šibalský úsmev, ktorý mi bol taký sympatický, že som sa automaticky uvoľnila, nezmizol, ale niečo mi na tom úsmeve prekážalo – a to som si predtým nevšimla. Nebol falošný alebo nadutý, čo na mňa zapôsobilo, ale akoby dlho a tvrdo musel trénovať, aby mu prirýchlo z tváre nezmizol. Ak mu zmizol – ako práve teraz, hoci len na zlomok sekundy – boli jeho sivé oči také vážne a smutné, že ma nútili odvrátiť pohľad.

„Súhlasili by ste s tým, že na to prečo vám odpoviem neskôr?“ opýtal sa, pričom nečakal na odpoveď. „Chcem, aby ste si pacientov pozreli bez predsudkov.“

„Už viete, že nie som, hm, vaša nová upratovačka?“

Namiesto odpovede sa postavil a ponúkol mi rameno. Hoci som sa nerada dotýkala cudzích ľudí, dôverne som sa doňho zavesila. Na chodbe ma znovu pustil, aby otvoril prvé dvere.

„Prosím,“ povedal. „Pozrite sa.“

„Ja predsa nemôžem... Prečo?“

„Urobte mi tú láskavosť, slečna Sturmová, a nebuďte taká tvrdohlavá. Prosím vás, pozrite si ich.“

Proti svojej vôli som sa podvolila. Nebolo mi príjemné civieť na cudzích pacientov a toto bola zjavne izba pre pacientov. Cez sklo, pred ktorým bol úzky pult s meracími prístrojmi a rôznymi nástrojmi, som sa pozerala na posteľ, kde spala jedna žena. Nuž – mala asi spať, ale to, čo robila, nemalo nič spoločné s tým, čo sa rozumelo pod spánkom. Oči mala zatvorené a tvár ako u každého spiaceho mierne uvoľnenú. Bola však niekde inde, nie tu, nezbadala nás. Telo sa jej takmer násilím bránilo spánku. Kľačala na kolenách uprostred rozhádzanej postele a rytmicky pohybovala hornou časťou tela dopredu a dozadu. Niekedy sa pritom tak predklonila, že sa čelom dotkla plachty. Dych sa mi zrýchlil už len z prizerania sa. Ustavičné hojdanie muselo byť namáhavé a oberajúce o sily. Pomaly som vydýchla, aby som potlačila pocit závratu v hlave, čo ma opantal pri pohľade na túto ženu. Jej tvár mi pripomenula fotky z ockových chorobopisov. Bol to neprítomný pohľad a nedokázala som si predstaviť, že necíti, čo sa tu odohráva. Bola bezmocná. A to prizeranie ma tiež robilo bezmocnou.

„Robí to polovicu noci, už roky,“ vysvetlil lekár vecne, ale nie bez súcitu. „Dve manželstvá jej nevyšli, sem ju priviedol jej tretí muž. Už si nevie rady. Snažil sa vedľa nej spať, ale nenachádza pokoj. Sama je už roky vyčerpaná a neschopná pracovať. Ráno sa cíti, akoby mala za sebou maratón.“

„Čo jej je?“ Hoci bolo sklo určite zvukotesné, stlmila som hlas. Znel matne a trasľavo.

„Dobrá otázka,“ pochválil ma lekár. „Presne tá správna. A presne tá, na ktorú už roky hľadám odpoveď. Nazývame to somnambulizmus. Tak ako často, poznáme pojem, ale nie liečbu. Poďme ďalej...“

Niekoľko sekúnd som nehybne stála, kým som ho nasledovala. Ten pohľad mi vlastne stačil. Hľadala som okno, kde by som sa mohla nadýchať čerstvého vzduchu, pretože hlava sa mi krútila čoraz silnejšie. Bolo až na konci chodby a lekár už na mňa energicky kýval.

V ďalšej miestnosti mladý muž sedel pri písacom stole a pred sebou mal notebook. Odhadovala som ho na tridsať, maximálne tridsaťpäť. Keď sa k nám obrátil a doktor zodvihol ruku na pozdrav, zľakla som sa. Jeho oči boli akoby mŕtve. Bledomodré, visiace, orámované tieňmi, a keď som v nich chcela nájsť nejaký zvyšok citu, tak to bola ozvena smútku, ktorý bol taký zničujúci, že to nemohol uniesť nijaký človek tohto sveta. Muž sa na mňa krátko usmial rozpačitým, takmer flirtujúcim úsmevom, a opäť sa sklonil nad klávesnicu a ťukal ďalej.

„To je Marco, moje problémové dieťa. Pochádza z Bosny, v občianskej vojne prišiel o najlepšieho priateľa, matku mu znásilnili a on sa na to musel prizerať... Potom ušiel, dlhé roky bral drogy – s cieľom zabiť svoje city a potlačiť všetko, čo nedokázal prekonať.“

„A teraz?“ opýtala som sa, hľadiac na Marca. Ťukal, akoby písmená boli pokračovaním dávno skončenej vojny. Nevyzeral však ako pod vplyvom drog. Ľudí pod vplyvom drog som si predstavovala inak.

„Pokus o samovraždu. Zavrel sa v hotelovej izbe, na stenu namaľoval čierny kríž a zhltol štyridsaťdva tabletiek. Oživovanie, následne totálny kolaps. Jeho organizmus vypovedal. Jeho telo vedelo, že duša nedokáže prekonať realitu, a odmietalo žiť. Napokon ho napriek tomu zachránili.“

„Možno niečo také vôbec nazvať záchranou?“ spýtala som sa ostrejšie, ako som mala v úmysle. „Keď nechce žiť a chce zomrieť, prečo ho nenecháte?“ Rukami som hľadala nejakú oporu, pretože zrazu sa mi pred zrakom mihali čierne fľaky. Mala som pocit, že cez hrubé sklo počujem ťukanie klávesnice. Ťuk, ťuk. V hlave sa mi to ešte znásobilo.

„Podliehame Hippokratovej prísahe, slečna Sturmová. Jemu zakazuje zákon, aby sa zabil, nám zas prísaha, aby sme ho nechali zomrieť,“ miešal sa hlas doktora s tlkotom v mojich žilách. „Liekmi sme ho dokázali ako-tak stabilizovať, ale ešte stále má takzvaný flashback, čo ho vracia naspäť do vojny. Väčšinou keď prechádza cez mosty. Chce skočiť a niekoľkokrát sa o to aj pokúsil. Kto ho chce zadržať, je v nebezpečenstve, že ho strhne so sebou. V týchto fázach má oči celkom biele. Hľadí dovnútra. Vidí to, z čoho inak nemôže spraviť súčasnosť. A musí to byť strašné. Marco nie je schopný nejakého vzťahu, nemôže vykonávať nijakú prácu, ale píše ako mladý boh. To ho drží pri živote. Len písanie.“

Jazykom som si prešla po suchých perách.

„A keď si nájde priateľov, skutočných priateľov, vybuduje si rodinu, možno si nájde zamestnanie, ktoré ho bude naozaj napĺňať – možno to zvládne ako autor? Určite nie je hlúpy ani škaredý a...“ Ako to, že som ešte vôbec dokázala myslieť a hovoriť? Už som takmer nič nevidela a sotva som počula svoj hlas.

„Verte mi, slečna Sturmová: To nie je v tom. Žien bolo dosť a potenciálnych priateľov ešte viac. Marco si však nedokáže pripustiť lásku, pretože pohŕda sebou a jeho duša mu nedovolí prijať nič, čo by mohol znovu stratiť. A ľudí možno stratiť. Odborná diagnóza, mimochodom, znie: posttraumatický záťažový syndróm. On sám to označuje jednoducho ako madness.“ Lekár na chvíľu zaváhal. „Poďte, ide sa ďalej.“

Neisto som sa obrátila a nedokázala som zabrániť tomu, aby som potácajúc sa nevrazila do doktora. Tváril sa, že to nespozoroval – a ani moju snahu znovu nadobudnúť rovnováhu. Nemohla som zabudnúť na Marcove mŕtve, prázdne oči. Priveľké na mňa hľadeli z čiernych dier. S odporom som nasledovala doktora k ďalšej, poslednej izbe na chodbe.

Okno z pancierového skla nedokázalo zadržať ohlušujúci krik a škriekanie – krik bábätka, ktoré vyčerpaná sestrička opatrne položila do malej postieľky, pohladkala ho a po chvíli ho znovu vzala do náručia. Kolíšuc ho chodila sem a tam.

„Počuli ste už niekedy o diagnóze kričiaceho bábätka?“ opýtal sa lekár. Stiesnene som potriasla hlavou. Čierne fľaky sa unavene pohybovali hore-dolu, aby sa potom natlačili bližšie k sebe.

„Niektoré bábätká málo spia a celé hodiny plačú. Existuje mnoho teórií, ktoré hovoria, prečo je to tak, ale postihnutým rodičom nie sú veľmi užitočné, pretože nemôžu proti tomu alebo pre to nič robiť. Pre spánok ich dieťaťa. Pozrite sa sama...“

Sestrička bábätko opäť položila do postieľky. To okamžite začalo trepotať nožičkami a škriekať v najvyšších tónoch. Znelo to panicky. Myslela som na svoje sny z uplynulej jari – sny o Colinovi, Colinovi ako bábätku. Maličká, nemilovaná bytosť, ktorá nikdy nekričala. Ani jediný raz. A ktorú matka uložila na studenú povalu, pretože ju nechcela mať pri sebe. Bála sa jej ako čerta.

„Kde je jeho matka?“ opýtala som sa a nevdojak som si ruky pritlačila na uši, v ktorých sa mi miešalo ťukanie Marcovej klávesnice so zúfalým plačom bábätka.

„Poslednú noc sa nervovo zrútila. Bola na konci so silami, od jeho narodenia ani jednu noc nespala. Myslí si, že niečo nerobí dobre, má pocity viny...“

„Dočerta, čo tam tá sestrička robí?“ Prstami som hľadala kľučku dverí, ale tá tam nebola. Najradšej by som vtrhla do izby a vzala jej dieťa z rúk, hoci s ním zaobchádzala s láskou. Nevidí, že sa bojí postele? Nechce v nej ležať, nechápe to? Ani Colinova matka necítila, aký je sám a osamotený.Nezbadala, že všetko registroval, od prvej sekundy – že chápal, aký je opustený. Nielenže to trpel, ale to aj chápal.

„Učí ho spať.“ Snažila som sa hlas doktora striasť zo seba ako otravného komára. „Každý človek potrebuje spánok, rozumiete? Bábätko sa musí naučiť spať. To je jediné, čo môžeme spraviť – a niekedy to funguje – za predpokladu, že je pri ňom dvadsaťštyri hodín. Tvrdá práca. Keď skončí s prácou, vie, čo urobila.“

„Prečo nechce spať?“ pýtala som sa zúfalo.

„Má strach,“ odvetil lekár. „Už ste niekedy rozmýšľali o tom, aké sny majú bábätká? To by bola lahôdka.“ Sivé oči sa mu leskli, keď sa na mňa pozeral. Čierne fľaky zrazu zmizli. Necítila som si končeky prstov. Doktorovmu pohľadu som neuhla, hoci mi po chrbte behali zimomriavky. „Premýšľajte, Elisabeth. Prečo bábo nechce spať? Prečo? Čoho sa bojí? Mladým rodičom odporúčam, aby dieťa nechali spať pri sebe. Zdá sa, že to pomáha. Možno ich to zadrží... Ktovie, čo dokážu vykonať?“

Prešiel si po holej lebke, akoby tým chcel zahnať svoje vlastné temné myšlienky. Kolená sa mi podlomili a po sklenenej stene som sa zošuchla kúsok nadol, chrbát pevne pritlačený o studené sklo. „Predstavte si aká tragédia: Matka príde ráno do izby a jej dieťa...“

„Nie, buďte ticho, prosím, prosím! Nechcem to počuť!“ Odstúpila som od steny a zaslepená slzami som sa potácala k oknu. Sama som to cítila... Cítila som ten nesmierny smútok, ten ostrý, všetko strhávajúci moment strachu, na ktorý nemožno nikdy zabudnúť... a zrazu som videla Colina, ktorý ako drobný balíček ležal v ľadovom vetre na vrcholku kopčeka, široko-ďaleko nikde nijaká ľudská duša, tvár posiata kryštálikmi snehu. Narodený ako démon a od začiatku nenávidený. Vyhodený, aby zahynul? Chcela som ho utešiť, vyliečiť ho z toho, vziať mu to. A zároveň patril k tým bytostiam, ktoré napádali ľudí v spánku.

Už ste niekedy rozmýšľali o tom, aké sny majú bábätká? To by bola lahôdka.

Lekár ma zachytil, kým som stihla spadnúť, a podopieral ma, takže som viac potkýnajúc sa ako kráčajúc šla s ním do jeho pracovne. Tam ma usadil do pohodlného kresla pre návštevníkov a uchopil ma za trasúce sa ruky.

„Nechcete to počuť, pretože potom by ste to museli cítiť, je tak, slečna Sturmová?“

Nič som nepovedala. Emócie, ktoré sa ma zmocnili pri pohľade na panicky kričiace bábätko, doznievali len veľmi pomaly. Niečo z toho zostane, navždy. V tom okamihu som radšej chcela padnúť mŕtva, ako čeliť všetkým tým citom, ktoré ma ešte v tomto živote môžu vykoľajiť, či už budú patriť mne, alebo nie. Moje vlastné mi celkom stačili.

„Takže je to tak, ako som tušil...“ povedal doktor potichu. „VCO.“

Nedôverčivo som zodvihla hlavu.

„Čo to má celé znamenať?“ opýtala som sa ironicky, hoci nevoľnosť poľavovala len pomaly. „Chceli ste ma otestovať? Predviesť? Nešlo o pacientov, však? Účel svätí prostriedky.“

„Elisabeth, nebudete to mať ľahké. Ste VCO, vedeli ste to? Vysoko citlivá osoba. Cítite aj to, čo sa vás osobne netýka, akoby sa to odohrávalo vo vás. To vám sťažuje život. A preto neviem, či by ste sa mali dať tou istou cestou ako váš otec.“

Môj otec... Poznal môjho otca?

„Viete, kde je? Ste vari aj vy... polovičník?“ vyslovila som bez predchádzajúceho varovania a rozčúlene to, čo mi celý čas lietalo hlavou ako vágne podozrenie. Lekár sa pobavene zasmial. Zdalo sa, že aj to má dobre natrénované.

„Nie. Nie, to nie som. Vďakabohu. Smiem sa predstaviť? Doktor Sand, lekár zaoberajúci sa spánkom a jeho poruchami. Spokojne ma môžete volať Sandmann. Niekedy zabúdam, že sa vlastne volám Sand. Všetci ma tu volajú Sandmann.“

„Elisabeth Sturmová,“ odvetila som chladne, hoci to bolo celkom zbytočné. Veď poznal moje meno. A nie, ako som si na začiatku myslela, od môjho brata. „Vy teda poznáte môjho otca.“

„Áno, dokonca veľmi dobre. Zdôveril sa mi. A ja mu verím.“

„Vy mu veríte...“ vzdychla som si a na moment som sa cítila ako oslobodená. Doktor Sand mi podal vreckovku. Mocne som sa vysmrkala. Všetky tie s námahou potláčané slzy sa mi akosi nahromadili v nose. Keď som sa od nich oslobodila, zvyšok sa rozhodol, že potečie z očí.

„Áno. Verím mu. V pravidelných odstupoch mi posielal znamenia, že je všetko v poriadku. Teraz...“ Spýtavo sa na mňa pozrel.

„Zmizol,“ dokončila som zachrípnuto jeho myšlienku. „Od Nového roka. Vy teda neviete, kde by mohol byť?“

Doktor Sand potriasol hlavou. „Nie, je mi ľúto, Elisabeth. Neviem nič. Všetko, čo som vedel, bolo, že má dcéru, ktorá je taktiež zasvätená. Ktorá... áno, ktorá sa dokonca zaplietla s jedným z nich. Ste odvážna, Elisabeth. Aby som nepovedal celkom ľahkovážna.“ Úsmev sa mu mihol v kútikoch úst a tentoraz som nemala pocit, že je to natrénované.

„To asi závisí od pozorovateľa,“ odvetila som pichľavo. „Okej, chceli ste vedieť, kto je tá bláznivá, čo sa zamilovala do nočnej mory. Voilà, tu ma máte. Prečo ste mi však jednoducho nezatelefonovali. Prečo tá okľuka cez prísľub miesta upratovačky? A prečo tá prehliadka pacientov? Ja nie som pokusný králik.“

Jeho úsmev sa rozšíril. „Chcel som otestovať váš inštinkt. Zjavne funguje vynikajúco.“

„Mohli ste mi jednoducho zavolať.“

„Nechcel som slová mora alebo lúpež snov spomínať v telefonickom rozhovore,“ odvetil doktor Sand bez emócií. „Opatrnosť je...“

„... matka múdrosti. Viem. Je to jedno z mojich najobľúbenejších prísloví.“ Chrčiac som vydýchla. „Čo ma podľa vás donútilo, aby som sem prišla namiesto telefonátu alebo mejlu? Jasnovidka ešte nie som. Bola to hlúpa náhoda, že som práve nemala nič lepšie na práci,“ povedala som a cítila som na celom tele, že klamem.

„Pochybujete o sile intuície, slečna Sturmová?“

„Nemám práve ezoterické vlohy,“ odpovedala som chladne.

Doktor Sand sa začal zvonivo smiať, rýchlo sa však opäť spamätal.

„Pozrite si ten list ešte raz. Bez toho, aby ste ho čítali, pozorujte celkový obraz.“

S povzdychom som list roztvorila. „A čo to má do činenia s mojou intuíciou?“

„Intuícia neposlúcha nijaké ezoterické kmitania. Poslúcha logiku – jemnú, sotva vnímateľnú logiku. Riadi sa osudnými znameniami. To myslím doslovne. Osudné znamenia...“

Oči som nechala zmäknúť ako vtedy, keď som s Colinom stála pri Louisovi. Ach. Teraz som to videla – a zrazu som vedela, čo mal doktor Sand na mysli. Boli to počiatočné písmená prvých troch viet, ktoré boli v znateľnom odstupe uložené pod sebou. L, E, O. Leo. Môj otec.

Napriek svojmu náhlemu precitnutiu som list neúctivo strčila do vrecka nohavíc a prekrížila som si ruky na prsiach. Tak ako aj predtým sa mi nepáčilo, keď so mnou niekto manipuloval. Nič na tom nemenila ani okolnosť, že som doktora Sanda mala celkom rada.

„Čo teraz vlastne odo mňa chcete?“ opýtala som sa hrubo.

„Momentálne nič,“ odvetil priamo a uvoľnene. „Mali ste sa jednoducho dozvedieť, že máte vo mne partnera na rozhovor, ktorý verí v existenciu môr. Odhliadnuc od toho, raz si budem hľadať nástupcu. Môže byť aj nástupkyňa. Viete, už nie som najmladší.“

„Ach,“ povedala som sucho a pohľadom som prechádzala po jeho plešine. Neverila som mu. „Odtiaľ teda vietor fúka.“

Pobavene sa uškrnul. Môžem mu naozaj dôverovať? Teraz sa musím dozvedieť zopár vecí. Toto všetko môže byť aj pasca. Bol mi sympatický – to v každom prípade. A vlastne aj pôsobí dôveryhodne. Aká však bola jeho motivácia?

„Prečo vlastne veríte môjmu otcovi? Ste predsa vedec,“ pýtala som sa pevným hlasom. „Tí veria len tomu, čo vidia.“

Úškrn mu okamžite zmizol. „Oprávnená otázka, slečna Sturmová.“

„Tak mi na tú otázku odpovedzte. Nasledovala som vás na pekelnej ceste za nespiacimi a teraz chcem odpovede. Prečo, v mene božom, by som vám mala dôverovať? Čo máte s nočnými morami?“

Keď som vyslovila slová nočné mory, ochabli mu črty tváre a pozeral sa na mňa tak zatrpknuto, že som bola v pokušení utešujúco ho pohladkať po ruke.

„Dobre, slečna Sturmová. Tak vám to porozprávam,“ začal potichu. Jeho telo zrazu pôsobilo staro a opotrebovane. „Mal som dcéru vo vašom veku, veselé, živé dievča plné plánov a bláznivých nápadov a obdarené bujnou fantáziou.“

„To som aj ja, ale veselá a živá som nikdy nebola,“ prerušila som ho jemne. Chcela som opäť vyčariť úsmev na jeho sivých obrysoch a takmer sa mi to podarilo. Po krátkej prestávke pokračoval.

„Jedného dňa sa zmenila... Menej sa smiala, nepísala viac nijaké príbehy, takmer nevychádzala von, zabarikádovala sa doma, prestala športovať. A jedného rána ležala na chodníku so zlomenými väzmi. V tú noc som bol na klinike, ale moja vtedajšia žena ju našla, ako stojí v tenkej nočnej košieľke uprostred zimy na hrebeni strechy – hlavu zaklonenú, ruky rozpriahnuté. Moja žena urobila chybu, že ju oslovila... Spadla a na mieste bola mŕtva. Aspoň netrpela. Prinajmenšom nie v smrteľnom boji.“

„Bola námesačná,“ povedala som zarazene.

Naklonil sa dopredu a opäť ma chytil za ruky. „Nie. Nikdy predtým v spánku nechodila, Elisabeth. Niečo ju vábilo. A tiež sa nechcela zabiť, ako mnohí tvrdili. Prečo ľudia v spánku vstávajú a robia tie najnemožnejšie veci? Prečo?“

Pustil ma, obidvomi rukami uchopil hranu stola tak tuho, až mu obeleli hánky. Pomaly sa sklonil ku mne, aby sa na mňa pevne pozrel. Nevydala som zo seba ani tón. Aj tak sme si obaja mysleli to isté. Bola to mora. To bolo to, čo sme predpokladali. Okrem toho som mala dojem, že doktor Sand musí hovoriť, aby prekonal svoju bolesť, ktorá ho v tomto momente opäť opantala. Tak som ho nechala rozprávať – rýchlo a uštvane, akoby bol na úteku.

„Vezmime si Marca. Príčina jeho traumy je jasná. O tom niet pochýb. Boli to ľudia. Predstavte si, že by sme moru oslobodili od jej traumy – bude schopná viesť relatívne normálny život, možno si dokonca založí rodinu! To je to, čo zamýšľal váš otec, pravda?“

„Zamýšľa,“ opravila som ho.

„Tam vonku, to sú len traja z mojich pacientov. Mám vám niečo prezradiť, Elisabeth? Veda nemá poňatia o spánku a sne. Tápeme v tme, v pravom zmysle slova. A tak ako váš otec, aj ja verím, že mory nám môžu pomôcť, ale aj tomu, že sú najväčšou pliagou, ktorú nám Boh zoslal.“

Nuž, boli tu ešte mor a aids a cunami a zemetrasenia a Ed Hardy a Modern Talking, ale nechcela som mu teraz oponovať, hoci sa už vzchopil a oči sa mu začínali lesknúť.

„Viem,“ povedala som namiesto toho. „Colin mi o tom rozprával. Tiež povedal, že je takmer nemožné tento plán uskutočniť v praxi. Na jednej strane musíme proti nim bojovať a na druhej strane ich využívať pre seba. No ako rozhodneme, kto je načo dobrý? Pretože všetky mory sú hladné, je to tak? Nikto sa nechce dobrovoľne otráviť zlými citmi. Okrem toho – čo by na vaše nové metódy povedali vaši vážení kolegovia?“

„Máte pravdu. Čas ešte nedozrel.“ S povzdychom si doktor Sand sadol na hranu stola, ktorá mu teraz na dlaniach vytvárala hlboké prehĺbeniny. Zamyslene si po nich prešiel. „Dúfam, že ten deň príde. A dúfam, že pri tom budete hrať svoju úlohu, Elisabeth. Kladnú úlohu. Ste prvým človekom, ktorý sa zamiloval do cambiona a prežil to. Ste inteligentná, zvedavá, dokážete logicky myslieť. Potrebujete len správne štúdium, musíte trochu dostať pod kontrolu svoju senzibilitu...“

„... čo je nemožné...“ doplnila som ho ostro.

„Och, také nemožné to nie je,“ odporoval doktor Sand s úsmevom. Už to bol zas on. „V každom prípade máte v sebe osemdesiat percent predpokladov a ja neakceptujem pomyslenie, že po mne sa už nikto nechopí tej myšlienky s morami, nech to pre väčšinu vedcov znie akokoľvek absurdne. Čo si myslíte? Určite máte v pláne študovať, je to tak? Veľmi by ma prekvapilo, keby to bola literatúra alebo hudba. Ste vedkyňa, Elisabeth!“ zvolal tak presvedčivo, že som mala problém vziať mu vietor z plachiet.

„Úprimne povedané, mám momentálne čo robiť s tým, aby ma môj brat nestrčil do blázinca.“

„Neverí vám?“

„Ani trochu.“

„Tak tú tému nechajte plávať. Už o tom viac nehovorte. Keď do toho budete rýpať, iba to zhoršíte. Ľudí nemožno nútiť, aby verili niečomu, čo nechcú vidieť. Nikdy to nefungovalo.“

Slová doktora Sanda mi ešte stále zneli v hlave, keď som – tentoraz autobusom – išla naspäť do Speicherstadtu. So škrípajúcimi zubami som mu musela dať za pravdu. Nemôžem Paula nútiť, aby tomu veril. Presne tak však nemôže nútiť on mňa, aby som mu verila určité veci. Napríklad jeho historku s Françoisom.

V prvom momente ma skutočnosť, že ma doktor Sand považuje za duševne zdravú a existenciu môr za možnú, nesmierne upokojila. Tu, v tomto meste, nie veľmi ďaleko, existoval niekto, s kým som o tom mohla hovoriť, dokonca vedec, ktorého úsudku sa dalo veriť. Táto myšlienka umlčala vo mne pochybnosti.

Mal však aj veľmi silný motív: smrť vlastnej dcéry. Keby môjho otca vyhlásil za blázna a mňa k tomu, musel by túto ranu osudu jednoducho prijať, a to tak, ako to videli ostatní: tragická nehoda pri námesačnosti alebo aj samovražda. Pomohlo mu, že ocka ani mňa nevyhlásil za bláznov. Pozerajúc sa na to takto nebolo prekvapujúce, že sa doslova zahryzol do jeho plánu s malým, ale významným rozdielom, že sa sám nepohyboval vo svete môr. Nachádzal sa na bezpečnej pôde a vyhýbal sa tomu, aby jeho teórie prenikli von. Pretože tak ako my, ani on nemal nijaké dôkazy.

Napriek tomu. Mňa však nezmazateľne a skalopevne presvedčil, že som neprišla o rozum. Bola som pri zmysloch. A teraz to celé otočím. Budem Paula pozorovať – v pozorovaní som za posledné roky naozaj nadobudla dostatočné skúsenosti – a zistím, v čom väzí ten jeho prekliaty problém.

A potom budeme môcť ešte stále diskutovať o tom, kto z nás dvoch je ten trafenejší.

SUPERBIA

NALIEHAVÉ VOLANIE O POMOC

Konečne tu bolo – otvorené more. Zastala som a neodvážila som sa žmurknúť, taký omamný bol pohľad, ktorý sa mi ponúkal. Na oblohe nebol ani jediný mráčik, vzduch sa vlažne kĺzal po mojej pokožke, slnko mi zohrievalo šiju. Nado mnou vo vetre šumeli vejáre paliem a šepot ich listov sa miešal so šumením príboja do takmer hypnotického klokotania, ktoré mi razom vyhnalo z hlavy všetky temné myšlienky.

Je leto, pomyslela som si samopašne. Je leto, som pri mori a je to omnoho krajšie, ako som si kedy predstavovala... Bože môj, ale je to krásne. Oči sa mi blažene ponorili do azúrovomodrej farby oceánu a neveriacky sledovali, ako zrazu ustupoval – ustupoval ďaleko, priďaleko. Nepomerne ďaleko. Už sa na horizonte dvíhala vlna, vysoká ako dom a jagavá a korunovaná snehobielou penou, a s ňou rástol aj krik ľudí, ktorí vedeli, čo prinášala. Tiež som to vedela. Prinášala mi smrť.

Pridlho som stála, zatiaľ čo ostatní ľudia bežali o život, a pozerala som sa, ako sa vlna približuje a rastie do výšky, až som sa konečne prebrala. Neskoro. Jej hukot a besnenie sa rozľahli nad šepot vejárov paliem, už som cítila soľ a všetky tie dary mora, ktoré vlna so sebou prinášala a ktorými nás zadusí, nás a celý ostrov. Slnko sa zatiahlo. Potom mi zostala zima.

Siahla som dopredu, aby som sa zachytila o múr prístavnej hrádze, o ktorý som sa práve oprela. Možno sa mi pri ňom podarí udržať, kým sa voda opäť stiahne do oceánu. Musím len dostatočne dlho zadržať dych, možno to zvládnem... Ale sila vlny strhla múr aj so mnou. V rukách som držala kameň, posledný kus tejto zeme, kým mi voda vzala aj ten. Unášala ma a nemilosrdným násilím mi lámala chrbticu...

„Prirodzene, ten múr!“ zvolala som a vystrelila nahor. Kúpala som sa v pote a len s najväčšou koncentráciou sa mi podarilo nasať vzduch. S piskotom som sa nadýchla a moje pľúca kyslík okamžite vytlačili von, akoby som od nich chcela priveľa, áno, akoby ho vôbec nechceli. Myšlienky som však mala jasné.

„Bože, ako som mohla byť taká hlúpa,“ nadávala som si. Ešte raz som zalapala po vzduchu a tentoraz moje pľúca spolupracovali. Pocit závratu, ktorý bol pri prebudení taký silný, že som sa hľadajúc oporu pevne chytila okraja postele ako v sne toho múru, odznieval.

Kľúč k trezoru! „Nájdeš ho v Paulových múroch,“ napísal ocko. Predpokladala som, že to „v Paulových múroch“ je poetický opis pre Paulov byt. Poézia nepatrila medzi moje najobľúbenejšie koníčky. Túto formuláciu som odbila myknutím pliec. Teraz som však vedela, čo mal ocko na mysli – a bolo to také zjavné, že by som sa za svoju nechápavosť najradšej vyfackala. V Paulovom byte bol naozaj jeden múr – múr, ktorý bol postavený dodatočne, aby sa oddelila kuchyňa od obývačky a tento veľký priestor sa trochu zútulnil. Nesiahal až po strop, končil vo výške mojej hlavy. Na miesto nad ním Paul nainštaloval exkluzívne osvetlenie. Túto stenu pravdepodobne postavil ocko. Veď vtedy vlastnoručne byt zrenovoval.

Asi mi neostane nič iné, len ho rozbiť, ak chcem ten kľúč nájsť. Možno by sa pomocou klopkania dal nájsť dutý otvor, kde musí byť kľúč. Odolala som nutkaniu okamžite sa ísť pozrieť, pretože som Paulovi nechcela dať ďalší dôvod pre jeho teóriu o bláznovstve Ellie tým, že by som stála pri kuchynskom múre a vysielala Morseovu abecedu svojmu druhému ja.

Chrbtom som sa oprela o stenu, zhasla svetlo a premýšľala som. Bolo to po prvý raz po týždni, čo som na to mala o takomto čase príležitosť, pretože Paulov flegmatický spôsob života začínal na mňa účinkovať a bola som malátna, unavená a bez hnacej sily. Presne to, čo vyžarovalo z Paula. Po rozhodnutí, že ho budem sledovať, snažila som sa na internete zistiť, ako sa mám správať, aby som vyzerala síce duševne narušená, ale nie úplne bláznivá.

Rýchlo som si niečo našla – depresívna nálada bola to najpresvedčivejšie. Neponúka dôvod dať ma zavrieť, ale naďalej bude živiť Paulovu teóriu bez toho, aby mu svitlo, že som žezlo prevzala ja. Už pri čítaní bežných symptómov som si vystrašene uvedomila, že sa vlastne hodia na Paula. Áno, na Paula a nie na mňa. Verila som tomu tak málo, ako skutočnosti, že sa Paul z ničoho nič stal teplým.

Zmena jeho sexuálnej orientácie sa musela udiať hneď po jeho presťahovaní sa. Paul a François sa poznali dobré štyri roky a rok a pol oficiálne spolupracovali. Spolu si kúpili porsche, chodili spolu na dovolenky a občas spolu prespali. Našťastie nie tu. A tie tri razy, keď spal Paul u Françoisa, sa niekedy skoro ráno dopotácal do bytu a až do popoludnia ležal vo svojej zatemnenej izbe ako v kóme. Tvrdil, že v jednej posteli s Françoisom sa nedá vydržať, pretože sa jednostaj prevracia a berie mu prikrývku. François tvrdil, že Paul v noci chrápe, akoby drevo pílil. Nuž, v tomto bode som mu proti svojej vôli musela dať za pravdu, pretože Paulovo chrápanie, to bolo niečo hrozné.

Verila som aj Paulovi, pretože hlavná Françoisova úloha bola šíriť chaos. Buď naháňal cez telefón Paula po byte (musel potom hľadať nejaké podklady, vyúčtovania alebo cenníky), pričom sa tí dvaja väčšinou hádali a podráždený François vždy uprostred rozhovoru zložil. (Prirodzene tvrdil, že sa prerušilo spojenie – François nikdy nebol na vine a vždy mal pravdu.) Alebo k nám vtrhol a robil približne to isté v zelenom, čo bolo pre mňa podstatne nepríjemnejšie, pretože ma ignoroval alebo ako zvyčajne si ma premeriaval chladným opovrhujúcim pohľadom, keď sa mi nemohol vyhnúť. Počas jeho prítomnosti som sa zabávala tým, že som robila zle jeho psovi, čo ho privádzalo do zúrivosti. Nebola som však hodná jeho konverzácie, a tak mi ani neprikázal, aby som s tým prestala.

François so mnou hovoril nanajvýš nepriamo – napríklad keď Paul opäť sedel na záchode, pretože zaspal, a François ho naháňal. Potom hovoril o Paulovi v tretej osobe, na mňa sa ani nepozrel, ale odpoveď čakal. „Povedal som mu, že už nemáme čas a že je to dôležitý zákazník, povedal som mu to!“ „Znovu zaspal, pravda? Ach, že nikdy nepočuje budík!“ „Och, ako tu opäť pobehuje a rozpráva! Hovorím, Paul je najhektickejší teploš, akého som kedy zažil!“

„Možno je to preto, lebo je heterosexuálny,“ odvetila som mrazivo, ale François len mľaskol jazykom a mávol rukou.

Inak som sa vôbec nenamáhala začať s ním konverzovať, hoci sa zdalo, že mu na Paulovi prekážajú tie isté veci ako mne. Veľký rozdiel bol v tom, že François sa nad tými vecami rozčuľoval bez toho, že by rozmýšľal nad ich príčinou, a mne sa takmer parilo z kečky od ustavičného premýšľania. Medzičasom to bolo dokonca tak, že som na vlastnom tele začala cítiť ťažobu, ktorú so sebou Paul nosil – neviditeľnú ťarchu ťažkú ako tonové závažie, ktorú som nemohla ignorovať. Už dlho som neverila, že jedinou príčinou bola záležitosť s Lilly. Paul sa vždy vedel rýchlo pozviechať a mal závideniahodný optimizmus. To bol ten veľký rozdiel medzi nami: Paula nič tak ľahko nevyviedlo z rovnováhy. Presne vedel, čo chce, a vôbec sa nestaral o to, čo si o tom myslia ostatní. Keď mu nevyšiel plán A, tak na druhý deň začal s plánom B.

Nový Paul však už nemal nijaké plány. Nechal sa iba poháňať – Françoisom. Keď do bytu vpálil François a šíril stres, Paul ožil a buď začal s Françoisom plánovať nejaké umelecké podujatie, alebo vyburcoval seba a svoju neviditeľnú ťarchu k tomu, aby v dielni vyrábal nejaký rám. Nerada som to priznávala, ale takmer som bola Françoisovi vďačná za jeho nervy ničiacu akčnosť, pretože Paulova apatia sa ťažko znášala a prinášalo mi citeľnú úľavu, keď aspoň niečo robil. Okrem toho v týchto hodinách začal sám žiariť. Z namrzeného, nezdvorilého chlapa, ktorý bez nálady sedel na záchode alebo sa schoval za noviny, sa stal elegantne oblečený, energiou sršiaci mladý muž so žiarivým pohľadom a uvoľnenou chôdzou, ktorý síce nadávajúc a hádajúc sa, ale s cieľom a spoločnosťou opúšťal byt a odfrčal na hlučnom bielom porsche.

Tieto momenty ma však neutešovali, pretože som mala strašné podozrenie – nie, vlastne to už nebolo podozrenie. Bola to takmer istota. Po niekoľkých dňoch pozorovania som Paula diagnostikovala ako depresívneho. Áno, je to dosť zlé – ale to ešte nebolo všetko. Musela som myslieť na upozornenie doktora Sanda počas nášho rozhovoru na klinike. Povedal, že som vedkyňa. Dokážem logicky myslieť. A práve toto logické myslenie mi zakazovalo ignorovať moje závery, nech boli akokoľvek zastrašujúce.

Pretože Paul nebol len depresívny. Nie, pridružovali sa k tomu zvláštne spôsoby správania, ktoré som nedokázala zaradiť do nijakej schémy.

Často som sa v duchu zamýšľala a snažila som sa pre to nájsť rozumné dôvody – iné dôvody ako ten jeden strašný, ktorého som sa po celý čas obávala.

Bod 1: jeho spôsob jedenia. Bolo to úplne narušené. Paul jedol stále a robil to akoby len tak pomimo. Áno, takmer ako diaľkovo ovládaný a absolútne bezmyšlienkovitý. Nejedol preto, lebo bol hladný – nikto nemôže byť hladný, keď práve zhltol tri taniere chilli con carne –, ale na zahnanie starostí – inak sa to tiež nedá označiť, pretože ho to lepšie nenaladilo.

Po jedle pravidelne siahal po slaných tyčinkách, čokoláde, slaných tyčinkách (jeho odôvodnenie: po sladkom potrebujem niečo slané), potom si dal šnaps, dúšok vína, znovu čokoládu. Okrem toho sa zdalo, že nerozlišuje chladné a horúce. Dokázal bez mihnutia oka vypiť vriacu kávu a zahryznúť sa do ľadu. Čo vôbec cítil?

Podobne sa správal pri televízore.

Bod 2: konzum médií. Ustavične prepínal kanály, ale nič nepozeral. Často som pritom musela odísť z miestnosti, aby som nevybuchla, pretože ani jednu stanicu nenechal dlhšie ako tri minúty, pomlčiac o tom, že ani neregistroval, čo tam vysielajú. A to už bol rekordný čas.

Bod 3: konzumné správanie. Keď si chcel kúpiť niečo nové – robil to často a najradšej cez internet – strávil hodiny, niekedy aj dni tým, že na fórach čítal hodnotenia výrobkov a porovnával ich. A výsledok – potom sa už vôbec nevedel rozhodnúť. Nakúpil napriek tomu, z čírej frustrácie, a väčšinou to prišlo poškodené. Pri každej činnosti bol znudený, nezábavný, roztržitý a mňa tiež ťahal do tejto priepasti, ak som občas nevyletela z bytu a rýchlym krokom som sa nepoprechádzala po Speicherstadte.

Bod 4: zdravotný stav. To bol najdramatickejší moment podozrenia. Paul bol stále unavený a vyčerpaný. Jediné, čo mu zostalo, bola jeho atletická sila, pokojné ruky a pozoruhodné reakcie. Bleskovo zareagoval, ale výsledok bol katastrofou. Sám od seba nič nepodnikol. Nešportoval. Údajne mal problém s prieduškami.

Len raz za deň som počula jeho hlasný, srdečný smiech z minulosti, ku ktorému som sa musela pridať aj ja, nech som mala akúkoľvek náladu: keď na stanici Pro7 dávali Simpsonovcov. Vtedy som si k nemu sadla, smiala som sa s ním a na dvakrát tridsať minút som si nahovárala, že je všetko tak ako predtým – ale nebolo.

Toto nebola typická depresia. Bola to premena osobnosti. Paul sa stával niekým iným. Zmizlo jeho pravé ja. Mohla som sa tomu nečinne prizerať. Rozšírilo sa v ňom niečo mŕtve – rozďavená tmavá čierna bahnitá prázdnota.

„Tak už to vyslov,“ v duchu som si mrmlala. „Vyslov to.“ Dokázala som na to len myslieť a už aj to bolo dosť ťažké. Bolo to iba slovo. Slovo, ktoré predtým bolo pre mňa celkom bezvýznamné, ale od minulého leta vyvolávalo vo mne vnútornú triašku, ktorá ma prenasledovala až do mojich snov. Niekoľko slabík, ktoré rozhodujú o duši človeka: napadnutie.

Áno, bola som si takmer istá, že Paul bol napadnutý. Nemyslela som si, že to ešte prebiehalo – alebo som si to len nahovárala? Nie. Paul spomínal, že sa mu extrémne málo sníva, a keď, tak si to ráno nepamätá. Od Colina som vedela, že mory svoje obete opustia, keď sa potrava stane menej hodnotnou. Potom si nájdu niekoho iného a ľudia musia bojovať s následkami napadnutia bez toho, aby vedeli, čo sa s nimi stalo. Ak Paul už nemal nijaké sny, mora bola preč. Aspoň som si to nahovárala. Skutočný dôkaz to však nebol.

Okrem toho, sama som mala stále živé sny. Boli medzi nimi pravidelne aj dva zlé sny (takmer vždy som sa utopila alebo som chcela niečo chytiť, čo sa mi v poslednej sekunde vykĺzlo z rúk), ale aj veľmi pekné sny. Pripekné. Spomínať na ne bolelo, a hoci som sa v nich cítila šťastná, zobúdzala som sa s plačom. Pretože som vedela, že nikdy nebudú skutočnosťou. Celé hodiny som sa oslobodzovala od ich dozvukov – hodiny, kým som mohla opäť zavrieť oči bez toho, aby som v čierňave za svojimi viečkami nevidela Colinov žiariaci pohľad a na pokožke necítila jeho chladné ruky. Boli to iné sny ako kedysi, v prvých týždňoch nášho spoznania. Išli ďalej – ďalej ako všetko to, čo sme kedy urobili. A predsa nie dosť ďaleko. Boli to jednotlivé prekrásne čriepky, matne sa lesknúce ako striebristý mesačný kameň, a ja som túžila pospájať ich, aby som mohla pozorovať mozaiku, ktorú vytvárali. Môcť to cítiť.

Takéto sny musia byť sviatočným jedlom pre moru a mory boli žiadostivé. Vzala by si ich, ak by ich zavetrila. Napriek tomu som nemohla na sto percent povedať, že Paulovo napadnutie je minulosťou, a preto som si predsavzala, že budem v noci viac pozorovať Bertu. Doteraz sa to dalo ťažko vykonať, pretože som sa nezobudila. Spala som ako drevo. Vo večerných hodinách však väčšinou pôsobila relatívne normálne – bez nálady a bez záujmu, ale na jej pomery obstojne. Žiadna triaška, žiadne búšenie o veko terária.

Okrem toho som sa snažila chytiť potkana. Dolu pri kanáli sa to len tak hemžilo potkanmi a možno by ma informovali o prítomnosti mory. Veď potkany boli známe svojím dobrým inštinktom – nemohli zachytávať chvenie, ktoré mne unikalo? Sotva som do bytu nalákala obzvlášť tučný exemplár a vybavená Paulovými hrubými pracovnými rukavicami som sa s bojovým pokrikom naň vrhla, došiel do toho Paul – s vreštiacim Françoisom v závese – a vyhnal tú potvoru z domu. Klietku, ktorú som si pripravila, som nohou rýchlo zasunula pod posteľ, ale v Paulovom výraze tváre som videla, že ju zaregistroval a dodala som mu tým len ďalší dôvod na podozrenie.

Teraz však panovala hlboká noc – odhadujem, že polnoc už dávno odbila – a mala by som sa pozrieť na Bertu. Problém bol v tom, že som na to absolútne nemala chuť. Mala som strach. Pretože čo, dopekla, mám robiť, ak sa bude správať nepríčetne, lebo vedľa v izbe...? Nechcela som tú myšlienku ani doviesť do konca. Ale Paul bol môj brat. Nemohla som ho nechať v osídlach mory. Síce som nevedela, čo spravím s morou, ktorá ujedá z Paulových snov, ale zatvárať pred tým oči tiež nebolo riešením. Navyše, povzbudzovala som sa, že je veľmi malá pravdepodobnosť, že by Paula ešte napádala. Alebo žeby to bola Tessa? Zlostný variant rodinnej pomsty?

Meravými prstami som hľadala vypínač. Oslepená svetlom som zavrela viečka, presvedčená, že som sa pomýlila a pre prudké svetlo som nič nerozoznala. No nebol to omyl. Terárium bolo prázdne – veko bolo maličký kúsok pootvorené.

Ako vojak pri bombovom útoku som sa vykotúľala z postele, skočila na rovné nohy, hystericky som si cez hlavu natiahla nočnú košeľu, pretriasla som si vlasy a zároveň som pospiatky utekala k dverám, ani nedýchajúc od strachu, že každú chvíľu ma môže uhryznúť, keď sa v tom istom okamihu z vedľajšej izby ozval zlostný výkrik.

„Och, nie...“ dychčala som. „Nie... Paul, nie...“ Utekala som polonahá chodbou a v duchu som skladala plán, ako by som mohla zachrániť Paula – ranu vysať, postihnutú časť tela podviazať, zavolať na núdzové volanie centrály na otravy – ale kým som vtrhla do jeho izby, ozval sa mocný úder. Nasledovala ohlušujúca rana korunovaná spokojným výdychom. Ani jedno neznelo tak, ako Paulov smrteľný kŕč. Nie, znelo to tak, akoby...

„Dočerta, čo si to urobil?!“ revala som naňho. Stál uprostred postele, ruky triumfálne zodvihnuté, v jednej kniha s obrazmi umenia aborigénov, v druhej tienidlo lampy, ktoré naňho spadlo. Moja pozornosť však patrila skrútenému telíčku Berty, ktoré práve skonalo na Paulovej plachte.

„Berta, nezomieraj, prosím, nie, moja!“ prosíkala som, ale bolo neskoro. Paul jej telo rozpučil a mykanie nôh bolo len poslednou reakciou nervov. V tomto pavúčikovi nebol viac život.

„Sorry, Ellie, tá potvora mi liezla po poduške...“

„Musel si ju hneď zavraždiť?“ zvolala som obžalujúco. „Mohol si ju predsa aj chytiť...“ Nemala som Bertu rada, ale teraz som mala slzy v očiach. Bola mojím najdôležitejším nástrojom a Paul jednoducho ukončil jej bytie. Dobre, ak by to neurobil, možno by ona ukončila jeho bytie, ale nemohol svoju rýchlu reakciu vykonať menej smrtiaco?

Vyčítavo som sa naňho pozrela a on môj pohľad opätoval s absolútnou bezradnosťou.

„Elisabeth, bol to len pavúk. Odporný, hnusný jedovatý pavúk...“

„Potrebovala som ho. Potrebovala som ho, aby... ach, to nepochopíš.“

Potriasajúc hlavou vzal Paul Bertine pozostatky a neúctivo ich vyhodil z okna.

„Nie, to naozaj nechápem.“

Ťažko som si vzdychla. „Maj sa dobre, Berta,“ zamrmlala som. „A ďakujem za všetko.“ Striaslo ma od ľadového vzduchu zvonku. Paul mi svoj župan starostlivo obmotal okolo pliec.

„Ellie, pomaly sa pre mňa stávaš trochu strašidelnou. Takmer mi pripomínaš Renfielda z Drakulu...“

„Prosím?“ protestovala som. „Ja predsa nejem nijaké mačky a nekričím stále: Majster, majster, cítim ťa!“

Paulovi krátko myklo kútikmi úst. „Nie, najprv to s tým potkanom a teraz pavúk? Tváriš sa, akoby to bolo tvoje najobľúbenejšie domáce zvieratko. Prepáč, prosím, že som si zachránil život.“

„Možno by on zachránil tvoj,“ zašepkala som tak potichu, že to nemohol počuť, a stiahla som sa do svojej izby.

Je načase konať. Keď odíde z domu – vedela som, že musí ísť na nejakú výstavu do Berlína a že najneskôr o deviatej ho bude François vyháňať – zbúram ten múr.

A keď budem mať trochu šťastia, nájdem kľúč a v ockovom trezore bude niečo, čo Paula presvedčí a vylieči ho.

Ak ešte mal šancu.

ŽENA PRI TROSKÁCH

„Ak nepovolíš, použijem násilie,“ vrčala som, chytila do ruky kladivo a hrozivo som ním kývala sem a tam. Asi som dosť nenaháňala strach. Kladivo ma takmer strhlo na zem. Nevedela som si predstaviť, ako ho dokážem zodvihnúť nad hlavu.

Keď som našla dutý kameň, začala som ocka preklínať, pretože bol presne uprostred toho prekliateho múru, a všetky pokusy vyslobodiť ho odtiaľ žalostne stroskotali. Dobre, keď nevládzem zodvihnúť kladivo nad hlavu, možno bude lepšie, ak to skúsim zhora a pritom švungom udriem do múru? Nie, fyzikálne nemožné. Zletím na zem ako hnilá hruška na jeseň.

Tak musela prísť na rad príklepová vŕtačka – moje posledné eso medzi náradím pre domáceho majstra. Vymenila som kladivo za tento nie menej ťažký vražedný nástroj, zatlačila špičku do medzery v múre, zapla ho a vtom som sa stratila v obrovskom oblaku prachu. Keď som však načala škáry a vyzerala ako baníčka, musela som už iba jediný raz švihnúť kladivom – to som zvládla, i keď s bolestivým trhnutím v pravom ramene – a múr sa začal sypať.

O hodinu bola Paulova kuchyňa na nepoznanie. Prach pokryl všetok nábytok, a dokonca aj steny. Na podlahe ležali krížom-krážom tehly a rôzne nástroje – vôbec som však nemyslela na upratovanie a čistenie. Bola som totálne hotová. Z posledných síl som dutý kameň dovliekla k stolu, vylovila malú drevenú doštičku, ktorá chránila jeho vnútro, a vzdychajúc som sa stala majiteľkou kľúča.

Teraz ma už nič v Hamburgu nedrží. Pošta od mamy ešte neprišla. Vo Westerwalde panoval – ako takmer všade v Nemecku – snehový chaos a pošta sa zjavne ešte nedostala cez hranicu lesa. Paul môže list poslať naspäť, keď sem dorazí, a mojím jediným cieľom bol ockov trezor. Bolo mi ľúto, že musím do kufra auta naložiť teráriá a akváriá, pretože som ho tam potom nevedela napchať.

Napriek tomu som bola euforická. „Konečne ťa mám!“ výskala som od radosti a pobozkala som kľúčik. Ockov plán vyšiel – plán, ktorý sa mi dodatočne zdal viac ako riskantný. Ako vedel, že Paul zostane v byte? Vzhľadom na Paulov odmietavý postoj voči ockovi bolo celkom možné, že sa vysťahuje a nájde si iný, vlastný domov, bez ockovej pomoci. Ocko si teda musel byť istý, že Paul tu zostane. Spomenula som si aj na ockovo nadšenie, keď Paul našiel v Hamburgu tento byt. Povedal, že je to niečo mimoriadne. Chcel tým vari niečo napraviť? Zdalo sa, že Paul ten byt naozaj miluje, hoci teraz vďaka mojim stavebným úpravám značne stratil šarm. Ešte pred nedávnom zasnene zdôrazňoval, že odtiaľto nikdy neodíde.

Výnimočne sa mi teraz páčil a veselo som poskakovala okolo rumoviska. Ostré zazvonenie zvončeka okamžite ukončilo môj tanec radosti. Žeby François? Nie, s ním sa dnes ráno Paul hádajúc sa vybral do Berlína. Žeby na niečo zabudli? Ak áno, čakali ma nepríjemné scény.

S povzdychom som stlačila domový telefón. „Áno, prosím?“

„Môžete zísť dolu? Už nedostanem nič dnu,“ ozval sa zle naladený hlas.

„Kam – nič nedostanete dnu?“ spýtala som sa zmätene.

„Do poštovej schránky. Tak poďte dolu, lebo vašu poštu odnesiem naspäť.“

Ani ja, tak ako Tillmann, som zásadne neznášala rozkazy, ale podvolila som sa a vyvolala veľký údiv, keď som sa pred úbohým poštárom zjavila celá zaprášená. Schránka bola na prasknutie plná. Paul ju určite už dosť dlho nevyberal. Prevzala som balíček, a keďže som nevedela, kde je kľúčik, z otvoru som vytiahla toľko pošty, koľko som dosiahla. Ako sa tak pozerám – bol tam aj list od mamy.

Kým som ho otvorila, skočila som pod sprchu a premenila som sa opäť na normálneho človeka. Na kuchyňu musí Paul objednať upratovaciu čatu, na to som už nemala čas. Keď teraz vyrazím, večer budem vo Westerwalde. Musím si pohnúť, pretože Paul odstavil volvo v jednej prenajatej garáži mimo Speicherstadtu. Pre príliv a odliv a hrozbu povodní nebol starý Wandrahm vhodným miestom na podzemné garáže a Paulovi sa vôbec nepáčilo, že musí so svojím porsche parkovať na ulici, ale jazdil s ním denne.

O štvrťhodinu som bola pripravená na cestu. Ešte som si varila kávu, a kým kávovar v prachu usilovne vrčal, otvorila som maminu obálku. Áno, vyzerala oficiálne, ale oficiálne listy mali spravidla odosielateľa, čo na tomto chýbalo.

Určite to bola nejaká informácia o výhre alebo reklama lotérie, ktorej bol prepožičaný pokiaľ možno seriózny vzhľad. Nie. Bolo to niečo celkom iné.

„26. februára, Sylt, pohyblivé duny pri Ellenbogene, pri západe slnka.“

Viac na papieri nebolo. Ani písmo mi nenapovedalo, kto je pisateľom. Slová nezameniteľne pochádzali zo starého písacieho stroja, na ktorom nie celkom fungovalo S. Pečiatka pošty bola nečitateľná a známka sa po násilnom tlačení do vlhkej schránky takmer zničila. Pôsobila na mňa exoticky, ale nepomohla mi.

Podlomili sa mi kolená, klesla som na prvú najbližšiu stoličku. Dnes bolo 26. februára. Nemal ocko na Sylte jednu z tých svojich ‚konferencií‘? Spomenula som si na to, čo mi Colin povedal o obľúbených miestach pobytu môr. Rady žili na miestach, kde bol veľký pohyb ľudí, a teda mory neboli nápadné. Nikdy som nebola na Sylte, ale dosť často som v televízii videla reportáže z tohto ostrova, takže som vedela, že bol takýmto miestom. Ideálny revír pre mory. Okrem toho bola správa napísaná na písacom stroji. Mnohé zo starých môr sa zastavili vo svojom vývoji, neovládali modernú techniku – a tá v ich bezprostrednej blízkosti často zlyhávala. Treťou indíciou bol čas. Pri západe slnka. Najmilšia časť dňa môr, pretože sa konečne zotmelo a ich obete začínajú snívať.

„Nie. Nie, to nespravím,“ mrmlala som, potriasajúc hlavou, ale i tak som vedela, že to predsa urobím. Niekto sa so mnou chcel stretnúť na Sylte. Možno nejaká mora, ktorá sa chce pomstiť za ockovu zradu alebo za moje spojenie s Colinom, ma chce kompletne vysať. Takisto tu bola šanca, že ide o revolucionára. Revolucionári boli ‚dobrí‘. Podľa ocka existovali a Colin tomu neodporoval. Ach, čo znamená dobrí? Prirodzene, tiež boli hladní. Boli však aspoň ochotní teoreticky spolupracovať s ockom. Možno správa pochádzala od dobrej mory, čo vedela niečo o ockovi – alebo mi dá tip, ako ho môžem oslobodiť.

Okamžite sa musím vydať na cestu. Dni boli síce opäť dlhšie, ale keď som to chcela stihnúť do zotmenia, nesmela som strácať ani minútu. Vzala som si peniaze z pokladničky v kuchyni, do ruksaku som vopchala rifle, pulóver, tričko, vrecko s hygienickými potrebami a čistú spodnú bielizeň, chytro som nakŕmila svoje zvieratká, po krátkom zaváhaní som si uchmatla kľúče od Paulovho porsche – keby som šla po volvo, stratila by som veľa času, a obaja teploši dnes ráno odišli na Françoisovom zelenom jaguári – a opustila som byt bez obzretia sa naspäť.

„Páni,“ zašepkala som s rešpektom, keď som musela zastaviť na červenú. Porsche bolo pekelnou mašinou a začínala som ho mať rada. Žalúdok mi vibroval v takte s vrčiacim motorom a z čírej rozkoše som ho nechala divo zahučať a uškrnula som sa na muža vedľa seba, ktorý sa s neskrývanou závisťou pevne chytil volantu svojho rodinného autíčka v sivej metalíze. Keď naskočila zelená, vystrelila som preč. Bolo mi jasné, že v každej zákrute som hazardovala so svojím životom, uháňala som však na rande s neznámou morou na ostrove Sylt – a snehobiele porsche pri tom predstavovalo menší potenciál nebezpečenstva. Okrem toho malo perfektne fungujúci navigačný systém. Nešla som vyššou rýchlosťou ako stošesťdesiat kilometrov za hodinu a na mokrej vozovke som ubrala, pretože táto divá šelma, v ktorej som sedela, citlivo reagovala na najmenšie vybočenie a neistotu.

Po každom novom úseku cesty – respektíve po každom rozbitom úseku, čo ma donútil pribrzdiť – sme si na seba lepšie zvykali a posledných štyridsať kilometrov okresnej cesty do Niebüllu k trajektu pre autá bolo čistým potešením. Okrem mňa na ceste takmer nikto nebol a aj naloženie som prekvapivo dobre stihla. Na rampu som vyšla, akoby som to robila denne, a suverénne som sa usmiala na mrznúceho človeka, čo tam stál, keď mi kýval, aby som sa zaradila za vozidlo predo mnou. O desať minút sa dal trajekt do pohybu a musela som sa priznať, že som si Sylt a transfer po mori predstavovala oveľa romantickejšie. Modrejšie a slnečnejšie.

Sivá obloha visela nad špinavým pobrežím a na strane k otvorenému moru poháňal vietor pred sebou čierne mraky a na hrebeňoch vĺn vytváral penu. So značnou nevôľou som sa prizerala hre prírody okolo seba. Vôbec som sa nebála, že by sa na horizonte mohla zodvihnúť gigantická vlna, ale s pocitom istoty táto scenéria nemala veľa spoločné. Nárazy vetra nevrlo otriasali strechou auta, akoby ma chceli z porsche vytrhnúť von, nebolo vidno ani čajky a nechápala som, že Sylt ležal pod špinavobielou snehovou pokrývkou.

Z auta som ani nevystúpila, hoci bolo ešte svetlo. Vydala som sa k Ellenbogenu, najsevernejšiemu cípu ostrova Sylt. Za Listom nebolo široko-ďaleko nikoho a asfalt bol taký hrboľatý, že som na chvíľu zastavila, aby som si vydýchla a srdcu dala príležitosť upokojiť sa. Nepomohlo to. Môjmu srdcu ani mne sa toto prostredie nepáčilo. Ani pri svietiacom slnku, dvadsiatich piatich stupňoch a úplnom bezvetrí by som sa tu nedokázala uvoľniť.

Duny sa mi zdali ako živé – nuž, veď v podstate aj boli, napokon, putovali, ale mala som pocit, že majú oči, keď som sa k nim obrátila chrbtom. Pozorovali ma, aby sa potom na niečí rozkaz pohli smerom ku mne a s pôžitkom ma vo svojom strede rozpučili. Myslela som na ten obraz, ktorý som opisovala pri skúške z umenia – Mních pri mori od Caspara Davida Friedricha. Pripadala som si ako ten mních, len bez Božej pomoci. Toto bola oblasť bez Boha, necítila som sa bezpečne. Ak vystúpim z auta, budem jej vydaná napospas.

Opäť som naštartovala motor a smerovala som až k poslednému parkovisku v Ellenbogene. Okrem prázdnotou zívajúceho parkoviska nebolo v tejto časti ostrova vôbec nič. Nijaké domy, nijaké hotely, nijaké mládežnícke ubytovne. V preklade to znamenalo, že mi nikto nepomôže, ak sa dostanem do nebezpečenstva. Bola som celkom odkázaná sama na seba.

Slnko však ešte nezapadalo. Mohla som aspoň vystúpiť, po hrebeni dún zbehnúť dolu k moru a pozrieť sa naň – pretože to bolo to, čo som si už dávno priala a o čom som vždy snívala. Či už pekne, alebo v poslednom čase skôr hrozne: otvorené more.

Jednou rukou som uchopila mobil a druhou malé kladivko, ktoré som našla v priečinku auta, a pochodovala som s hlavou medzi zvesenými plecami cez besniaci vietor oproti moru. Kladivo bolo lepšie ako nič. Cielená rana do spánku hádam aj moru na chvíľu vyradí z boja. A búchanie som si dnes poriadne natrénovala. Múr z tehál, lebka mory – rozdiel nemôže byť taký veľký.

Pohľad na more ma takmer zabil. Besniace vlny sa valili na mokrú, zasneženú pláž, bezuzdne sa navzájom miešali, až pena vystrekovala do metrovej výšky, slaná a sladká zároveň. Vietor mi nemilosrdne kmásal vlasy, až ma boleli ich korienky, a z chladu mi tvár znecitlivela. Svaly mi ochabli a boli bez života. Nebudem počuť svoje volanie o pomoc, keď sa bude drať z môjho hrdla, a už vôbec nie niekto iný, pretože more vo svojom vyčíňaní prehlušilo dokonca hučanie prichádzajúcej búrky.

To, čo som tu mala v úmysle robiť, bolo proti zdravému rozumu. Onedlho neviditeľné slnko klesne do rozbúreného mora a čo sa stane potom? Možno samotná Tessa tu na mňa niekde čaká, možno už dokonca číha za niektorou z dún, aby ma schmatla, hneď ako sa zotmie.

Áno, bola som zvedavá, a hoci som sa bála otvoreného mora, nespustila som z neho zrak. Ešte chcem trochu žiť. Obrátila som sa, aby som sa vrátila naspäť k autu, ale náhly náraz vetra mi do tváre vohnal sneh a piesok. Nič som nevidela, v priebehu sekúnd som stratila orientáciu. Mobil som vopchala do vrecka bundy a kladivo som pustila. Obidvomi rukami som si šúchala oči, aby som z nich odstránila piesok prv, než sa mi dostane pod kontaktné šošovky. Slzy mi tiekli po lícach a vietor ich z mojej tváre odfúkaval v tisíckach kvapiek.

Potom, zrazu a celkom nečakane sa spustila búrka, akoby ju nejaká vyššia moc zhodila na zem a ja som v diaľke videla koňa čierneho ako uhoľ, ktorý prechádzal penou a nezadržateľne sa ku mne približoval. Krk mu objímal jazdec, hlavu mal sklonenú, ramená odhalené. Nahé a biele.

Cítila som jeho pokožku.

Odvrátila som sa a začala som utekať so zaťatými zubami a zaslzenými očami proti vetru. Príboj za mnou kričal a hučal, akoby mu išlo o život. Strach a moja divo klokotajúca nádej ma olúpili o všetku silu. Spadla som do mokrého snehu, otočila som sa okolo vlastnej osi, horko-ťažko som sa postavila, aby ma opätovný náraz vetra stlačil nadol. Mohla som tu len čupieť a čakať, nech sa stane to, o čom vlastne už tak dlho snívam. Bola to pravda. Celkom inak, ako som dúfala, ale bola to pravda.

Kľakla som si do snehu, pevne rozhodnutá prizerať sa tomu, čo ma čakalo. So slzami v očiach, vlasy strapaté, tep ako bubon.

Kôň zastal tesne predo mnou. Ako zhypnotizovaná som vystrela ruky, hoci som sa od paniky celá triasla, a nechala som sa vytiahnuť nahor, pretože neexistovala iná možnosť, iba urobiť presne toto. Srdce mi zakázalo akúkoľvek alternatívu. Telo ma odmietlo poslúchať, keď ho moje oči zbadali.

„Dočerta, musí to byť s tebou vždy také dramatické?“ kričala som mu do ucha a na jeho hranatých lícach sa objavil úsmev.

„Musí,“ tlačil sa mi do hlavy jeho zamatový hlas bez toho, aby pohol perami. Potom sa jeho nahá ruka ovinula okolo mojich bokov a Louisovo teplo mi prenikalo do brucha a pretekalo mojimi žilami. Louisovo teplo? Alebo bolo od Colina? Sedel už dostatočne dlho na svojom koni, aby som ho cítila ako človeka?

Rýchlym galopom letel žrebec po pláži, vpravo od nás more, vľavo duny, okrem nás troch nebolo široko-ďaleko živej duše. Rumádzgala a smiala som sa súčasne. Ešte stále som sa bála toho prekliateho koňa a, samozrejme, Colin ho musel nechať skákať cez priečne hrádze, tak ako to robil vo Westerlande. Veď napokon s ním v sedle sedela len jeho priateľka s fóbiou z koní – sranda musí byť!

Kúsok pred plážovou promenádou obrátil Louisa a hnal ho po niekoľko sto metroch hore do dún a pozdĺž zasypaných chodníkov. Z galopu bol klus, ktorý mi nanovo roztriedil vnútornosti, čím som si celkom jasne uvedomila, že mám prázdny žalúdok. Vtom Colin prudko zastavil Louisa na mieste chránenom pred snehom. Jediným pohybom zoskočil zo sedla a stiahol ma dolu do piesku. Nohy som mala skrehnuté od zimy, a keď som ich položila na zem, cítila som ich ako dva ťažké hranoly ľadu, ktoré viseli na mojich členkoch. Nedokázala som ich kontrolovať. Prekvapene som sa sledovala, ako padám nabok.

„Nemôžem stáť,“ poznamenala som bez dychu, ale Colin nemal veľký záujem o to, aby som stála. Chrbtom ma pritlačil na vlhkú zem, až mal tvár celkom pri mojej. Chcela som zodvihnúť ruky, aby som sa ho dotkla a konečne uverila, že sa to naozaj stalo, ale meravo mi ležali pri tele. Colinove čierne oči sa pálčivo zavŕtali do mojich.

„Ellie, ešte snívaš? Môžeš ešte snívať?“ opýtal sa ma naliehavo a svojimi chladnými prstami mi z čela odhrnul vlasy. Chladné, ale nie studené. Počas zimy a mrazu má cambion vyššiu telesnú teplotu ako ja. Pretože ja som bola z čistého ľadu a ani páľava v mojom bruchu nedokázala tento stav zmeniť.

„Cítila si ma dnes v noci?“

Teraz som musela hovoriť, nech mi to padlo akokoľvek ťažko.

„Ja, ehm... teda...“ jachtala som rozpačito. Áno, cítila som ho, a to nanajvýš nevysloviteľným spôsobom a takmer všade. No dobre, aby som bola presná: všade.

Tak ako vždy sa príchodom nového dňa ostré črepiny môjho vedomia nemilosrdne zasunuli medzi obrazy zo snov a zničili mihavé momenty šťastia, a ja som sa s tichým plačom prebudila zo svojho sna.

„Ellie? Niečo som sa ťa pýtal,“ vytrhol ma Colin jemne zo spomienok.

„Hm, áno. Áno, cítila,“ uzavrela som to a trasúc sa som sa vyhla jeho pohľadu. „Cítila som ťa. Trochu.“

„Trochu?“ zopakoval pobavene.

„Trochu veľa,“ priznala som proti svojej vôli. Moje zmeravené ústa sa pretiahli do hanblivého úsmevu.

„Veď som si dal záležať,“ odvetil Colin a zuby mu žiarili.

„Áno, bolo to celkom milé,“ chválila som ho.

S úsmevom ma uštipol do boku. „Schudla si, Lassie.“

Chcela som protestovať, lebo sa mi nepáčilo, keď ma tak volal, ale potom som si uvedomila, ako veľmi mi to chýbalo. On smel. Bola som jeho dievča. Jeho chudé dievča.

„Ach, zima nebola bohvieaká, vieš. Môj priateľ a milý zdrhol, potom boli všetci chorí, aj ja, iba snežilo a boli búrky, medzitým som musela písať maturitné testy, otec zmizol...“ Zrazu som zvážnela a zamrel aj Colinov úsmev. „Môj otec zmizol. Netušíme, kde je.“

„Ellie, snažil som sa ťa zastihnúť, ale nebolo to ľahké, pretože som bol na druhom konci sveta. Niekoľkokrát sa mi to podarilo – ale cítil som nebezpečenstvo.“

„Konkrétnejšie, prosím,“ vyzvala som ho úsečne.

Colin potriasol hlavou. „Najprv ťa zavediem do tvojho prázdninového bytu. Je to len pár krokov. Keďže si prišla na porsche, vychádzam z toho, že luxusný apartmán v Kampene ti bude vyhovovať,“ povedal s ironickým podtónom.

„Ty tiež vyzeráš zničene,“ skonštatovala som, keď som sa mu lepšie prizrela. Zničený, no pre mňa neznesiteľne pekný, i keď veľmi bledý a zoslabnutý.

„V posledných mesiacoch som to nemal ľahké. A ešte stále nemám,“ priznal Colin vyrovnane a pokrčil plecami. „Každý útek niečo stojí.“

„A teraz – teraz nie sme v nebezpečenstve? Neviem, či to na mne vidieť, ale som šťastná a ty... už si tiež vyzeral horšie.“

Colin sa krátko zasmial a chopil sa Louisových oprát.

„Neskôr. Porozprávame sa zajtra. Teraz ťa zavediem do tvojho bytu.“

„Zajtra? Do môjho bytu? A čo bude s tebou?“ pýtala som sa nechápavo.

„Bývam inde. Nie na ostrove. Tu zostáva len Louis. V apartmáne je všetko, čo potrebuješ. Je tam dokonca aj sauna a...“

„Zamietnuté,“ preťala som mu slovo. „To vôbec neprichádza do úvahy. Nechcem ten apartmán. Vezmi ma so sebou.“

„Nie, Ellie,“ povedal rozhodne.

„Zabudol si, kto som, kým si sa plavil po svetových moriach?“ oborila som sa naňho. „Nenechám sa strčiť do nejakej sprostej búdy, keď som ťa opäť stretla, keď som si každú noc išla oči vyplakať zo samotného...“ Prestala som. Nie, priveľa verbálnych lichôtok nesmie dostať a priznania už vôbec nie.

„Ellie, to nie je také jednoduché, ako si predstavuješ...“

„Ach, s tebou to nikdy nebolo jednoduché, Colin Blackburn! Si antipódom jednoduchého! Ťažšie to už ani nemôže byť, ale mám ti niečo prezradiť? Som taká istá! Preto sa tak dobre k sebe hodíme! Všetko, čo je priveľmi jednoduché a veselé, je mi protivné! Mám to rada ťažko stráviteľné!“

Colin zjavne premáhal ironický úškrn, čo sa mu tlačil do kútikov úst, ale trvalo mu niekoľko sekúnd, kým sa mu to podarilo.

„Nebude sa ti to páčiť. To ti prisahám. Poznám ťa, Ellie, ale pre mňa za mňa, možno bude najlepšie, ak sa osobne presvedčíš o mojom antipóde.“ Znelo to lákavo a tvár mi zaliala horúčava. „Najprv sa ohreješ vo svojom apartmáne, zatiaľ čo ja zaparkujem tvoje auto a odvediem Louisa do stajne. Potom pôjdeme ku mne.“ Hodil mi kľúč a ja som mu proti svojej vôli dala kľúč od porsche. „Choď po tomto chodníku. Po dvoch zákrutách sa dostaneš na malé sídlisko s domčekmi pokrytými šachorom. Kurhausstrasse 32.“

„Colin, beda ti, ak sa nevrátiš!“ hrozila som mu.

„Úctivý služobník, madam.“ Elegantne sa poklonil, vyskočil na Louisov chrbát a odcválal.

„Pokojne si ma mohol pobozkať. Somár,“ zahučala som. Potom som vopchala kľúč do vrecka nohavíc, pohľadom nadol som sa presvedčila, či ešte mám nohy (pretože som si ich už vôbec necítila), a ako čerstvo natankovaný pijan som sa potácajúc vydala na cestu k luxusnej búde.

BÚRLIVÝ PRÍVAL

„Čo tu robíme?“ Spýtavo som sa obrátila ku Colinovi. Skutočne po mňa prišiel – po dvoch nekonečne dlhých hodinách, počas ktorých som nerobila nič iné, len som sedela v prázdninovom byte na fajnovej koženej pohovke, zízala na stôl so sklom a hlúpo sa uškŕňala. Pocit triumfu, ktorý vo mne znovu vzplanul, ma posunul do takmer povznesenej super nálady. Preľstili sme Tessu – ako, to som ešte nevedela, ale Colin by ma nevylákal k dunám, keby to bolo pre nás oboch alebo pre mňa nebezpečné. Takže Tessa tu nebola. Boli sme o krok vpredu pred tou hlúpou pobehlicou.

Teraz však moja nálada decentne upadala. Stáli sme v hučiacej tme Severného mora v prístave Hörnum. Ani more, ani obloha sa neupokojili. Vlny tvrdo udierali o kamene prístavného múra a do tvárí nám striekala pena.

„Teraz pôjdeme ku mne,“ odpovedal Colin pokojne. Chytil ma za ruku a išiel so mnou dolu po schodoch k člnom tancujúcim na vode. Inštinktívne som ustúpila krok dozadu, keď uvoľňoval lano motorového nafukovacieho člna. Bolo to jedno z takých plavidiel, s akými sa greenpeace snažili zmocniť ropných tankerov alebo zachraňovať tulene a ktoré vozili turistov na more za veľrybami. Často som ich videla v televízii, ale nikdy som nijaký nevidela naživo. Ani teraz som po tom nebažila.

„Týmto? Naozaj?“ uisťovala som sa skepticky. Zips na bunde som si vytiahla až po bradu, ale ostrý vietor sa mi cez látku predral až na kožu. Okrem toho som mrzla zvnútra. Páľava v mojom srdci práve vyhasla. Neostala ani iskrička.

„Neboj sa, je nepotopiteľný.“ Colin šikovne prešiel na čln, ktorý sa ako orechová škrupinka hojdal sem a tam. A to sme boli ešte stále v prístave.

„Každá loď je potopiteľná,“ odvetila som podráždene. Oči sa mu zablýskali, keď sa obrátil a vystrel ku mne ruku.

„Máš na výber, Ellie. Ostáva nám asi polhodina, aby som ťa odviezol naspäť do apartmánu. Alebo pôjdeš so mnou. Dlhšie čakať nesmieme, inak bude vietor priveľmi silný, nebudeme môcť vyplávať z prístavu.“

Dala som si kopanec, chytila som ho za ruku a nechala som sa vtiahnuť na kolísajúci sa čln. Zdúchnuť som napokon nechcela. Colin ma posunul na sedadlo za kormidlom a naznačil mi, aby som sa pevne držala bočných držadiel a ani na sekundu ich nepustila.

O desať minút som vedela prečo. Po piaty raz som kričala: „Zastav, pomalšie, choď pomalšie!“ hoci mi bolo jasné, že som sa predvádzala ako hysterická, rozmaznaná hus, ktorá sa bála, že búrka by jej mohla pokaziť účes. Opantal ma strach. Všetko vo mne chcelo ísť odtiaľto preč, naspäť na pevninu, znovu mať pevnú pôdu pod nohami, nenechať sa pohadzovať sem a tam bez šance pozbierať sa alebo dokonca poriadne nadýchnuť.

Vlny narážali zo všetkých strán a pri každej to vyzeralo, že sa čln prevráti. Bolo pre mňa záhadou, že sa v poslednej sekunde zodvihol nad vlnu. Bolo to hrozné – čln bol chvíľu vo vzduchu a potom s ohlušujúcim rachotom spadol dolu medzi vlny. Nárazy boli také silné, že som sa ledva udržala.

Colin však stál (stál!) uvoľnene za kormidlom, ani sa na mňa nepozrel, pohľad tvrdohlavo upieral na besniace čierne more, rukou pevne držal riadiacu páku.

„Pomalšie prosím, Colin!“ revala som zúfalo, keď vietor na sekundu stíchol. Už som medzičasom vedela, že to iba preto, aby potom ešte zlostnejšie bičoval nad morom. Konečne sa Colin ku mne obrátil. Bol nervózny.

„Keď pôjdem pomalšie, vlny ma ovládnu, a nie opačne, chápeš? Drž sa pevne a pozeraj sa na horizont. A prestaň kričať, pretože sa ti takto dostáva do pľúc studený vzduch.“

Moje ‚sprostý somár‘ zaniklo v opätovnom hukote motora. Pozerať na horizont – typický Colin. Nevidela som nijaký horizont. Svet stratil svoj horizont. Videla som len vlny, moje oči na nich nenašli nijaký záchytný bod. Vo mne sa šírila nepríjemná nevoľnosť. Nedokázala som udržať ústa zatvorené. Automaticky som vykríkla, keď vlny vrhli čln nabok alebo prednou časťou vyletel z vody a ako povoz nebeského piráta letel ľadovým vzduchom.

Nevedela som, ako dlho nás Colin viezol po rozbúrenom mori – každá minúta sa mi zdala večnosťou, no napriek tomu som mala pocit, že som na ceste už dlhé hodiny. Jedine moje slzy mi zohrievali studenú tvár, ale triaška a klepotanie boli len reakciou môjho tela; ja sama som z toho už nič necítila, registrovala som to len, keď som sa na seba pozrela. Všetky pocity sa skoncentrovali na môj žalúdok a ten sa vôbec nemal dobre.

Zrazu prišla rana a my sme vŕzgajúc vyšli na piesočnú plošinu. Colin vyskočil do vĺn, chytil lano a čln ťažký ako slon ťahal na nános bahna, kde ho upevnil na drevený kôl kolísajúci sa vo vetre.

„Sme na mieste! Ty nevystupuješ?“

Nemôžem, chcela som povedať, ale bála som sa, že budem musieť vracať, keď začnem hovoriť. Nehybne som sedela na úzkej lavičke a stále som sa strnulo držala držadiel.

Mám morskú chorobu, je mi veľmi zle, myslela som tak jasne a intenzívne, ako som len vedela. Nemôžem teraz vstať. Vari ma nepočul?

Colin skočil naspäť do člna a po jednom mi uvoľnil prsty z držadiel. Potom ma vzal na ruky, preniesol šumiacou penou cez malú pieskovú vyvýšeninu na pevninu, až sa pred nami vo svetle mesiaca vynorila stavba postavená na stĺpoch – chata vybudovaná z drevených kmeňov a nie oveľa priestrannejšia ako saunový domček, ale s balkónmi dookola a ďalekohľadmi na každej strane. Nahor viedli strmé schody takmer ako rebrík. Mesiac zakryl ďalší mrak a nastala príšerná tma.

Colin si ma presunul na pravý bok a tromi pružnými krokmi zdolal schody. Keď dvere konečne zapadli do zámky a búrka zostala za dverami, položil ma na drevenú podlahu. Nehýbala som sa. Vychutnávala som si, že mám pevnú pôdu pod nohami a tvrdošijne som si dohovárala, aby som krevety, ktoré som predtým v Hörnume ešte rýchlo zhltla, nevyklopila Colinovi na nohy, keď otvorím ústa. Krevety musia zostať vnútri.

„Ellie, nemáš morskú chorobu. Máš len strach.“

„Ha,“ spravila som uštipačne a bola som veľmi pyšná na to, že môj žalúdok to akceptoval a neurobil kotrmelec. Po niekoľkých pokojných nádychoch som bola odvážnejšia. „Kde, dočerta, sme?“

„Trischen,“ odvetil Colin nepriateľsky a chytil ma za plecia, aby ma jemne vyrovnal a oprel o hranu postele. Jeho postele. Dojalo ma to – aj tu mal Colin posteľ, hoci nespal. Pomyslela som na posteľ so zamatovou prikrývkou v jeho dome v lese, v ktorej sme my dvaja strávili noc, a zahryzla som si do jazyka, aby som sa znovu nerozplakala.

„Trischen. Nikdy som o tom nepočula a nevidela som tu nijaký iný dom...“ mrmlala som. „Čo je to za ostrov?“

Rozprávanie mi ešte stále robilo ťažkosti a okolnosť, že som v ústach nemala takmer nijaké sliny, to nezjednodušovala. Colin sa sklonil ku mne a pritlačil mi k perám šálku s vodou.

„Nie je to ostrov. Je to piesočná plytčina. Zobral som tu miesto ornitológa. Jeho úloha sa tu začína vlastne až v marci, ale...“ Colin spravil rukou krátky pohyb a ja som tušila, čo znamená. Pre mory existovali často výnimočné pravidlá. Ornitológ – to bolo prinajmenšom také nudné ako lesnícky pomocník, tentoraz som si však odpustila ironický komentár. Vedela som, prečo si Colin vyberal takéto povolania. Potreboval utiahnutosť, táto tu však bola pre mňa trochu excentrická.

„Znamená to, že okrem teba tu nik nie je? Si tu celkom sám?“

Keď som sa trochu napila, Colin mi pomohol vstať – ach, zázrak, môj žalúdok si vodu ponechal – a zaviedol ma k jednému z panoramatických okien. Trischen bola naozaj len piesočná plytčina. Bola tu táto chata a inak nič. Chata pozostávala z jednej jedinej miestnosti. Pri stene stála posteľ – musela som priznať pohodlná posteľ – vedľa písací stôl, malá kuchynka a skriňa. To bolo všetko.

Colin sa v lete zdráhal zasvätiť ma do tajomstva svojho trávenia, ale tento príbytok napokon nebol koncipovaný pre mory a...

Žmurknutím očí ukázal Colin smerom dolu.

„Pre nevyhnutné prípady. Nastal taký prípad? Ak áno, musím ťa sprevádzať, pretože...“

„Nie,“ prerušila som ho očervenejúc. „Ja – myslím, že už nemám nijaké vnútorné orgány s nutnými potrebami. Okrem žalúdka, ale tomu sa už darí trochu lepšie.“ Možno som cestou sem od samého strachu pustila do nohavíc. Ak aj, nebude to nápadné. Bola som celkom premočená, zatiaľ čo Colinove handry – ako zvyčajne košeľa a nohavice a rozpadávajúce sa čižmy – už boli takmer suché.

„Musíš si vyzliecť šaty,“ vyzval ma drsným hlasom. Nuž. To teda musím. Prsty som však mala také skrehnuté, že som potrebovala viac pokusov na to, aby som otvorila zips na premočenej bunde. Colin sa ani nepohol, aby mi pomohol, ale pohľadom visel na mne. Bez toho aby odo mňa odvrátil zrak, vyzliekol si košeľu a hodil mi ju.

Ruka ma poslúchla neskoro a košeľa pristála na zemi. Stúpala ku mne omamná vôňa. Na chvíľu som sa zapotácala. Colin ma stále pozoroval, zatiaľ čo vietor triasol trámovou konštrukciou chaty, akoby ju chcel zbúrať. Pretiahla som si pulóver cez hlavu a temer som spadla na kolená, keď som vyliezala z riflí, ktoré som mala na nohách prilepené ako lepidlom Pattex. Spodná bielizeň bola ako-tak suchá. Mlčky som nohou odsunula rifle nabok. Potom som sa zohla, aby som zodvihla košeľu.

Colin ku mne nehlučne pristúpil, rozopol si opasok a jediným rýchlym pohybom ho vytiahol z pútok. Kovová spona tupo zadrnčala.

Zarazila som sa. Čo bude teraz?

„To nie je hra, Ellie.“

Zodvihla som zrak a odvážila som sa naňho pozrieť – kým som sa pred ním vyzliekala, tvrdošijne som sa tomu bránila. Nevedela som prečo, ale teraz som to tušila. Jeho biela pokožka bola ako magnet. Kým som stihla svoje pery pritisnúť na jeho nahú hruď, chytil ma za zápästie a medzi prsty mi vsunul opasok. Automaticky som po ňom siahla.

Cúvajúc išiel k posteli, posadil sa k čelu postele a zodvihol ruky, aby ich prekrížil nad hlavou pomedzi staromódnu mrežovú konštrukciu.

„Spútaj ma. Prosím.“

Krátko som zaváhala. Bolo to naozaj nutné alebo je to len obľúbený sexuálny zvyk môr? Ak to bolo to druhé, tak... Nie je to hra, povedal. Tieto slová mi ešte stále tvorili ozvenu v bruchu. Nie, nebola to hra.

„Trochu pevnejšie. Pre istotu,“ poprosil ma Colin. „Nemaj strach, nebolí ma to.“ Padlo mi zaťažko koncentrovať sa, pretože som polonahá sedela v lone cambiona v chate uprostred Severného mora, okolo ktorej zúrila búrka. A toto Severné more mi v tento temný deň nahnalo viac strachu ako čokoľvek iné. Ale snažila som sa a zápästia som mu nemilosrdne priviazala o železné priečky. Nuž, mohla by som to formulovať aj takto: Sedela som polonahá v lone ornitológa v jeho chate – a vtom som už nedokázala zadržať hlúpy smiech.

„Vyznáš sa vo vtákoch, pravda?“ citovala som prastarý vtip od ocka, ktorý vždy rád používal, keď sa stará mama nadchýnala spevavými vtákmi v záhrade. Už v nasledujúcej sekunde mi moja nevhodná poznámka pripadala trápna a zarazene som stíchla.

„Ty smieš,“ povedal Colin uvoľnene.

„Hm, čo smiem?“ Vedela som, čo mal na mysli. A on vedel, že ja to viem – pretože taktiež vedel, že som si to po celý čas priala. Čakala som ešte chvíľu, aby som si bola istá, že moja hlúpa poznámka o vtákoch už neúčinkuje. Potom som sa nežne predklonila a špičkou jazyka som sa dotkla kútikov jeho úst. Colin ticho zavzdychal, keď sa jeho chladné pery dotkli mojich. Jeho jazyk bol takisto chladný a ja som sa nehlučne zasmiala, pretože ešte nikdy predtým som ho necítila a chutil lepšie ako každý iný jazyk, čo som kedy...

„Stop. Stop, Ellie!“

„Prepáč, sorry!“ zvolala som a odsunula sa od neho. Och bože, priblížila som sa k nemu až priveľmi, zle som ho pochopila... Nechcel, aby som ho pobozkala. Alebo mi vari páchne z úst? Mohlo by to byť, pretože...

„Nie, Ellie, to nemyslím. Zjedol by som ťa, keby som smel. Musíme si dávať pozor. Dlho som hladoval a ty si nabrala sily.“

„Nezdá sa mi,“ odvetila som triezvo.

„Cítim to. Už nie si malé dievčatko. Vyťahuješ zo mňa energiu. Je pre mňa stále ťažšie ovládať sa. Poď, opri sa o mňa, to ešte vydržím,“ povzbudil ma a pri posledných slovách mu po krásne vykrojených perách prebehol ironický úškrn.

„Neviem, či to ja vydržím, ale dobre, pre mňa za mňa,“ odvetila som omámene a uložila som sa mu do podpazušia. Nie, nevydržím to. Opäť som sa od neho odsunula, siahla po prikrývke a vsunula ju medzi jeho pokožku a mňa a oprela som sa oňho. Teraz to bolo lepšie. Prikrývka bola aspoň malým ochranným valom. Colin nevdojak potiahol za putá, keď mu moje vlhké vlasy pošteklili nahé plece, a ja som si nadmieru uvedomila, že napriek prikrývke medzi nami cítim jeho rebrá a pás nohavíc.

Vtom som mala pocit, že sa chata posunula o niekoľko milimetrov nabok. Nad hlavami nám hučal vietor a trámy vŕzgali.

„Tam sa niečo pohlo,“ hlásila som alarmujúco.

„Je to úplne možné.“ Colinov úškrn sa zväčšil a moje rozhorúčené líca začali pulzovať.

„Nie, to nemyslím,“ odvetila som nervózne. „Chata – si si istý, že odolá búrke?“

„O chatu si nerobím starosti, Ellie. Robím si starosti o teba.“

Neriskovala som, aby som ho ešte raz pobozkala. Chvíľu som pri ňom ticho ležala, potom som uvoľnila opasok okolo jeho zápästí, zapla som si košeľu a počkala som, kým si on oblečie druhú. Sadla som si k čelu postele a Colin si ľahol vedľa mňa, takže len končeky jeho vlasov hladkali moje nahé stehná. S trochou dobrej vôle som sa pri tom dokázala koncentrovať na rozhovor.

„Dobre. Prečo sme tu?“

Colin si krátko vzdychol. „Zistil som, že sa vyhýba vode. Otvorenej vode. Bojí sa jej.“

Ako ja, pomyslela som si, ale neprerušovala som ho.

„O čo menší ostrov, o to rýchlejšie som sa jej dokázal striasť a držať si od nej dištanc, až napokon stratila moju stopu. Myslím, že sa vrátila do Talianska. Potom som si našiel najmenší ostrov v Severnom mori a... nuž, hľadal som si prácu.“

„Povieš mi, ako si ju získal?“ opýtala som sa chladne.

„Nuž, mám predsa diplom z biológie a... Je to nákazlivé, nie nebezpečné. Ona však už čoskoro bude môcť opäť prevziať toto miesto.“

„Ona?“ chytila som sa toho.

„Skutočná ornitologička. Teraz je trochu indisponovaná, obávam sa.“

Len som fučala. Colinova schopnosť privolať na iných ľudí chorobu mi ešte stále nebola nejako veľmi sympatická.

„Takže na tomto idylickom ostrovčeku sme v bezpečí.“

„Ja som v bezpečí. Ty momentálne nie.“

Stiesnene som mlčala. Neušlo mi, že Colin je hladný. Videla som aj žiadostivosť v jeho očiach, keď sa na mňa pozrel. Ovládal sa, áno, ale ako dlho mu ešte na to budú stačiť sily?

„Ellie, musím ísť tam von,“ povedal takým tónom, ktorý nestrpel žiadny odpor – tónom, ktorý som veľmi dobre poznala a ktorého hypnotickej moci som často podľahla. Pričasto. „Musím ísť na lov.“

„Nie, prosím, nie, Colin... Nenechávaj ma tu samotnú, nie na tomto maličkom ostrove. Čo spravím, ak príde prívalová vlna a všetko strhne so sebou, chatu, čln, mňa...“

„Ver mi, nebezpečenstvo, že sa to stane, je menšie ako to, čo vychádza zo mňa,“ snažil sa ma Colin upokojiť, ale ja už som vstala a pochodovala v malej chatke sem a tam.

„To nebezpečenstvo tu je, pravda? A keď už máme byť vtiahnutí do mora, tak prosím spolu, pochopil si?“ Ruku som si pritlačila na ústa, aby Colin nevidel moje trasúce sa pery. Pri predstave, že sa tam vonku ponorí do vĺn – pretože to boli zjavne jeho nové poľovné revíry – a mňa prenechá búrke, som začala panikáriť a strácať hlavu. „Dopekla, Colin, stále snívam, že sa topím a teraz... Prosím, nenechaj ma samotnú.“

„Presne, tvoje sny,“ mrmlal Colin rýchlo. Strácala sa aj jeho koncentrácia a videla som, ako zatína päste. Hlad ho prevrtával. „Cítil som v tvojej blízkosti ohrozenie. Nie ľudské, ale prítomnosť mory. Preto som sa vrátil z Pacifiku.“

Strnula som. Paul... Mýlila som sa? Tá mora ho ešte stále napáda?

„Som v poriadku, snívam, dokonca veľmi živo,“ rýchlo som uisťovala Colina. „Paul, môj brat – mám podozrenie, že ho napádali mory niekedy v minulosti, ale keď hovoríš, že si zavetril moru, tak je možno ešte tam!“

Colinov zrak nepokojne zablčal a pod očami sa mu vytvorili modravé tiene. Išlo to tak rýchlo, že som na okamih zabudla na svoje starosti o Paula a fascinovane hľadela na jeho tvár.

„Musím ísť do mora, Ellie. Teraz. Inak ťa zhltnem.“ Jeho hlas bol už len dunením. Chrbtom som sa pritisla k stene, keď prekĺzol vedľa mňa, dvere tlačil proti vetru, aby ich otvoril, a zmizol v tme. Vrhla som sa k oknu a prestrašene hľadela von.

Bežal k príboju, akoby mu jeho sila nič nemohla spraviť, hlavu vztýčenú, úzky chrbát vystretý, pohyby plynulé a vláčne ako pohyby leoparda. Vlny sa rozbili o jeho postavu, obklopila ho pena, keď si ho vzalo more.

Zostala som tu sama a čakala, že sa vráti skôr, ako ma búrka strhne do noci.

SOS

„Tak, pán je teda sýty,“ vrčala som zlostne, keď sa z vĺn vynorila Colinova pyšná hlava. Zatiaľ čo som naňho čakala, moja panika zoslabla a napokon sa premenila na nevôľu. Neopustila som svoje miesto pri okne a odprisahala by som, že sa piesočná plytčina postupne zmenšovala. Áno, naozaj to vyzeralo tak, akoby ju more chcelo zhltnúť. Chata ešte stála, aj keď sa v búrke, ktorá stále rovnako besnila, vždy naklonila niekoľko milimetrov nabok. A ja som si všimla prekvapujúce nezrovnalosti v tomto celom polnočnom predstavení, ktorým som sa okamžite chcela venovať.

„Mala by som ešte niekoľko otázok,“ vyštekla som, len čo Colin otvoril dvere. Tiene spod očí mu zmizli, takisto aj nepokojné blčanie z jeho zraku. Napriek tomu nepôsobil sýto; nemohlo ma pomýliť ani jeho vyrovnané držanie tela a atletická chôdza. Ponorená do myšlienok som sledovala, ako mu z vlasov vypadol malý krab a pomaly sa pohyboval po jeho pleci. Colin ho jemne chytil medzi prsty, otvoril dvere a vyhodil ho von do vetra.

„Prosím, len začni,“ dovolil zdvorilo a oprel sa o stenu. „Som si istý, že ich zodpoviem na tvoju úplnú spokojnosť.“

„Už som to povedala na koni: Prečo tak dramaticky? Vieš, že sa Louisa bojím, a ani poslednýkrát som nevýskala od radosti, keď si ma bez opýtania vytiahol na jeho chrbát. No dobre, keď sa na to pozrieme zvonku: nepochybne prekrásna scéna, čierny vraník pri temnom mori, jazdec ešte temnejší, k tomu nežná mladá žena na vlhkom piesku. Stál však v dunách tím kameramanov z Hollywoodu? Nie, pravda? Nemohol si sa so mnou jednoducho stretnúť celkom normálne?“

Colin fučiac vydýchol a dokázala by som ho kopnúť do holene, pretože sa už znovu začal uškŕňať.

„Raz som ti povedal, že Louis to zlé vo mne krotí, pravda? Chcel som mať len istotu, že ti nič neurobím a budem pokiaľ možno ľudský, keď sa opäť stretneme. Chýbala si mi, Lassie. To nezmenšilo moju žiadostivosť.“

„Okej,“ zamrmlala som ticho a musela som priznať, že jeho odpoveď značne zmiernila moju nevôľu. Nebola to však jediná otázka, ktorá ma pálila na perách. „Tak ďalej. Prečo anonymný list?“

„Veľakrát som sa snažil priblížiť sa ti v duchu a trénoval som to a meditoval až do excesu.“ Krátko zmraštil ústa. „A ako som už povedal, vetril som nebezpečenstvo, ale nedokázal som ho priradiť. Neviem, kto je tá mora, a tiež neviem, kde sa nachádza. Mal som len dojem, že je v tvojej blízkosti. Ak by sa to potvrdilo, nebolo by rozumné poskytnúť jej indíciu, že si sa spojila s cambionom.“

Znelo to síce trochu ako Sherlock Holmes, ale bolo to logické. Predovšetkým to však mojej tretej námietke vzalo podklad.

„Dobre, áno. Môže byť. Vlastne by som očakávala, že čo najrýchlejšie prídeš sem a niečo podnikneš, keď si nejaká mora pochutnáva na mojich snoch.“

„Pred štyrmi dňami som bol ešte v Pacifiku. Dostatočne rýchlo? Nechcel som ťa hnať na smrť, keby som sa u teba zrazu objavil a tej druhej more by som v jej očiach spochybnil potravu. Mimochodom, tvojmu bratovi by sa to tiež nepáčilo.“

„Aha.“ Zrazu som si pripadala úplne hlúpo. Prirodzene, existovali dôvody pre Colinov postup. Zlostila som sa, že som na to neprišla sama a len som si ostrila šípy namiesto logického rozmýšľania. Pritom to bola jedna z mojich silných stránok – logicky myslieť. Hormóny šťastia a strachu zjavne zahmlili môj mozog.

„To všetko si nemohla vedieť, Ellie,“ zodpovedal Colin chápavo moje otázky. „Mory sú veľmi žiadostivé, a keď cítia, že sa k ich obeti blíži iná mora, sú dokonca ochotné obeť zabiť, aby si na nej konkurent nemohol pochutnávať. Pochopíš, že som to nechcel riskovať.“

„Áno, jasné. To chápem,“ odvetila som trucovito. Chápala som to dokonca tak dobre, že réžiu opäť prevzal strach a odsunul moju nevôľu. „Napriek tomu nechápem, prečo si ma zavliekol sem na toto bohom zabudnuté miesto, hoci je nebezpečné, aby som s tebou bola v tejto chate.“

„Napriek tomu sú tvoje obľúbené slová, čo?“ opýtal sa Colin s úsmevom.

„Tesne za tvojím nie,“ odpovedala som rezervovane. Jeho úsmev sa rozšíril do pobaveného úškrnu, ale keď si z vlasov vytriasol posledné kvapky vody, opäť zmizol.

„Bez ohľadu na to, že si chcela ísť so mnou, myslel som si, že by ťa to mohlo odradiť, aby si ma konečne opustila a odmilovala sa,“ povedal bez emócií.

„Čo prosím? Stratil si rozum?!“ kričala som rozčúlene. „Odmilovať sa, ako to má fungovať?“

„Ach, Ellie, už som to u vás tisíckrát pozoroval. Ľudia sú dobrí aj v odmilovaní sa.“

„Nuž, aspoň môžeme znova milovať,“ zasyčala som a v tom istom momente som to oľutovala. Colinova tvár skamenela. „To mi vybehlo. Je mi to ľúto. Zbláznim sa z teba, Colin, už nemôžem jasne myslieť...“

„Presne to mám na mysli, Ellie.“ Posadil sa na posteľ a hlavu si vložil do dlaní. „Chcel som ťa opäť vidieť, aby som sa presvedčil, že sa máš dobre, že ešte snívaš.“

„Z konkurenčného dôvodu alebo z náklonnosti?“ povedala som jedovato. Veď mi pred dvomi minútami prezradil, že mory bránia svoj revír všetkými prostriedkami. Možno som bola ja jeho revírom.

„Nemyslím si, že na to musím odpovedať, Elisabeth,“ odvetil so starou známou aroganciou. Dočerta, hádali sme sa. Nenávidela som to.

„Náš rozhovor je najlepším príkladom toho, že to medzi nami nemôže fungovať. Skôr alebo neskôr budeš z toho nešťastná. To už si aj teraz, mám pravdu?“

Dokázala by som mu nadávať, biť ho a opľuť ho – možno. Ale klamať by som mu nevedela.

„Áno,“ povedala som potichu. „Som nešťastná. Neočakávam však, že budem šťastná. Byť šťastnou nie je stvorené pre mňa, aspoň nie ako trvalý stav. Presne tak ako byť veselou. Nie si môj prvý priateľ. Viem, aké to je, mať vzťah s celkom normálnym ľudským mužom: Nudila som sa na smrť.“

Colin potlačil ironické prskanie bez toho, aby si dal ruky spred úst.

„Colin, myslím to vážne! Veselí ľudia ma dostávajú pod tlak a skôr alebo neskôr sa pre nich stanem len príťažou ako balvan na nohe. Okrem toho je to pre mňa ako sladký cukrík, keď je všetko pekné a ľahké. Potom nastane okamih, keď ho musím vypľuť. Ach, poznám tie veselé večery vo dvojici – pizza, DVD, možno ešte nejaká spoločenská hra. Spoločenské hry! Vyhadzujú sa mi vyrážky, keď musím hrať nejakú spoločenskú hru, a keď sa priveľa smejem, hodiny sa mi potom štikúta, a to poriadne bolí! Nenarodila som sa preto, aby som po svete behala s úsmevom!“

Teraz sa Colin naozaj rozosmial. Potriasajúc hlavou padol dozadu na posteľ.

„Tušil som to... to neklapne...“ mrmlal.

„Sám si na vine. Colin, úprimne, nebolo to konzekventné. Približuješ sa ku mne v mojich snoch, vytiahneš ma na Sylt, prídeš mi oproti na koni, zhodíš ma na zem, si pri mne celkom blízko... Čo si vlastne myslíš? Že ma to všetko nechá chladnou? Rozpáliš ma a potom ma chceš poslať preč?“

„Ellie, prepáč,“ povedal potichu, ale pevným hlasom. „Som muž. Musel som sa k tebe priblížiť.“

„Fajn. A ja som žena. Tak to by sme mali vyjasnené. Mohli by sme teraz porozmýšľať o tom, čo spravíme s mojím bratom? Mimochodom, považuje ma za duševne chorú,“ doplnila som na vysvetlenie a na Colinovom trasúcom sa bruchu som videla, že sa zase smeje.

„Áno, tiež sa mi to všetko zdá neuveriteľne smiešne,“ zahučala som, ale už som nedokázala dlhšie stáť pri okne. „Idiot,“ dodala som, pristúpila k nemu a chcela som ho päsťou udrieť do rebier. Predbehol ma, uchopil za zápästia a pritiahol k sebe.

„Už ti niekto povedal, že by si mala dostať zopár na zadok, žena?“

Vrhla som naňho karhavý pohľad. „Ehm, môj brat.“

„Múdry muž.“ Colin ma hravo potiahol za vlasy. Potom však zrazu opäť zvážnel. „Ak si si istá, že tá mora nenapáda teba – väčšinou si vyberajú len jednu obeť, kým sa nasýtia – bolo by najrozumnejšie, aby si zostala s bratom a zistila, či je naše podozrenie správne. To je však aj to najnebezpečnejšie. Preto tým nie som nadšený.“

Skotúľala som sa vedľa Colina na chrbát, pretože kým som ležala na ňom, moje myšlienky sa splietali do bláznivej zmesi.

„Myslíš si, že je to Tessa?“ spýtala som sa úzkostlivo.

„Nie, to si nemyslím. Tessa je prihlúpa na intrigánske akty pomsty. Tiež si nemyslím, že sa zdržiava pri mori. Paul predsa býva pri mori, pravda? Videl som vodu, keď som sa k tebe dnes v noci priblížil...“

„Áno. Speicherstadt Hamburg. Takmer more.“

„Tak je to iná mora. To by Tessa nespravila. A hlavne je vlastne fixovaná na mňa.“

„Apropo, Tessa,“ načala som tému, ktorá ma od Colinovho úteku zamestnávala dňom i nocou. Tessa a teoretická možnosť zabiť moru. „Povedal si, že ju nemôžeš zabiť, aspoň nie v boji. Bola by tu ďalšia možnosť...“

„... ktorú presne nepoznám a o ktorej ti ani nepoviem.“ Cítila som, ako sa mu napli svaly. Šum v jeho tele sa stával nepravidelným. Hlad sa vracal. A noc sa ešte zďaleka nekončila. Frustrovane som mlčala. Cítila som, že v tomto bode sa viac nedá urobiť. A zrazu som mala pocit, že je toho na mňa priveľa.

Colin sa ku mne otočil. S úľakom som zbadala, že mu oči červenkavo žiarili. Nebolo to zdravé žiarenie. Potreboval potravu. Cítila som, že už len moja prítomnosť stupňovala jeho hlad do nepríčetnej veľkosti. Opatrne som sa od neho odsunula. S poľutovaním potriasol hlavou.

„To nepomôže. Napĺňaš celú miestnosť. Všetko ťa iba posilnilo, Ellie. Boj proti Tesse, tvrdá zima. Tvoje sny. Cítim tú silu, aj keď ty si ju neuvedomuješ. A lov v mori sa stal ťažším. Je priteplo, ryby sú slabé, necítia sa dobre, sú takmer len na úteku pred vašimi sieťami. Veľryby som nenašiel žiadne. Tie majú aspoň sny... Odveziem ťa teraz na pevninu a potom...“

„Nie! Nie. Zabudni na to. Odmietam. Nedostaneš ma odtiaľto.“ Prstami som obopla železnú konštrukciu postele, hoci som vedela, že je to zbytočné. Vedľa mňa sedel démon. Pravdepodobne by ich uvoľnil, keby na ne len zľahka fúkol.

„Dopekla s tebou, tvrdohlavá ženská!“ zavrčal Colin. Bolo to po prvý raz, že na mňa zvýšil hlas, a nepáčilo sa mi to. „Si pri mne v nebezpečenstve, nechápeš to?“

„Áno, chápem to veľmi dobre, ale nepôjdem naspäť do člna, nie teraz v tejto búrke. Radšej sa nechám tebou olúpiť o sny, ako sa utopiť, pretože viem, aké to je...“ Hlas sa mi zlomil, keď som si spomenula na svoje zlé sny. Trápilo ma to dostatočne, keď som ich musela stále znovu prežívať; mala som ich takmer každú noc. Moje sny, city a spomienky boli tiež tým, čo som mohla hodiť na misku váh.

„Môžeme to spraviť kontrolovane. Darujem ti jednu zo svojich spomienok. Ešte nie si taký vyhladovaný ako vtedy na klinike...“

Colin ma chytil za plecia a triasol mnou, akoby ma chcel priviesť k rozumu. Nebolelo ma to, ale napriek tomu som sa snažila vyslobodiť.

„Ellie, nevieš, čo hovoríš!“ zvolal hrozivo.

„Áno, viem. A chcem to urobiť. Je to moje slobodné rozhodnutie. Prosím, Colin, prosím ťa o to. Nechcem tu zostať sama a už vôbec nechcem ísť von na more. Naháňa mi to strach!“

Nevidel ako veľmi? Musí mi predsa veriť! V núdzi som buchla päsťou do steny chaty, ale spôsobila som si pri tom iba bolesť. Colin zlostne kopol do malého šamlíka, ktorý veľkým oblúkom preletel miestnosťou a narazil do drezu. Nenechala som sa tým však ovplyvniť.

„Colin, prosím. Nemôže to byť horšie ako sen, v ktorom som videla, ako si ťa Tessa berie, ako ťa premenila, a to som tiež prežila.“

Nemohlo to byť horšie ako druhá plavba po otvorenom, besniacom mori. A nemohlo to byť horšie, ako sa ešte raz na neurčitý čas rozlúčiť s Colinom. Chcela som zostať pri ňom. Temne sa na mňa pozrel. Žeby o tom predsa rozmýšľal?

„Už dokonca viem, ktorú zo svojich spomienok ti dám...“ povzbudená som hovorila ďalej. Zdalo sa, že šumenie v Colinovom tele na to reaguje. Omamovalo ma, znelo ako hudba. „Vidím ju jasne pred sebou. Rýchlo si ju môžeš vziať. Pravdepodobne to vôbec nezbadám. Vtedy som...“

Colin sa predklonil a studenú ruku mi položil na ústa. „Pst. Mlč. Keď ju prezradíš, uberieš jej silu. Nechceme presne vedieť, čo nás čaká, keď lúpime. Tým je to výživnejšie.“ V hlase mu číhala žiadostivosť.

„Znamená to, že to spravíš?!“ zvolala som plná nádeje. Šumenie v jeho tele sa vystupňovalo do horúčkovitého pulzovania, ktoré bolo zo sekundy na sekundu ostrejšie, a napriek tomu ma stále viac omamovalo. Chcela som sa oňho oprieť, ale odstrčil ma od seba.

„Dočerta, Ellie... mal som ťa odtiaľto odviesť, nie diskutovať. Teraz je prineskoro.“

„Takže to spravíš?“ opakovala som úzkostlivo. Colin chvíľu mlčal a my sme začarovane načúvali ostrej symfónii jeho tela. Potom prikývol. Museli sme konať, inak by sa na mňa vrhol na člne. Premárnili sme náš čas. Po jeho súhlase mi odľahlo. Nemusím ísť von na more.

„Ďakujem,“ zašepkala som. Smela som zostať v chate, chránená a v bezpečí.

„Neďakuj. Obávaj sa,“ zamrmlal Colin. Podišiel k písaciemu stolu a zobral blok a ceruzku.

„Daj mi nejakú adresu, kam ťa môžem odviesť a kde sa môžeš zotaviť, ak by sa niečo pokazilo. Nie v Kaulenfelde. To je priďaleko.“

Zachvátila ma panika, pretože mi nikto nezišiel na um. Hoci – možno doktor Sand?

„Zoznámila som sa s jedným lekárom, ktorý...“

„Nie,“ prerušil ma Colin netrpezlivo. „Len nijakého lekára. Nakoniec ťa nepustí preč a mňa pravdepodobne tiež nie. Môže dôjsť k nepekným scénam. Nie. Musí to byť niekto, komu dôveruješ. Súkromná adresa.“

„Potom zostáva len môj brat. A tam je tá mora. Nemám nijakých priateľov v Hamburgu...“ Stroskotá to na tom?

Colin podráždene potriasol hlavou a zavrčal. „Tak adresu tvojho brata. Rýchlo. Zacítim, či tá mora je tam, alebo nie. Inak ťa budem musieť dopraviť do Kaulenfeldu... Neprivediem Paula do nebezpečenstva. Ellie, je to len pre istotu, nič viac. Pre všetky prípady...“

Nadiktovala som mu Paulovu adresu a spomenula, že Paul absolvoval polovicu štúdia medicíny, ale teraz pracuje ako galerista. Napriek svojmu novému povolaniu mal môj brat v lekárničke, ktorá sa skvela na stene v jeho spálni, impozantný arzenál liekov. Nestarala som sa o to, či ich Paul užíval, pretože všetky balenia boli úplne plné. Chcel tieto veci mať, tak ako kedysi. Aj prázdne škatuľky, ktoré mama a ocko vyhadzovali, vylovil zo smetného koša, uskladnil vo svojej detskej izbe a príbalové letáky čítal ako detské knižky. Ostatné deti mali vo svojich obchodíkoch múku a cukor, Paul prázdne obaly od acylpyrínu. Veci v lekárničke mal určite z nemocnice. Tabletky možno teraz nájdu po prvý raz uplatnenie.

Snažila som sa potlačiť nervozitu. „Kde sa budeš môcť zotaviť,“ povedal Colin. Nie: „Kde budeš môcť byť pochovaná.“ Zotaviť sa môžu len žijúci ľudia. Paula pravdepodobne mora napádala noc čo noc a vyzeral celkom dobre. Také strašné to teda nebude. Okrem toho sama určím, čo dám Colinovi, a dôverujem mu.

Colin ma pritiahol k sebe a moju tvár si pritlačil na hruď. Z jeho vône sa mi zakrútila hlava.

„Ellie, nechcem to spraviť, ale hlad je stále väčší a s ním nebezpečenstvo, že ti ublížim. Nestrácajme čas. Dobre ma počúvaj: Opri sa o mňa a mysli na tú spomienku tak intenzívne, ako sa len dá. Musíš uzavrieť svoju dušu, nič iné nesmiem dosiahnuť. Pokojne dýchaj. Ucítim, keď budeš pripravená, potom si ju vezmem a zobudím ťa. Pochopila si ma?“

„Áno,“ povedala som unavene a mala som pocit, že sa mi už rozpúšťa telo. Viečka som mala ťažké ako olovo. Spolu s Colinom som klesla na studenú podlahu. Jeho ramená ma pevne držali a šum v jeho hrudi prehlušil hučanie mora.

Mohlo sa to začať.

FLASHBACK

Teraz sa mi teplo rozlialo po pokožke, najprv triaška, potom dôverné a mäkké ako uspávanka. Opierala som sa ockovi o plece, cez chrbát prehodenú vlnenú deku. Len občas som otvorila oči, aby som sa presvedčila, či vonku pred malým okienkom ešte stále sneží. Rada som sa pozerala na snehové vločky, ako vo svetle petrolejovej lampy krásne poletujú v zimnej čierňave polárnej noci – takmer ako v rozprávke. A tiež som sa rada pozerala na maminu, ktorá stála v malej kuchynke a piekla oblátky. Voňali tak prekrásne, až sa mi v ústach zbiehali slinky.

Práve sme sa vrátili z prechádzky po snehu. Mrzla som, až som plakala od bolesti a slzy sa mi na lícach zmenili na ľad. Teraz však už bolo všetko v poriadku. Paul sa hral pred kozubom so svojím lekárskym kufríkom a môjmu plyšovému medvedíkovi prišíval pravú nohu, ktorú mu dnes ráno odtrhol – pravdepodobne len preto. Takmer sme si rozbili hlavy. Boli sme však brat a sestra a nikdy sme sa nedokázali na seba hnevať dlhšie ako dve hodiny.

Ocko pustil jednu zo svojich starých platní. Poznala som ju, a hoci som nepoznala slová, potichu som si ju pospevovala, oči zatvorené, hlavu uloženú v ockovom podpazuší, až mi únava vzala hlas a bola som čoraz ťažšia.

Prespím jedenie oblátok, ale nič to, bola som pri mamine a ockovi a Paulovi – neexistovalo lepšie, bezpečnejšie miesto na svete ako ockova chladná a napriek tomu taká teplá, silná hruď...

Teraz povolila. Skĺzla som nabok a tvárou som narazila do nahej ramennej kosti, vychudnutej a bledej. Zelenkavá koža sa napínala na tenkých svaloch. Preľaknuto som sa nadýchla a vtom som musela vracať. Páchlo to odporne sladko potuchlinou, rozkladom a hnilobou. Páchlo to smrťou. Rukami som chcela udierať okolo seba, aby som sa oslobodila, nemohla som sa však ani pohnúť. Bola som vtisnutá medzi nahými mŕtvymi telami. Pozerali sa na mňa prázdne oči, meravé a rozšírené, v ktorých sa ešte stále zračilo číre zdesenie. Niektoré tváre pôsobili prekvapene, akoby sa stalo niečo, čo nečakali, ale aj do ich výrazu sa pevne vryla hrôza. Bol to ich posledný pocit – čistá hrôza. Len ja, ja som žila. Žila som, hoci som už nedýchala, pretože ma zápach takmer obral o vedomie.

Mŕtvoly okolo mňa sa zrazu začali šmýkať. Presne som vedela, že sa nesmiem hýbať, žmurkať, mykať sa, pretože tí tam dolu by videli, že ešte žijem a všetko by sa začalo odznova. Experimenty, bitka, mučenie... Nezvládla som to. Nezvládla som to, pretože telá ma ťahali so sebou a bola som pritlačená na dievča, do ktorého tváre som hľadela, keď sa to začalo. Pozeralo sa nahor k tryskám a zrazu pochopilo, čo sa stalo. Niekoľko starších už kleslo na zem, pretože boli slabší ako deti. Dievča však malo ešte dosť síl a prizeralo sa, ako ľudia okolo neho zomierajú, a vedelo, že to čaká aj naň. Bez uvažovania som konala a mužovi vedľa mňa som ulúpila posledný sen, aby som ho darovala dievčaťu. Nech mu to padne ľahšie, a ešte stálo, keď už všetci ostatní boli dávno mŕtvi – okrem mňa.

Vzala som ju k sebe, privinula si ju na prsia, hladkala jej chrbát a nedokázala som odpovedať, keď vyslovila posledné slová: „Prečo nezomieraš?“ Prečo nezomieraš... Prečo nezomieraš...

Vtom ma hrčovité ruky chytili za členky a ťahali preč od dievčaťa, ktorému som nemohla pomôcť. Nikomu som nemohla pomôcť, mohla som sa len každý deň odznova prizerať ich zomieraniu...

„Zobuď sa! Ellie, dopekla, zobuď sa!“

Počula som ho, ale nebola som ochotná vo svojom živote povedať čo i len jediné slovo, vnímať nejaký cit, dovoliť akýkoľvek pohyb. Chcela som byť mŕtva. Toto všetko už nemalo nijakú cenu.

Nechala som Colina, aby ma vytiahol z chaty, von do búrky, hlavu mi ponoril do príboja, brutálne ma vyfackal, nasilu mi otváral viečka, pretože som dúfala, že ma pri tom zabije.

„Dýchaj, Elisabeth, okamžite začni dýchať! Okamžite, počuješ?“

Moje pľúca ho poslúchli, ale môj pohľad, ktorým som sa teraz naňho pozrela, bol plný nenávisti. Nechcela som dýchať a moje telo to napriek tomu robilo. Aj to som nenávidela. Nechcela som, nechcela som ho cítiť ani používať.

Colin ma príbojom vliekol k člnu, priviazal ma pevne k železným tyčiam, lano okolo hrude, lano okolo nôh. Jeho pokožka prekvitala a oči mu žiarili ako diamanty. Bol sýty. Ja som však nechcela už nikdy jesť. Nikdy. Ešte stále som v nose cítila mŕtvolný zápach a do smrti nezabudnem na oči toho dievčaťa. Preto som chcela, aby sa môj život skončil dnes.

Vezmi si ma, myslela som si, keď som meravo hľadela do noci, zatiaľ čo čln brázdil otvorené more. Konečne si ma vezmi. Nech sa potopíme. Utop ma. Búrka však nemala nijaké zľutovanie. Nechala ma nažive.

Colin ma stále nútil, aby som sa nadýchla, zaklonil mi hlavu a do hrdla mi nechal prúdiť svoj chladný dych, zatiaľ čo ja som zostávala bez pohybu.

Potom ma zrazu pochytila panika. Kričala som až do zachrípnutia, snažila som sa roztrhnúť putá, aby som mohla vyskočiť z člna, ale Colin mal práve tak málo zľutovania ako búrka.

Hnus a panika mi vstúpili do hlavy, pretože srdce to už nezvládalo, a keď sa čln hnal cez ľadové kryhy kanála a Colin ma niesol po schodoch nahor k bytu môjho brata, bola som od bolesti ako zmyslov zbavená. Zdalo sa, že sa mi do spánkov zarezávajú žeravé kopije a každý nádych, ktorý som robila proti svojej vôli, iba zosilňoval ostrú nevoľnosť, čo som pociťovala za čelom. Boli to obrazy, tie hrôzostrašné obrazy – museli odtiaľ von...

Keď Paul otvoril dvere, s nadľudskou silou som sa oslobodila z Colinovho náručia, doplazila som sa do chodby a mrnčiac som hlavou začala udierať o stenu.

„Ja som to vedel...“ ako z diaľky do môjho narušeného sveta znel Paulov hlas. „Prišla o rozum... Dnes ráno rozbila múr v kuchyni, jednoducho len tak, potom odišla s mojím porsche, spí na jednom z mojich obrazov...“

„Tvoja sestra nie je blázon, človeče,“ prerušil ho chladne Colin. „Jej rozum je jasnejší, ako tušíš, a presne v tom je problém. Máš tu morfium? Tabletky na spanie? Nesmie snívať, nie teraz...“

Colin sa ma snažil odtiahnuť od steny, ale s krikom som kopala okolo seba. Nechcela som, aby sa ma dotýkal, nikto sa ma nesmel dotknúť, nikto. Boli však silnejší.

Hoci som im a sebe rozškriabala tvár, hrýzla ich ruky a stále trepala nohami, odniesli ma na posteľ a pevne priviazali.

„Nemôžem jej dať injekciu, keď sa tak trepe,“ dychčal Paul zúfalo.

„Nechcem injekciu!“ revala som, ale môj hlas bol len slabým, nevýrazným škriekaním.

„Podržím ju. Poponáhľaj sa!“ S neúprosnou tvrdosťou mi Colin ruky a nohy pritlačil na matrac. Potom som zacítila mierne, takmer šteklivé pichnutie v nohe a už bolo pulzovanie v mojich spánkoch miernejšie.

„Nechajte ma zomrieť, prosím,“ prosíkala som, ale Paul mi do úst vložil malú tabletku a ako chorému zvieraťu mi hladkal krk, aby som ju prehltla.

„Teraz spi, Lassie,“ počula som šepkať Colina, kým som sa neprepadla do čierňavy. „Sľubujem ti, že nebudeš snívať.“

CHOROMYSEĽNÁ

„Nech je ticho! Povedz mu, aby bol ticho!“

Bolo mi celkom ľahostajné, že ma François videl tak, ako som práve vyliezla z postele – v starom rozťahanom Paulovom pyžame, neumytú a s divo rozstrapatenými vlasmi. Keby aspoň prestal rozprávať! Hrozilo, že sa mi z jeho hlasu hlava roztrhne. Už dlhé dni ma privádzal o rozum. Bolesti sa mi zahryzli do mozgu. Všetko, čo som chcela, bolo zastaviť ich. Inak som nič viac nechcela. Vôbec nič. Od Trischenu sa hlava stala mojím najhorším protivníkom. Trischen... ach bože. Prečo som si na to vôbec ešte spomínala? To som nesmela.

„A jéj, zase ona,“ hučal François, ohŕňajúc nosom, a ja som si nariekajúc pritlačila dlane na spánky. „Nechceš ju...?“ François spravil rukou pohyb, ktorý jednoznačne hovoril ‚odsunúť preč‘. Odsunúť na kliniku. Zavrieť.

Paul nervózne zavzdychal.

„Ellie, prosím, choď naspäť do postele, musíme prebrať niečo dôležité a ty by si si mala odpočinúť.“

„Nemôžete to robiť niekde inde?“ opýtala som sa unavene. Môj hlas znel tak zlomene, že som sa pri jeho zvuku striasla.

„Vieš, že ťa nenechám samu.“

Rossini pricupkal ku mne a otieral si hlavu o moje členky.

„Rossini, k nohe! K nohe, okamžite, šup, šup!“ zavolal ho François k sebe naspäť, akoby som jeho psa mohla nakaziť veľmi nebezpečnou chorobou. Paul sa ťažko dýchajúc postavil a vytlačil ma z kuchyne, zatiaľ čo François k sebe za obojok ťahal dychčiaceho Rossiniho. Bránila som sa, ale bola som taká vyčerpaná, že som sa nedokázala postaviť na odpor.

„Tak mi daj aspoň jednu tabletku, prosím, len jednu,“ prosíkala som. „Jednu proti bolesti alebo jednu na spanie. Inak to nevydržím.“

„Paul, čo sa teraz deje?“ vyštekol za nami François. Strhla som sa a podlomili sa mi kolená, Paul ma však držal. „Budeme pokračovať alebo nie? Paul, vieš, že tí ľudia čakajú na katalógy, musíme pokračovať...“

„Nevidíš, že moja sestra je chorá?“ odvetil Paul a ťažko premáhajúc sa ovládal.

„Chorá,“ zafučal François z kuchyne. „Chorá...“

Ešte raz som sa pokúsila odtrhnúť od Paula, ale jeho uchopenie bolo rezolútne. Koža pod jeho prstami ma pálila a klíčila vo mne neprekonateľná zlosť. Musí ma pustiť, okamžite.

„Najprv sa postarám o sestru. Najlepšie bude, ak pôjdeš domov. Zavolám ti, keď... keď budeme môcť ďalej pracovať. V poriadku?“

Nadávajúc a zlostne vrčiac preletel François aj so psom popri nás a zatresol za sebou dvere.

„Ellie, takto to ďalej nejde,“ sťažoval sa Paul, keď ma odviedol naspäť do postele. „A tabletku ti nedám. Takmer dva týždne si každé ráno a večer dostala po dva kusy – na tvoju hmotnosť je to už aj tak priveľa. Ellie, na začiatku to bolo morfium, teraz je to novalgin a ešte k tomu berieš silné tabletky na spanie – to sa nesmie trvalo užívať a ty to vieš!“

„Prosím, Paul, prosím!“

„Pýtam sa, čo je to za priateľa, ktorý ťa dostane do takého stavu, potom ťa dovedie ku mne, rozkáže mi, aby som ti dal morfium, a viac sa tu neukáže,“ zlostne nadával Paul. „Vlastne môžete hneď spolu...“ Prerušil sa. „Ten typ sa mi nepáčil.“

Ako ja, pomyslela som si. Veď tak to bolo. Paul sa obával toho, čo sa zo mňa stalo. A preto mi musí splniť želanie.

„Jednu jedinú. Si môj brat, prosím...“

„Áno, som tvoj brat, ale nie lekár. Za to, čo tu robím, by som mohol ísť do basy. Chcem, aby si sa dostala do rúk profesionála. Už dlhšie za to nedokážem zodpovedať. Zavolám svojmu domácemu lekárovi.“ Paul už z vrecka vybral mobil a hľadal číslo.

„Nie, Paul, nijakého lekára, budem opäť zdravá, keď mi dáš ešte jednu tabletku, len jednu...“ Aby som nesnívala a nespomínala. Nenechali ste ma zomrieť, tak ma aspoň nechajte zabudnúť.

Keď poľavil účinok tabletiek, začalo mi búšiť v spánkoch a s každým úderom sa obrazy v mojej hlave stávali jasnejšími – panické, zdesené oči, ktoré na mňa civeli, akoby som im mohla pomôcť; videla som bledé obkladačky na stene, sterilnú dlážku, všetky tie vychudnuté, utrápené telá, cítila som smrť a plyn, počula výkriky a prosby a nariekanie. Prihlasno, priostro. Zavrela som oči a prstami som si zapchala uši, nos som vtlačila do podušky, ale tie obrazy boli prisilné, naháňali ma. Až keď začali účinkovať ďalšie tabletky, pomaly sa rozplývali, boli neostré a strácali sa v sivých, upokojujúco chladných pásoch hmly, v ktorých zamŕzalo všetko, čo sa ku mne mohlo priblížiť.

Naďalej som chcela tupo hľadieť pred seba, nič necítiť a na nič nemyslieť. V šetko bolo rozmazané a mäkké, takže sa ku mne nemohla prebojovať ani túžba po Colinovi. Túžba po mužovi, ktorého by som nenávidela, keby som bola schopná takých silných citov. To som však nechcela. Preto som potrebovala tabletky. A hoci som svoj mozog cítila ako nefunkčnú, prázdnu hmotu, zrazu sa mi do vedomia predrala jasná myšlienka: Sandmann. Musí prísť Sandmann.

„Mám jedného lekára, Paul, zavolaj mu. Bola som uňho, keď som ti povedala, že idem upratovať. Je to odborník na poruchy spánku a má prax tu v Hamburgu. Ja predsa mám tie strašne zlé sny a potom celá tá vec s morami...“ Paul sa zarazil a pustil mobil.

„Ako sa volá?“ spýtal sa nedôverčivo. Neveril mi.

„Doktor Sand, pracuje v Jeruzalemskej nemocnici. Nechaj si ho prepojiť, povedz mu moje meno... že sem má prísť... au, moja hlava...“ nariekala som. Opäť sa to zhoršilo, hoci François odišiel. Pri každom nádychu, každom slove, každom záchveve tváre mi bolesť vrazila do spánkov a ako turbína rotovala v mojej hlave.

O pol hodiny sedel doktor Sand pri mne na okraji postele a ustarane sa na mňa pozeral. V izbe bol aj Paul.

„Paul, môžeš mi, prosím, doniesť pohár vody?“ poprosila som ho. Musela som sa ho zbaviť, aby som mohla otvorene hovoriť. Prikývol a rýchlo zmizol.

„Colin, ten cambion...“ šepkala som uštvane. „Darovala som mu jednu zo svojich spomienok, pretože bol hladný, a potom... potom sa niečo stalo, čo... odvtedy som taká! Mám bolesti a nechcem snívať, v žiadnom prípade, a potrebujem tabletky, naozaj ich potrebujem!“ Začula som Paulove kroky.

„Mohli by ste nás na chvíľu nechať osamote, pán Fürchtegott?“ poprosil zdvorilo doktor Sand Paula, keď mi položil na nočný stolík vodu. „Potom sa môžeme o všetkom porozprávať, ale v súvislosti s terapiou je vhodnejšie, ak sa najprv s pacientkou porozprávam sám medzi štyrmi očami.“

Paul to chápal, a tak sme mlčky počkali, kým sa utiahol do kuchyne.

„Elisabeth, čo presne sa stalo? Snažte sa spomenúť si.“

„Nie, prosím nie!“ zvolala som trasúcim sa hlasom. Vôbec som si nechcela spomenúť. „Je to všade... je to ako vrstva ľadu, neviem ju prelomiť, ale tiež viem, že ma to zabije, ak ju prelomím. Preto potrebujem tabletky. Keď ich beriem, necítim ten ľad.“

Lepšie som to nevedela vysvetliť. Zbavená odvahy som klesla naspäť do perín.

„Niečo potláčate, Elisabeth.“

„To viem tiež!“ vyštekla som na doktora. „Moje telo a moja hlava to robia za mňa. Nemôžem proti tomu nič robiť.“

Doktor Sand sa zhlboka nadýchol, nesnažil sa ma však dotknúť, za čo som mu bola veľmi vďačná. Ak by to urobil, zaryla by som mu nechty do ramena. Vyhla som sa jeho svetlosivým očiam, ale cítila som, že ma bez prestania presvecovali.

„Dobre, Elisabeth. Nechám vám tu niečo. Berte trikrát denne jednu tabletku, zapite ju pohárom vody. Prehltnúť, nie hrýzť. Potrvá niekoľko hodín, kým začnú účinkovať. Musíte byť trpezlivá, ale potom vám pomôžu. Keď sa budete cítiť lepšie, príďte za mnou do ordinácie.“

Otvoril svoj kufrík, chvíľu sa v ňom prehraboval a napokon mi položil na nočný stolík škatuľku s tabletkami.

„Ak to bude večer obzvlášť zlé, môžete si vziať aj dve. Nie viac, rozumiete? A bratovi o tom nepovedzte. Zdá sa, že je nepriateľom tabletiek. V mnohých prípadoch to môže byť správne, ale vo vašom nie.“

„Ďakujem...“ vzdychla som si. Okamžite som si vzala prvú pilulku. Mala slabý, korenistý zápach, ktorý sa mi zdal nejaký známy, ale vôbec som sa nenamáhala nad tým rozmýšľať. Chcela som len spať.

„Elisabeth...“ začal doktor Sand opatrne. „Tá mora, Colin... Od tej udalosti ste ho videli alebo ste s ním hovorili?“

„Nie,“ odpovedala som odmietavo. „A ani nechcem.“

„Možno to však budete musieť spraviť, aby ste zistili, čo sa stalo. Je v meste?“

„Neviem... Nezaujíma ma to. Nech zostane tam, kde je.“ Srdce mi začalo biť rýchlejšie, pretože spoznalo lož, a na moment sa oslobodilo z malátnosti môjho tela. Ľad sa natiahol cez jeho vzburu a donútil ho nájsť cestu naspäť k pomalým, znechuteným úderom.

Tabletky som si uložila pod podušku, obrátila som sa k stene a zavrela oči, aby som doktorovi Sandovi naznačila, že môže odísť. Aj odišiel. Počula som, ako prehodil niekoľko slov s mojím bratom. Krátky, vecný dialóg a potom buchli dvere. Potrvá niekoľko hodín, kým liek zaberie, povedal doktor. Niekoľko hodín – to bolo priveľa. Tak dlho nevydržím čakať – a chcela som spať, hoci bolo len neskoré popoludnie – tri alebo štyri ma nezabijú, i keď mi to bolo srdečne jedno. Trasúcimi sa prstami som ich vytlačila z plastového obalu a napchala si ich do úst. Posledným dúškom vody som ich spláchla dolu, práve včas, lebo do izby vošiel Paul.

„Je ti už trochu lepšie?“ Pôsobil takmer uvoľnene, akoby mu niekto sňal z pliec ťažkú záťaž. „Som rád, že konečne pripúšťaš pomoc, Ellie. Mohla si mi povedať sk ôr, že k nemu chodíš na terapiu.“

„Hanbila som sa za to,“ vyhovorila som sa.

„Nie je dôvod, aby si sa hanbila za chorobu. Ani jeden jediný. Počúvaj, musím bezpodmienečne s Françoisom pripraviť ten katalóg, máme dôležitého klienta v Dubaji, ktorý na to čaká. Môžeš si vybra ť: Buď príde François sem, alebo ja pôjdem k nemu. Samozrejme, počkám, kým zaspíš!“

Paulov hlas znel unavene. Každú noc sedel pri mne, na úzkej hosťovskej posteli, ktorú postavil ku stene oproti mojej posteli (ja som sa zdráhala spať v jeho posteli, jeho izba vo mne vyvolávala strach), a držal stráž. Nepohol sa odo mňa, nútil ma jesť a piť, pretože inak by som do seba nič nedala. Už som nevážila ani päťdesiat kilogramov. Bolo mi jasné, že som Paula okupovala. Bola som jeho novým zamestnaním na plný úväzok.

François bol z toho celý bez seba. A hoci som Françoisa nemala rada a neverila som mu, tak veľmi ma rušila myšlienka, že sa milujú, boli párom a Paul ho chcel vidieť. Nemohla som ho nútiť, aby zostal pri mne. A tabletky pod poduškou ma upokojovali. Už čoskoro nebudem cítiť chlad ľadu.

„Spokojne môžeš ísť k nemu. To je mi milšie, ako keby bol on tu. Nemusíš čakať, kým zaspím,“ mrmlala som, ale Paul zostal. Tabletky účinkovali rýchlejšie, ako som dúfala. Okolo tela sa mi uložila jemná vata. Moje myšlienky, beztak hluché a tupé, stratili akúkoľvek formu. Posledné, čo som počula, bolo zaklapnutie dverí a hučiaci motor porsche. Porsche... ako to, že bolo tu? Kto ho doviezol?

Aj táto myšlienka stratila svoju farbu ako kvapka atramentu v mori a ja som vďačne klesla do úplnej prázdnoty spánku.

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .