Andrew Fukuda 1 – Lov

Aj v tlačenej verzii.

Objednať si môžete na stránke

www.fragment.sk

Ďalšie e-knihy v edícii:

Prekliate mesto

Zrodení pre smrť

Andrew Fukuda

Lov– e-kniha

Copyright © Fragment, 2014

Všetky práva sú vyhradené.

Nijaká časť tejto publikácie sa nesmie rozširovať

bez písomného súhlasu majiteľov práv.

Venované Čching-Lee

Kedysi nás muselo byť viac. Som si tým istý. Asi nie toľko, aby sme zaplnili futbalovú tribúnu alebo aspoň kinosálu, ale určite viac, než nás je dnes. Vlastne si ani nemyslím, že z nás ešte niekto ostal. Okrem mňa. Presne tak sa to skončí, keď sa z vás stane lahôdka. Keď po vás zatúžia. Vyhyniete.

Pred jedenástimi rokmi objavili jednu dievčinku u nás v škôlke. Hneď v prvý deň, len čo prišla. Za okamih ju roztrhali. Čo si myslela? Možno ju náhly pocit osamelosti vyhnal do škôlky a naivne dúfala, že si tam nájde niekoho blízkeho. Učiteľka ohlásila, že je čas zdriemnuť si, a tá malá ako jediná ostala stáť na zemi. V náručí pevne zvierala svojho medvedíka, zatiaľ čo ostatní sa svižne šplhali k stropu. V tej chvíli to mala spočítané. Skončila. To rovno mohla vytiahnuť z úst svoje falošné tesáky, ľahnúť si na zem a ponúknuť sa im ako zákusok po obede. Spolužiaci na ňu v nemom úžase civeli spod stropu: Ale, ale, čo to tu máme? Počul som, že začala plakať. Prvá sa na ňu vrhla učiteľka.

V škole sa máte objaviť až po škôlke, keď vám už nehrozí popoludňajší spánok. Aj tak vás môžu nachytať. Môj tréner plávania bol raz taký rozčúlený z nášho laxného výkonu na turnaji škôl, že nás všetkých donútil, aby sme sa šli vyspať do šatne. Samozrejme, urobil to najlepšie, čo mohol, ale ja som sa takmer prezradil. Mimochodom, plávanie je bezpečné, a ak nemusíte, iný šport nerobte. Pot vás totiž stopercentne prezradí. Keď sa telo zahrieva, vylučuje pot. Na koži sa objavujú kvapky vody, ako keď slintá malé dieťa. Jasné, je to hnus. Všetci ostatní ostávajú studení, čistí a suchí. A ja? Som ako kvapkajúci kohútik. Takže zabudnite na beh, tenis, dokonca aj na šach. Plávanie je bezpečné, lebo vo vode sa pot skryje.

Ale to je iba jedno z pravidiel. Je ich oveľa viac. Môj otec do mňa všetky hustil od chvíle, ako som sa narodil. Nikdy sa neusmievaj, nepochechtávaj ani nesmej nahlas. Nikdy neplač ani nedovoľ, aby ti do očí vystúpili slzy. Za každých okolností si zachovaj neurčitý stoický výraz. Jediné emócie, ktoré občania dávajú najavo, sú chuť na glupanov a romantická túžba. Ja očividne ani jedno z toho nezažijem. Keď ideš cez deň von, nikdy si nezabudni na celé telo dôkladne naniesť krém. Spálená alebo dokonca len opálená pokožka sa v tomto svete ťažko vysvetľuje. Existuje kopa ďalších pravidiel, zaplnili by celý zošit, lenže to neznamená, že by som si ich niekedy zapisoval. Keby vás nachytali so zoznamom pravidiel, bolo by to pre vás rovnako osudné ako spálená koža.

Okrem toho mi ich otec každý deň pripomínal. Pri raňajkách, keď zapadalo slnko, vždy z toho množstva niekoľko vybral. Trebárs: Vyhýbaj sa priateľstvám. Dávaj pozor, aby si nezaspal na verejnosti (nudné vyučovanie a jazda autobusom sú obzvlášť nebezpečné). Nekašli. Nerob skúšky na jednotky, aj keby spochybňovali tvoju inteligenciu. Nedovoľ, aby tvoje telo ovládlo tvoju myseľ. Aj keby sa dievčatá na teba doslova vrhali, nikdy nepodľahni pokušeniu, pretože za žiadnu cenu nesmieš zabudnúť, že tvoja krása je prekliatie, nie požehnanie. Nikdy nezabudni, že… Toto všetko mi opakoval, zatiaľ čo mi rýchlo upravoval nechty, aby na nich neboli nijaké ryhy ani škrabance. Teraz mám všetky pravidlá doslova vypálené do mozgu. Sú pre mňa také prirodzené ako samotné prírodné zákony. A nikdy mi ani nenapadlo skúsiť niektoré z nich porušiť.

Až na jedno. Keď som začal chodiť do školy školským autobusom ťahaným koňmi, otec ma vždy napomínal, aby som sa neotáčal a nemával mu. Občania to totiž nerobia. Držať sa tohto pravidla bolo pre mňa zo začiatku poriadne ťažké. Kedykoľvek som v prvých dňoch nastúpil do autobusu, všetku svoju pozornosť som musel zamerať na to, aby som sa neotočil. Bolo to ako reflex, kašeľ, čo sa nedá potlačiť. A pre mňa, malého chlapca, to bolo dvojnásobne zložité.

Toto pravidlo som porušil len jediný raz, pred siedmimi rokmi. Bolo to v deň, keď sa môj otec dopotácal domov v roztrhaných šatách, akoby sa niekde pobil, a s poraneným krkom. Prestal dávať pozor, len na chvíľočku, a teraz mal na krku dva zreteľné zárezy. Po lícach mu až na košeľu stekali pramienky potu. Bolo na ňom vidieť, že už to vie. V očiach mal vydesený výraz, a keď ma pevne objal, z celého jeho tela vyžarovala panika. „Odteraz si sám, synak,“ precedil cez zaťaté zuby, zatiaľ čo telo mu zvierali bolestivé kŕče. O niekoľko minút neskôr, keď sa začal celý chvieť a tvár mal na dotyk desivo studenú, vstal a vybehol z domu do ranného svetla. Zamkol som dvere, ako mi prikázal, a utekal som do svojej izby. Zaboril som si tvár do vankúšov a reval som a reval. Bolo mi jasné, čo v tú chvíľu urobil. Utekal čo najďalej od domu, aby to stihol, kým sa premení a slnečné lúče začnú ako prúdy kyseliny spaľovať jeho vlasy, svaly, kosti, obličky, pľúca, srdce.

Na druhý deň, keď školský autobus zastavil pred mojím domom a koňom z rozšírených nozdier unikala para, som to pravidlo porušil. Nemohol som si pomôcť. Keď som nastúpil do autobusu, otočil som sa. No vtedy to už neprekážalo. Môj otec tam nebol. Ani vtedy, ani nikdy potom.

Otec mal pravdu. Od toho dňa som bol sám. Kedysi sme boli štvorčlenná rodina, ale to už bolo dávno. Ostali sme len my dvaja s otcom a stačilo nám to. Matka aj sestra mi chýbali, ale bol som primalý, aby som k nim dokázal priradiť nejaké konkrétne tváre. Dodnes sú len tieňmi v mojej pamäti. Ale niekedy, dokonca aj teraz, počujem spievajúci ženský hlas, a to ma vždy dosť rozhodí. Zakaždým mi hneď napadne: Matka mala krásny hlas. Zato otcovi nesmierne chýbali. Nikdy som ho nevidel plakať, dokonca ani vtedy nie, keď sme spálili všetky fotky a denníky. Lenže neraz som sa prebudil uprostred dňa a videl som, ako s chvejúcimi sa plecami pozerá von oknom a na zachmúrenú tvár mu dopadajú slnečné lúče.

Otec ma pripravil na to, že raz budem sám. Vedel, že ten deň nakoniec príde, hoci, myslím si, že niekde hlboko vo svojom vnútri bol presvedčený, že to bude on, kto ostane posledný, nie ja. Roky do mňa vtĺkal všetky pravidlá, takže ich poznám lepšie ako sám seba. Aj teraz, keď sa za súmraku chystám do školy, čo predstavuje zdĺhavý proces umývania, obrusovania nechtov, holenia rúk a nôh (a odnedávna tiež niekoľkých chlpov na hrudi), nanášania krému (na zakrytie telesného pachu) a leštenia falošných tesákov, počujem v hlave jeho hlas, ako mi tie pravidlá opakuje.

Vždy keď si naťahujem ponožky, počujem, ako ma jeho hlas varuje: Neprespávaj u kamarátov. Nepospevuj si ani nepískaj. A potom počujem pravidlo, ktoré pripomínal iba tak raz do roka. Nikdy nezabudni, kto si. Nikdy mi nebolo jasné, prečo to otec hovoril. Pretože to je ako nezabudnúť, že voda je mokrá, slnko páli a sneh je studený. Opakujem si to každý deň, každú hodinu. Každý raz, keď si holím nohy alebo sa snažím zadržať kýchnutie, potlačiť smiech či predstierať zľaknutie aj pri najmenšom záblesku svetla, si pripomínam, kto som.

Falošný občan.

Žrebovanie

T ento rok som dovŕšil sedemnásť rokov, takže už nemám nárok na školský autobus. Teraz chodím pešo, a rád. Kone – čierne ozruty, kedysi v obľube pre svoju schopnosť vy hľadať korisť, dnes využívané hlavne na ťahanie kočov – ľahko odhalia môj jedinečný pach. Niekoľko ráz obrátili hlavy mojím smerom a civeli na mňa s divoko rozšírenými nozdrami. Chôdza osamote pod temnou večernou oblohou mi vyhovuje oveľa väčšmi.

Z domu odchádzam zavčasu, rovnako každý večer. Keď sa ocitnem vo vstupnej bráne, vidím učiteľov i  študentov na koňoch a  kočoch, sivé tiene v hlbokej tme.

Je zamračené, takže noc je zvlášť temná. Temnota  – týmto slovom označoval otec noc, ktorá všetko navôkol zahalí svojím tmavým plášťom. Tma ma núti prižmúriť oči, čo je jeden z dôvodov, prečo je taká nebezpečná. Všetci ostatní žmúria, iba keď jedia niečo kyslé alebo cítia hnilobu. Nikto nepriviera oči len preto, že je tma. Je to istá cesta na smrť, a  tak si nedovolím viac, než zľahka pokrčiť obočie. V každej triede si sadám čo najbližšie k ortuťovým lampám, ktoré vyžarujú len slabulinký náznak svetla. Väčšina občanov má radšej prítmie než čiernočiernu tmu. Takto znižujem riziko nechceného prižmúrenia očí. Občania nemajú radi miesta v blízkosti lámp – pre nich je tam priveľa svetla –, takže vždy poľahky nejaké nájdem.

Taktiež neznášam, keď ma učitelia vyvolávajú. Prežívam vďaka tomu, že sa držím v  úzadí, že na seba nepútam pozornosť. Keby ma vyvolali, tak ako dnes ráno učiteľ matematiky, všetky oči by sa sústredili priamo na mňa. On vyvoláva častejšie než ostatní učitelia, čo vysvetľuje, prečo ho nemám rád. Píše tým najmenším písmom, aké som kedy videl, takže jeho čmáranice na tabuli v  prítmí triedy je takmer nemožné prečítať.

„No, H6? Čo myslíte?“

H6 je moje označenie. Sedím v rade H na stoličke 6, tak som H6. Označenie sa mení podľa toho, kde práve som. Trebárs v triede občianskej náuky som D4.

„Nebude prekážať, ak neodpoviem?“

Uprene na mňa pozerá. „No, vlastne bude. Tento týždeň je to už druhý raz.“

Dívam sa na tabuľu. „Som z toho úplne vedľa.“ Odolávam poku šeniu rozlúštiť čísla na tabuli, lebo sa bojím, že by som mohol nechtiac prižmúriť oči.

Učiteľ si ma pátravo prezerá. „Tak toto neberiem… Viem, že to zvládnete. V písomných testoch vždy excelujete. Túto rovnicu vyrátate aj v spánku.“

Študenti sa začínajú otáčať ku mne. Síce len niekoľkí, ale aj tak ma to dosť znervózňuje. Dokonca aj dievč ina, čo sedí predo mnou, Ashley June. Jej označenie v triede je G6, ale ja ju v duchu volám Ashley June . Už odo dňa, keď som ju pred rokmi uvidel prvý raz.

Otočí sa a díva sa na mňa svojimi obrovskými zelenými očami. Tvári sa chápavo, akoby jej konečne došlo, že zozadu často túžobne očami hladím jej husté gaštanové vlasy (majú nádhernú, fakt dokonalú farbu!) a smutne spomínam na ten hodvábny pocit v rukách spred mnohých mesiacov. Zadíva sa mi do očí a vyzerá prekvapene, že som neuhol pohľadom, tak ako to robím už niekoľko rokov. Od prvej chvíle, ako som si všimol jej záujem o mňa, od chvíle, ako sa mi pri pohľade na ňu zachvelo srdce.

„H6?“ Učiteľ klepe kriedou o  tabuľu. „No tak, len to skúste!“

„Vážne to neviem.“

„Čo sa s vami stalo? Veď toto je základné učivo!“ Prebodáva ma pohľadom. Patrím medzi najchytrejších študentov a on to vie. Pravda je taká, že by som mohol byť najlepší, keby som chcel. Učím sa tak ľahko, že sa doma ani nemusím pripravovať, ale zámerne chcem zapadnúť medzi priemer. Byť najlepší znamená byť v centre pozornosti. „Pozrite sa sem, vyriešime to spoločne. Len prečítajte zadanie.“

Začína to byť nebezpečné, ale ešte nie je dôvod na paniku. Zatiaľ.

„Vyzerá to, že môj mozog sa ešte neprebudil.“

„Stačí, keď prečítate zadanie. To je všetko, čo od vás chcem.“ Jeho hlas znie stále tvrdšie.

Teraz sa mi to už vôbec nepáči. Začína to brať osobne.

Obracajú sa ku mne ďalšie oči.

Od nervozity sa mi chce kašľať. Zrazu si to uvedomujem. V poslednej chvíli. Občania nekašľú. Nadýchnem sa a pomaly vydychujem. Odolávam nutkaniu utrieť si hornú peru, kde mi určite začínajú vystupovať kropaje potu.

„Musím vás o to požiadať znova?“

Ashley June ma teraz sleduje ešte uprenejšie. Chvíľu sa mi zdá, že pozoruje moju hornú peru. Vidí tam odlesk potu? Alebo som pri holení zabudol na nejaký chĺpok? Potom zdvihne ruku, dlhú štíhlu bledú, pripomínajúcu labutí krk vynárajúci sa z vody.

„Myslím, že to viem, poznám riešenie,“ hovorí a vstáva zo stoličky. Berie kriedu učiteľovi z ruky a ten je zaskočený jej priamosťou. Študenti väčšinou nechodia k tabuli bez vyzvania. Ale Ashley June vždy dostane, čo chce. Prečíta rovnicu a  potom rýchlo píše veľké písmená a  číslice . O  chvíľu je hotová, sama si príklad odfajkne a na koniec pripíše A+ . Opráši si ruky a vracia sa na svoje miesto. Niektorí študenti spolu s učiteľom sa začínajú škriabať na zápästiach.

„To bolo vtipné,“ vraví učiteľ. „Páčilo sa mi to.“ Škriabe si zápästie ešte rýchlejšie a   ďalší študenti sa k nemu pridávajú. Škrabot nechtov na pokožke sa nesie po celej triede.

Pridávam sa k nim a dlhými nechtami si škriabem zápästie, aj keď sa mi to vôbec nepáči. U mňa to nefunguje, necítim svrbenie, keď sa mi zdá niečo vtipné. Môj prirodzený inštinkt mi káže usmiať sa – to znamená roztiahnuť pery a odhaliť zuby –, a nie poškriabať si zápästie. Mám tam citlivé nervové zakončenia, nie vtipnú kosť.

Zrazu sa zo školského rozhlasu ozýva hlásenie. Všetci sa prestávajú škriabať a narovnávajú sa. Z reproduktorov znie robotický hlas neurčitého pohlavia.

„Dôležité oznámenie!“ zahučí. „Dnes v noci, už o tri hodiny, o druhej ráno prednesie Vládca Vyhlásenie celému národu. Vypočuť si ho majú všetci občania. Vyučovanie bude v tomto čase zrušené a všetci učitelia, študenti aj administratívni pracovníci sa zhromaždia v aule, kde budeme sledovať priamy prenos vystúpenia nášho milovaného Vládcu.“

Po doznení záverečnej znelky všetci ostávajú ticho. Hlásenie nás zarazilo. Vládca, ktorý sa na verejnosti neukázal už niekoľko desaťročí, takmer nikdy nevystupuje v televíznych prenosoch. Akékoľvek oznámenia väčšinou necháva na štyroch ministrov, ktorí pod neho spadajú a majú na starosti vedu, vzdelávanie, výživu a právo. Alebo na pätnástich riaditeľov, ktorí riadia prácu s koňmi, mestskú infraštruktúru, výskum glupanov a tak ďalej, a spadajú pod jednotlivých ministrov.

A tiež nikto neprehliadol, že to má byť Vyhlásenie. Všetci začínajú špekulovať o jeho obsahu. Takáto forma príhovoru k národu sa využíva iba vo výnimočných prípadoch. Za posledných pätnásť rokov to bolo len dva razy. Raz pri príležitosti Vládcovej svadby a druhý raz, keď išlo o populárny Lov na glupanov.

Hoci sa posledný Lov na glupanov odohral pred desiatimi rokmi, občania o  ňom ešte stále hovoria. Palác všetkých prekvapil oznámením, že v  tajnosti chová osem glupanov. Osem živých plnokrvných glupanov. Vládca, ktorý chcel občanom v dobe finančnej krízy pozdvihnúť náladu, sa rozhodol vypustiť všetkých ô smich do divočiny. Glupani, roky chovaní v utajení, boli tuční a pomalí, zmätení a vydesení. Vypustili ich do divočiny ako kozľatá na jatky, takže nemali najmenšiu šancu. Dostali dvanásťhodinový náskok. A skupinka šťastlivcov, ktorých určil žreb, zas dostala povolenie vrhnúť sa na nich. Do dvoch hodín bolo po love a Vládcova popularita raketovo vzrástla.

Cestou do jedálne pozorujem všade okolo seba vzrušenie. Veľa občanov dúfa, že bude vyhlásený ďalší Lov na glupanov. Vraj sa bude znova žrebovať. Niektorí sú skeptickí – vari glupani ešte nevymreli? Dokonca aj pochybovači slintajú nad tou predstavou a pramienky slín im tečú po bradách až na košele. Nikto z nich glupana neochutnal, nikto nepil jeho krv, nehodoval na jeho mäse už dlhé roky. Ibaže tá predstava, že by vláda mohla niekde schovávať zopár glupanov a  že každý občan by mal šancu byť vyžrebovaný ako úča stník Lovu… V škole to bzučí ako vo včeľom úli.

Spomínam si na Lov spred desiatich rokov. Aj na to, ako som sa niekoľko nasledujúcich rokov neodvážil zaspať od strachu z nočnej mory, ktorá mohla ovládnuť moju myseľ – desivé obrazy plné hrôzy, násilia a krvi. Hrozivé výkriky paniky, zvuky trhania mäsa a lámania kostí, rozliehajúce sa v nočnom tichu. Budieval som sa s nárekom a ani ochranné otcovo náručie ma nedokázalo upokojiť. Opakoval mi, že je všetko v poriadku, že to nebola skutočnosť, iba sen. Netušil však, že aj vtedy, keď sa mi prihováral, v hlave mi znel neutíchajúci zúfalý krik sestry a matky, ktorý sa z nočnej mory prelieval do skutočného sveta.

V jedálni je živo. Dokonca aj kuchárky preberajú Vyhlásenie, zatiaľ čo na taniere naberajú jedlo zo syntetického mäsa. Obedy sú pre mňa vždy náročné, pretože nemám nijakých priateľov. Som samotár, čiastočne preto, lebo je to bezpečnejšie – čím menej komunikácie, tým menšia možnosť prezradenia. Najmä však preto, lebo predstava, ako vás zaživa na kusy trhá váš takzvaný kamarát, akékoľvek bližšie vzťahy prakticky vylučuje. Pokojne si hovorte, že som prehnane náročný, ale vidina smrti v rukách alebo zuboch kamaráta, ktorý z vás za chvíľu vysaje všetku krv… také priateľstvo, to nie je nič pre mňa.

Väčšinou teda obedujem osamote. Lenže dnes v jedálni takmer niet voľného miesta. Zrazu si všimnem F5 a F19 z hodiny matematiky, ktorí sedia spolu, a pridám sa k nim. Obaja sú blbci, F19 o niečo väčší. V duchu ich volám Idiot a  Kretén .

„Ahoj, chalani,“ prihováram sa im.

„Čau,“ odpovedá Idiot bez toho, aby sa na mňa pozrel.

„Všetci hovoria o tom Vyhlásení,“ pokúšam sa o konverzáciu.

„Hej,“ prehodí Kretén a  ďalej sa napcháva. Potom chvíľu jeme bez slova. S  Idiotom a Kreténom je to vždy tak. Sú to počítačoví maniaci, čo cez deň skoro ani nespia. Keď s nimi obedujem – zhruba raz za týždeň –, niekedy za celú dobu nepovieme ani jediné slovo. To sú chvíle, keď mi je s nimi najlepšie.

„Niečo som si všimol,“ ozýva sa Kretén po chvíli.

Pozriem sa naňho. „A čo?“

„Niekto ti venuje parádnu dávku pozornosti.“ A zahryzne do ďalšieho kusa mäsa, surového a krvavého. Krv mu steká po brade a kvapká do téglika na stole.

„Myslíš učiteľa matiky? No, ten mi asi nikdy nedá pokoj.“

„Nie, hovorím o niekom inom. O dievčati.“

Tentoraz sa naňho pozriem nielen ja, ale aj Idiot.

„To myslíš vážne?“ pýta sa.

Kretén prikyvuje. „Už na teba čumí zopár minút.“

„To asi nie na mňa.“ Beriem si ďalší kúsok jedla. „Skôr sa díva na jedného z vás.“

Idiot a Kretén sa pozrú jeden na druhého. Idiot sa chvíľu škriabe na zápästí.

„Je to čudné,“ pokračuje Kretén. „Prisahám, že ťa sleduje už pekne dlho, nielen dnes. Posledných pár týždňov pri každom obede.“

„To je fuk,“ predstieram nezáujem.

„No vidíš, práve teraz sa na teba díva. Je za tebou, pri tom stole pod oknom.“

Idiot sa hneď musí obzrieť. Keď sa otočí naspäť, rýchlo a tvrdo sa škriabe na zápästí.

„Čo je na tom vtipné?“ pýtam sa, keď si vkladám do úst ďalší hlt, aby som odolal nutkaniu otočiť sa.

Idiot sa škriabe ešte viac. „Mal by si sa mrknúť. Nerobí si srandu.“

Pomaly sa otáčam a rýchlo pozriem na miesto, kam ukazujú. Pod oknom je len jeden stôl. Sedí tam skupinka dievčat. Klub neodolateľných. Tak ich volajú. Ten okrúhly stôl patrí im a ostatní vedia, že podľa nepísaných pravidiel si tam nemajú sadať. Je to územie Neodolateľných, populárnych dievčat s krásnymi chlapcami a dizajnovým oblečením. K tomuto stolu sa smiete priblížiť, len ak vám to dovolia. Dokonca aj ich frajeri poslušne čakajú v  úctivej vzdialenosti, kým dostanú povolenie pristúpiť.

Ani jedna z nich sa na mňa nepozerá. Rozprávajú sa, porovnávajú si šperky a svet mimo stola ich nezaujíma. Zrazu sa však jedna z nich na mňa zadíva, zachytí môj pohľad a pozerá sa mi do očí. Je to Ashley June a má ten istý smutno-túžobný pohľad, akých na mňa za posledné roky vrhla už desiatky.

Uhýbam očami a obraciam sa späť. Idiot s Kreténom si škriabu zápästia ako šialení. Na tvári cítim horúčavu z toho, ako nebezpečne sa červenám, ale oni sú našťastie až príliš zamestnaní škriabaním, aby si to všimli. Niekoľko ráz sa poriadne zhlboka nadýchnem, kým horúčava nezmizne.

„Tak mi napadá…“ povie Idiot, „nešla tá baba po tebe už skôr? Vlastne hej, myslím, že áno, pred pár rokmi.“

„Jasné, stále na teba berie, stále by ťa chcela,“ pritakáva Kretén a obaja si navzájom príšerne škriabu zápästia.

Popoludňajší plavecký tréning – áno, môj tréner je šialenec – takmer zrušili. Nikto z tímu sa nevie sústrediť. V  šatni to hučí najnovšími dohadmi o  Vyhlásení. Čakám, kým všetci odídu, aby som sa mohol prezliecť. Práve si sťahujem tričko, keď niekto vojde dnu.

„Ahoj,“ zahučí Pozér, kapitán tímu, zhodí zo seba šaty a naťahuje si obtiahnuté plavky Speedo. Potom sa švacne na zem a začne robiť kľuky, aby si rozohrial tricepsy a svaly na prsiach. A v skrinke naňho čaká činka, ktorou si posilňuje bicepsy. Majster Pozér to tak robí pred každým tréningom, vždy sa rozohreje na maximum. Tam vonku má svoj fanklub, najmä medzi prváčkami a druháčkami. Videl som, ako si necháva ohmatávať svoj namakaný hrudník. Predtým baby pokukávali aj po mne, tie odvážnejšie sa dokonca pokúšali na tréningu so mnou hodiť reč, ale rýchlo pochopili, že som najradšej, keď ma nikto neruší. Pozér našťastie pritiahol všetku ich pozornosť na seba.

Bleskovo robí ďalšie kľuky. „Určite to bude Lov na glupanov,“ prehodí v krátkej pauze. „Lenže tentoraz by sa mali vykašľať na žrebovanie. Jednoducho by mali vybrať tých najsilnejších. Potom by som to,“ dodá, pričom sa zdvihne na rukách, „mal isté.“

„O tom nepochybujem,“ odpovedám. „Pri Love vždy víťazili svaly nad mozgom. Je to o prežití tých najsilnej ších…“

„A víťaz berie všetko,“ zdôrazní pri posledných desiatich k ľu koch, pričom záverečné tri robí na jednej ruke. „Život v tom najdrsnejšom zmysle slova, tak to mám rád. Sila zvíťazí. Vždy víťazila a vždy bude.“ Pyšne si pohladí bicepsy a vyráža k dverám. Až potom zhadzujem zo seba šaty a obliekam si plavky.

Tréner na nás reve, už keď skáčeme do bazéna , a neprestáva zúriť, že mu počas zahrievacích kôl nevenujeme dostatok pozornosti. Voda, ktorá je na mňa aj tak dosť ľadová, ma dnes úplne mrazí. Sťažuje sa dokonca aj niekoľko mojich spolužiakov, napriek tomu, že im studená voda nikdy neprekáža. Na nikoho nepôsobí tak, ako na mňa. Trasiem sa a na celom tele mi naskakuje husia koža , ako hovorieval otec. To je ďal šia z  mnohých vlastností, ktorými sa líšim od ostatných. Aj keď vyzeráme takmer identicky, existuje veľa zásadných rozdielov, ktoré zakrýva krehký a zradný obraz podobnosti.

Všetci dnes plávajú pomaly. Sú rozrušení, o tom niet pochýb. Musím zrýchliť, musím sa viac snažiť. Robím, čo môžem, aby som sa netriasol. Dokonca aj pri normálnej teplote vody mi trvá celých dvadsať minút, kým sa zahrejem. Dnes cítim, že sa moje telo namiesto zahrievania ochladzuje. Musím plávať rýchlejšie.

Po zahrievacom kole odpočívame v plytkejšej vode bazéna. Mám problém udržať sa, aby som nezačal plávať zakázaným štýlom.

Tak ma videl len môj otec, už pred mnohými rokmi. Išli sme si cez deň zaplávať do bazéna. Ani neviem prečo, ponoril som si hlavu pod vodu. Nos alebo uši ponorené pod hladinou môžu byť prvým znakom topenia sa. Plavčíci to starostlivo sledujú. Keď vidia niekoho s hlavou hoci len trochu pod vodou, okamžite siahajú po píšťalkách a záchranárskych pomôckach. Preto voda v bazéne aj na tom najhlbšom mieste siaha len do výšky pása. Pre občanov hĺbka znamená nebezpečenstvo, paralyzuje ich. Keď pohodlne nedočiahnu na dno s bradou nad vodou, zachváti ich panika. Stuhnú, voda ich pohltí a utopia sa. Mnohí občania preto považujú plávanie za šport pre ad renalínových šialencov, ktorí radi koketujú so smrťou. Ale skutočnosť je úplne iná. V tomto bazéne sa kedykoľvek môžete bezpečne postaviť. Voda je taká plytká, že vám nesiaha ani po pupok.

Lenže ja som si v ten deň ponoril hlavu pod vodu. Neviem, čo ma to pochytilo. Potom som sa ponoril celý a urobil som niečo s dychom. Neviem to opísať, proste som ho zadržal. Držal som vzduch v pľúcach so zavretými ústami. Niekoľko sekúnd som bol v pohode. Viac než niekoľko. Viac než desať. Desať sekúnd som bol pod vodou a neutopil som sa.

Dokonca som sa ani nebál. Otvoril som oči a pred sebou som rozmazane videl svoje ruky. Počul som, ako otec kričí, a videl som, že rýchlo pláva ku mne. Povedal som, že mi nič nie je, a ukázal som mu, ako som to urobil. Najprv mi neveril, stále sa vypytoval, či som naozaj v poriadku. Nakoniec to aj sám vyskúšal. Ani trochu sa mu to však nepáčilo.

Pri najbližšom plávaní som to urobil znova. A potom som to ešte vylepšil. S hlavou pod vodou som natiahol obe ruky pred seba a striedavo som nimi zaberal nad hladinou. Odrážal som sa od vody a kopal som nohami. Bolo to skvelé. Potom som sa postavil a vykašliaval som vodu. Otec ustarostene vyrazil ku mne, ale ja som začal znova, zaberal som rukami vo vode, kopal nohami, až som otca zanechal ďaleko za sebou. Doslova som letel.

Keď som plával naspäť k nemu, nesúhlasne a nazlostene krútil hlavou. Nemusel nič hovoriť, aj keď neskôr mi to neprestajne vtĺkal do hlavy. Všetko mi bolo jasné. Nazval to zakázaný štýl . Povedal, že tak ma už nikdy nechce vidieť plávať. A ja som tak už nikdy neplával.

Ale dnes mi je vo vode hrozne zima. Všetci plávajú pomaly, rozprávajú sa a smejú s hlavami nad vodou, zatiaľ čo rukami a nohami mávajú pod hladinou ako kačky. Túžim sa prudko odraziť a plávať, aby som sa zahrial.

Čoskoro cítim, ako sa ma zmocňuje triaška.

Keď trochu zdvihnem pravú ruku, vidím na nej husiu kožu. Vyze rá smiešne, ako koža chladeného kurčaťa. Rýchlejšie zaberám rukami, snažím sa čo najviac posúvať dopredu. Som príliš rýchly. Narážam hlavou do nôh plavca predo mnou. Keď sa to stane druhý raz, otrávene na mňa fľochne.

Musím spomaliť.

Chlad sa mi zažiera až do kostí. Viem, čo musím urobiť. Musím vyliezť z vody, kým sa nezačnem nekontrolovane triasť. Musím ujsť do šatne. Lenže keď zdvihnem ruky nad vodu, hneď mi znova naskočí husia koža – nechutná ako bublinková fólia – a pred očami všetkých. Potom sa mi začne diať niečo čudné s bradou. Začne mi klepotať, zuby narážajú o seba. Pevne zvieram pery.

Keď tím dokončí kolo, chvíľu odpočívame. Plávali sme dosť rýchlo, takže nám do ďalšieho kola ostáva dvanásť sekúnd. Bude to najdlhších dvanásť sekúnd v mojom živote.

„Zabudli zapnúť kúrenie,“ sťažuje sa niekto. „Voda je dnes hrozne studená.“

„Údržbári na to kašlú, asi riešia Vyhlásenie.“

Voda nám siaha len do pásov, ale ja zostávam skrčený, celé telo mám pod vodou. Prstom si prejdem po pokožke. Všade cítim malé hrbolčeky. Dívam sa na hodiny. Ešte desať sekúnd! Desať sekúnd, než budem môcť zase vyraziť a dúfať…

„Čo je to s tebou?“ pýta sa Pozér a hľadí na mňa. „Vyzeráš chorý.“ Všetky oči ma uprene sledujú.

„N-n-nič,“ zakoktám roztraseným hlasom. Znova pozerám na hodiny. Ešte deväť sekúnd. Akoby niekto tie ručičky na hodinách prilepil!

„Tréner!“ kričí Pozér a máva pravou rukou. „Niečo s ním je!“

Tréner otočí hlavu a vzápätí celé telo. Smeruje k nám aj so svojím asistentom.

Zdvíham ruky po zápästia. „Nič mi nie je,“ uisťujem ich, ale hlas sa mi trasie. „Som v pohode, poďme plávať!“

Dievča predo mnou si ma starostlivo prezerá. „Čo to má s hlasom? Prečo sa tak trasie?“

Od strachu mi prejde mráz po chrbte a roztrasie sa mi aj žalúdok. Rob, čo môžeš, aby si prežil, vravieval mi otec, keď ma hladkal po hlave. Rob, čo môžeš.

Vo chvíli, keď sa ku mne približujú obaja tréneri a všetci hľadia na mňa, mi zrazu dochádza, ako môžem prežiť. Vyvraciam sa do vody! A už sa okolo mňa rozlieva zelenožltá hmota zlepená slinami. Niekoľko väčších kúskov klesá na dno.

„Fuuuj, to je nechutné !“ ziape dievča a odháňajúc od seba vývratky cúva dozadu. Ostatní tiež ustupujú a v panike rukami čeria vodu. Zelená škvrna vývratkov sa vracia ku mne.

„Okamžite von z vody!“ zreve na mňa tréner.

Idem. Väčšina spolužiakov je priveľmi vydesená zo znečistenej vody, než aby si všimla moje trasúce sa telo s husou kožou. Tréner so svojím asistentom podídu ku mne. Zdvíham ruku a predstieram vracanie. Obaja sa hneď zastavia.

V predklone utekám do šatne. Za dvermi vydávam dávivé zvuky, pričom sa utieram a rýchlo obliekam. Nemám veľa času, kým za mnou dorazia. Stále sa trasiem, dokonca aj oblečený. Počujem, ako prichádzajú. Hodím sa na zem a rýchlo robím kľuky. Urobil by som hocičo, aby som sa zahrial.

Nezaberá to, neprestávam sa triasť. Keď začujem prvé opatrné hlasy vo dverách šatne, bleskovo zhrabnem tašku a padám preč. „Nie je mi dobre,“ vychrlím, keď bežím okolo nich. Tréneri so znechutenými tvárami ustupujú, ale to je v poriadku, na podobné pohľady som zvyknutý.

Rovnako sa na seba pozerám do zrkadla, keď som sám doma.

Keď dlho žijete tak, že sa snažíte niekým nebyť, čoskoro tú podobu začnete nenávidieť.

Na hodine angličtiny, tesne pred Vyhlásením, sa už nikto nedokáže sústrediť. Všetci chcú hovoriť len o tom, dokonca aj učiteľka, ktorá už dávno prestala predstierať, že učí.

Potichu sa snažím rozmrznúť, chlad cítim až v kostiach. Učiteľka je presvedčená, že bude vyhlásený ďalší Lov. „Nemyslím si, že Vládca by sa mal znova oženiť,“ špekuluje, zatiaľ čo s pohľadom upretým na hodiny odpočítava, koľko minút chýba do dvoch hodín.

O trištvrte na dve konečne odchádzame do auly, kde to vrie od vzrušenia. Učitelia stoja po stranách a nervózne prešľapujú. Vzadu postávajú aj nervózni údržbári. A  úderom druhej hodiny sa na plátne pred nami rozsvieti náš národný symbol: dva biele tesáky symbolizujúce Pravdu a Spravodlivosť. Na chvíľu projektor desivo zapraská a zhasne. Po sále sa rozlieha frflanie. Technici rýchlo bežia k obrov skému ťažkému projektoru, ktorý aj s ostatnou technikou tróni uprostred auly. Za minútu ho opravia.

Práve včas. Vládca, sediaci za stolom vo svojej Okrúhlej pracovni, je pripravený. Ruky má zopnuté, so skríženými prstami, a od jeho nechtov sa odrážajú svetlá reflektorov.

„Moji drahí občania,“ začína. „Keď som dnes večer oznámil, že prehovorím k národu, mnohých z vás…“ na chvíľu sa dramaticky odmlčí, „ak nie všetkých, to prinajmenšom zaujalo. Od poradcov sa mi donieslo, že našu nádhernú zem zaplavili dohady a niektorých z vás prepadli zbytočné obavy a začali ste špekulovať. Ospravedlňujem sa, ak k tomu došlo, to som naozaj nechcel. Nechystám sa hovoriť o vojne ani o iných problémoch. Mám pre vás skvelé správy.“

V tej chvíli sa všetci v aule naklonia dopredu. Viac než päť miliónov občanov po celej zemi so zatajeným dychom čaká pri televíznych obrazovkách a veľkých plátnach.

„Moji drahí občania, chcem vám oznámiť, že v tomto roku nás opäť čaká jedna z najobľúbenejších udalostí.“ Jazykom si navlhčí pery. „Prvý raz v tomto desaťročí vyhlasujem Lov na glupanov!“

Po týchto slovách začnú všetci divoko mykať hlavami a z nosov im uniká hlasné fŕkanie. Aula plná prudkých pohybov a chrapľavých zvukov sa otriasa od vzrušenia.

„Kým odovzdám slovo riaditeľovi Ústavu pre výskum glupanov, aby vám o Love podal ďalšie informácie, rád by som na záver dodal, že táto udalosť presne vystihuje našu identitu. Predstavuje všetko, čo náš národ robí veľkým: jedinečnosť, zásadovosť a odhodlanie. Nech zvíťazia tí najlepší!“

Aulu zapĺňa divoký rev. Všetci ako jeden vstávame s Vládcom a prikladáme si ruky na krky, zatiaľ čo jeho obraz na plátne pomaly bledne. Potom prehovorí riaditeľ Ústavu pre výskum glupanov. Je to šľachovitý elegantný muž s vyberaným správaním, odetý v obleku na mieru. Vysvetľuje, že tohto roku bude súťažiť päť až desať lovcov.

„Žijeme v demokracii, kde na každom občanovi záleží, každý jeden sa počíta. A preto každý vo veku od pätnásť do šesťdesiatpäť rokov dostane náhodne vybratú kombináciu štyroch čísel. Presne o dvadsaťštyri hodín budú vyžrebované čísla zverejnené v televízii. Ktokoľvek z vás môže byť jedným z tých piatich až desiatich lovcov.“

Všetci znova mykajú hlavami a praskajú kĺbmi. Päť až desať občanov!

„Výhercovia budú okamžite prevezení do Ústavu pre výskum glupanov na tréning, ktorý potrvá štyri noci. Následne sa začne Lov.“ Aulu zapĺňa syčanie a vrčanie. Riaditeľ pokračuje. „Pravidlá Lovu sú jasné. Glupani dostanú dvanásťhodinový náskok v púšti. Potom vy pustíme lovcov. A cieľ? Vypátrať glupanov a zjesť viacerých než súper.“ Zrazu sa pozrie priamo do kamery. „Ale to už predbiehame udalosti, nie? Najskôr sa musíte dostať medzi tých vyžrebovaných šťastlivcov. Všetkým prajem veľa šťastia!“

Následný lomoz prerušuje jeho zdvihnutá ruka. „Ešte jedna vec,“ hlási sa riaditeľ znova o slovo. „Doteraz som vám nepovedal nič o glupanoch.“ Odmlčí sa a všetci sa naklonia dopredu. „Na minulý Lov bola väčšina z nich primladá, ešte takmer vo veku batoliat. Bolo by barbarské a jednoducho nefér urobiť korisť z bezbranných bábä tiek.“ V jeho očiach badať záblesk krutosti. „Od tej doby sme ich však vychovávali v dokonale kontrolovanom prostredí. Aby sme si zaistili nielen krehké mäsko a sladkú krv, ale tiež aby to nebolo také… také jednoduché ako minule. Dnes už sú skvele pripravení na boj aj na jedenie.“

Všetci si škriabu zápästia a po bradách im tečú sliny.

„Dobrí občania,“ pokračuje riaditeľ, „žijeme v t ých najlepš ích časoch. Väčšina z vás dostane čísla do svojich počítačov v priebehu minúty. Matky v domácnostiach, vy svoje čísla dostanete emailom na svoj oficiálny účet. A  študenti? Na vás čísla čakajú vo vašich laviciach. Veľa šťastia všetkým!“ Potom jeho obraz na plátne vybledne.

Z auly zvyčajne odchádzame disciplinovane, rad za radom. Ale dnes tu vládne zmätok, študenti sa snažia čo najskôr dostať von. Aj učitelia, ktorí inokedy stoja po stranách a  študentov usmerňujú, dnes utekajú prví, aby sa čo najrýchlejšie dostali do zborovne.

V učebni všetci ako šialení horúčkovito ťukajú dlhými nechtami do sklenených obrazoviek. Rýchlo sa pridávam k davu s predstiera nou nedočkavosťou a slintaním. Hneď prvá správa v schránke, napísaná veľkými červenými písmenami, obsahuje žrebovacie čísla.

Predmet:VAŠE ŽREBOVACIE ČÍSLA PRE LOV NA GLUPANOV

A toto sú moje čísla: 3 16 72 87

Je mi to úplne fuk.

Všetci na seba pokrikujú svoje čísla. V priebehu minúty je nám jasné, že prvé číslo je vždy jednomiestne. Ostatné sú v intervale od nuly do deväťdesiatdeväť. Na tabuli niekto hneď zostavuje úplne zbytočnú štatistiku prvých čísel.

Prvé číslo v rade

Počet študentov s týmto

číslom

1

3

2

4

3

1

4

5

5

3

6

2

7

4

8

3

9

2

Ostatní okamžite začínajú vymýšľať šialené teórie. Štvorka, ktorá je z neznámeho dôvodu najčastejšia, má vraj mať najväčšiu šancu byť prvým vyžrebovaným číslom. Zatiaľ čo trojka, ktorá sa objavila iba raz – u mňa –, je okamžite odpísaná ako absolútne bez šancí.

Niežeby mi to prekážalo.

Keď sa dostanem domov, ešte je tma, ale na obzore už obloha bledne. V priebehu hodiny sa slnko vyhupne nad ďaleké hory na východe. Ozve sa siréna a každý, kto bude v tom čase vonku, bude mať len päť minút, aby si našiel úkryt, kým slnečné lúče získajú smrtiacu silu. No vtedy už väčšinou nikto vonku nie je. Strach zo slnka je dostatočnou zárukou, že keď sa ozve siréna, ulice sú už dávno prázdne a okná zadebnené.

Keď strkám kľúč do zámky, zrazu ma prepadne pocit, že niečo nie je v poriadku. Cítim cudzí pach? Neviem prísť na to, čo to je. Bleskovo kontrolujem priestor pred domom aj okolité ulice. Iba zopár konských povozov uháňa rýchlo domov, inak nikde nikto. Znova nasávam vzduch a premýšľam, či sa mi to len zdalo.

Niekto tu predsa len musel byť! Chvíľku predtým, ako som prišiel.

Žijem sám. Nikdy som nikoho domov nepozval. Pri vchodových dverách okrem mňa nikdy nikto nestál. Až dodnes.

Opatrne obchádzam celý dom a hľadám dôkazy vlámania. Zdá sa, že všetko je v poriadku. Kôpka bankoviek, čo otec ukryl pod podlahu, je na mieste. Iba sa od tej doby pomaly zmenšuje.

Zavriem dvere a ticho načúvam temnote v dome. Nikto tu nie je. A nech už vonku stál ktokoľvek, dovnútra nevošiel. Zapaľujem sviečky a priestor ožíva farbami.

Toto je moja najobľúbenejšia časť dňa. Keď sa cítim ako väzeň, ktorý si užíva prvé kroky na slobode, alebo potápač, ktorý sa práve vynoril z hlbín tajomného mora a vdychuje prvé dúšky čerstvého vzduchu. Je to chvíľa, keď prvý raz po nekonečných hodinách sivej noci znova vidím farby. Pod mihotavým svetlom sviečok farby prenikajú na povrch a zaplavujú miestnosť ako rozpustená dúha.

Ohrievam si večeru v mikrovlnke. Musím ju ohriať dvadsať ráz, lebo časovač sa dá nastaviť len na pätnásť sekúnd. Jedlo mám rád horúce, ľahko chrumkavé, nie tú vlažnú lepkavú hmotu, ktorú musím jesť vonku. Vyberám si tesáky a ukladám ich do vrecka. Potom zahryznem do hamburgera a vychutnávam si teplo, čo sa mi rozlieva v  ústach, keď v náram zuby do chrumkavého pevného mäsa. Od šťastia privieram oči.

Súčasne sa však cítim nečistý a hanbím sa za seba.

Pod sprchou si drhnem telo vodou a kúskami mydla, aby som sa zbavil telesného pachu. Potom sa natiahnem na gauč a pod hlavu si podložím kôpku zložených mikín. Horí len jedna sviečka, ale na strope rozohráva veľké tieňové divadlo. Nado mnou visia spacie háky, ktoré som zavesil na strop pred troma rokmi pre prípad, že by sa tu ukázal nejaký návštevník. Zo zapnutého rádia počujem tichý hlas moderátora: „Odborníci odhadujú, že glupani budú približne traja až piati, ale vzhľadom na to, že riaditeľ Ústavu sa k tomu nevyjadril, nemôžeme dopredu vedieť vôbec nič.“

Program v rádiu pokračuje, občas do diskusie telefonicky prispeje nejaký poslucháč. Trebárs namrzená žena, ktorá tvrdí, že celé žrebovanie je len komédia a  víťazom bude aj tak niekto s hlbokými vreckami a dobrými priateľmi na správnych miestach. Zrazu jej vstup utnú. Ostatní volajúci diskutujú o počte glupanov. Isté je len jedno. Budú najmenej dvaja, pretože riaditeľ vo svojom prejave, ktorý produkcia prehráva stále dokola, použil množné číslo: glupani.

Vypočujem si ešte niekoľko volajúcich, potom vstávam a vyp ína m rádio. V tichu, čo zavládne v dome, počúvam dážď mdlo bubnovať na okná.

Otec ma cez deň občas brával von. Okrem dní, keď sme chodili plávať, som denné vychádzky neznášal. Tá žiara bola oslepujúca, dokonca aj cez slnečné okuliare. Žera vé slnko neúnavne rozlievalo po okolí svetlo, svetlo také ostré ako nekončiaci blesk. A vonku bolo úplne mŕtvo.

Brával ma do prázdnych športových areálov a nákupných centier. Nikde nebolo zamknuté, pretože slnečné svetlo predstavovalo to naj lepšie zabezpečenie. Mali sme pre seba celý Core Park, kde sme púšťali šarkan y, alebo verejný bazén na plávanie. Hovorieval mi, že schopnosť prežiť pod slnečnými lúčmi je našou silnou stránkou, našou superschopnosťou. Vieme prežiť v tom, čo ich zabíja. Pre mňa to bolo len niečo, čo nás robilo inými, nie silnejšími. Chcel som byť ako ostatní, schovaný pod plášťom tmy, ktorá bola tým najlepším domovom. V tme mi bolo dobre. Otca to mrzelo, ale nikdy nič nepovedal. Postupne sme prestali chodiť von úplne.

Až na chvíle, keď sme cítili silnú potrebu.

Ako práve teraz. Otváram dvere. Dážď ustal.

Vydávam sa von.

Celé mesto spí v bezpečí temnoty za zavretými okenicami. Požičiavam si koňa z neďalekej farmy a prechádzam ulicami pod zatiahnutou oblohou.

Vyrážam von, pretože to raz za čas potrebujem. Keď bol otec nažive, chodievali sme na výpravy spolu. Obaja sme sa hanbili, nerozprávali sme sa, dokonca sme sa ani nepozreli jeden druhému do očí. Šli sme ďaleko za hranice mesta, do Rozľahlých plání neistého konca. Je to dlhý názov a väčšina občanov to miesto volá jednoducho Pláne. Opustená zem s nekonečnou rozlohou. Nikto nevie, ako ďaleko Pláne siahajú a  čo leží za nimi.

Žijem na vonkajšom predmestí, ďaleko od výškových budov finančných štvrtí a ešte ďalej od centra metropoly, kde obzor narúšajú týčiace sa vládne mrakodrapy. Na samotný okraj mesta mi to netrvá dlho. Hranica mesta vlastne ani nie je úplne jasne vyznačená. Nie je tu nijaká stena, ktorá by označovala územie Plání. Začínajú sa nenápadne. Riedko roztrúsené domy ustupujú hydinovým farmám, ktoré sa striedajú s dávno opustenými chatrčami. A  ďalej je už len pustá krajina. Pláne. Nie je tam vôbec nič. Iba tie najkrutejšie živly – púšť, prázdnota a smrť. Sem nemôžeme ujsť, hovorieval otec, nie je tu nijaký úkryt, nijaká nádej, nijaký život. Nech ti nenapadne ani len pomyslieť na to, že by si sem mohol ujsť.

Nestrácam čas a idem smerom na sever. Asi po hodine cesty leží uprostred pustatiny malý zelený ostrovček. Toto zvláštne miesto pred rokmi objavili moji rodičia. A práve tu je to, čo potrebujem. Len čo sa moje nohy prvý raz dotknú trávy, už bežím k neďalekým stromom. Načahujem sa po červené ovocie na vetvách. Trhám ho, zatváram oči a zahrýzam do jeho šupky. Prevaľujem ho v  ústach, šťavnaté, sladké. Čeľuste pracujú, hore a  dolu, hore a dolu. Keď sme na ovocie chodievali s otcom, jed áva li sme ho otočení chrbtami k sebe. Hanbili sme sa, aj keď sme žuli, hlt za hltom. Šťava nám stekala po brad ách a nemohli sme prestať.

Po štvrtom kúsku ovocia sa nútim prestať. Prechádzam k inému ovocnému stromu a trhám plody do tašky. Na okamih sa zastavím a zahľadím sa na oblohu. Vysoko plachtí veľký vták so zvláštnymi obdĺ žnikovými krídlami. N ado mnou znehybnie, potom zakrúži a zamieri na východ, aby čoskoro zmizol v diaľke. Nazbieram ešte trochu ovocia a idem k nášmu obľúbenému miestu, vysokému listnatému stromu s košatou korunou. S otcom sme vždy sedávali práve pod týmto stromom. Opierali sme sa o jeho kmeň, jedli sme ovocie a takto z diaľky sme pozorovali mesto, temné a pusté. Ako špinavá kaluž.

Pred rokmi sme v oáze hľadali ďalších podobných, ako sme my. Nejaké stopy, hoci rozšliapané ohryzky zjedeného ovocia, pošliapanú trávu, polámané vetvičky. Takmer nikdy sme nič nenašli. Náš druh si dáva pozor, aby po sebe nezanechával nijaké stopy. No občas som si niečo všimol, a to bolo najjasnejšie znamenie – na stromoch ubú dalo ovocie. Svedčilo to o tom, že aj oni sem chodili. Lenže nikdy som nikoho z nich nevidel.

Raz som sa s plnými ústami ovocia opýtal otca: „Prečo tu nikdy nestretneme iných glupanov?“

Prestal hrýzť a pootočil ku mne hlavu: „To slovo nepoužívaj.“

„Aké slovo? Glupan? Čo je na ňom zlé?“

„Proste ho nepoužívaj,“ pritvrdil otec. „Už nikdy ho od teba nechcem počuť!“

Bol som mal ý, oči m i zaliali slzy. Otočil sa ku mne celým telom a jeho veľké oči ma úplne pohltili. Zaklonil som hlavu, aby som potlačil slzy. Počkal, kým mi oči celkom neoschli, a až potom sa obrátil naspäť. Díval sa do diaľky, kým sa neupokojil.

„ Ľudia ,“ znel jeho hlas už prívetivejšie. „Keď sme sami, používaj slovo ľudia, dobre?“

„Dobre,“ odvetil som. A po chvíli som sa spýtal: „Tak prečo tu nestretávame ďalších ľudí?“

Neodpovedal. No dodnes si vybavujem ten zvuk, ako odhryzol veľký kus z jablka a drvil ho zubami, zatiaľ čo sme sedeli pod stromom plným ovocia.

Teraz, po mnohých rokoch, sú stromy ešte obťažkanejšie ovocím, ktoré rozjasňuje zelenú oázu pestrými farbami. A tak tu teda jem, sám v zelenom útočisku, osamelý sivý bod v záplave oranžovej, žltej, purpurovej…

Prichádza súmrak a s ním noc žrebovania. V každom dome bdejú mladí aj starí, nedočkaví a nervózni. Keď siréna ohlasuje noc, zdvíhajú sa po celom meste okenice i mreže, okná aj dvere sa otvárajú dokorán. Dnes všetci vyrážajú do práce zavčasu, hoci sa budú len rozprávať a netrpezlivo ťukať do obrazoviek počítačov.

V  škole sa nikto ani nesnaží o  normálne vyučovanie. Na druhej hodine nás učiteľ už nenapomína, jednoducho nás prehliada a sústredene sleduje svoju obrazovku. Uprostred hodiny sa z reproduktorov ozýva hlásenie. Vzhľadom na to, že produktivita v celom meste dramaticky poklesla, čísla sa budú žrebovať o niekoľko hodín skôr. Vlastne ich naživo vyhlásia už o pár minút. „Majte svoje čísla pripravené,“ veselo sa lúči moderátor. Ako keby si ich všetci už dávno neboli vryli do pamätí!

V triede okamžite prepukne hotové šialenstvo. Študenti bežia na svoje miesta a zabodávajú zraky do monitorov.

„Ste pripravení na žrebovanie?“ hlási sa moderátor po niekoľkých minútach. Tentoraz aj z jeho hlasu cítiť vzrušenie. „Ja mám svoje čísla pred sebou,“ oznamuje a ukazuje popísaný list papiera. „Dnes by to mohla byť moja noc, s takým pocitom som sa ráno prebudil.“

„Rovnako ako všetci obyvatelia tohto nádherného mesta,“ skáče mu do reči štíhla kolegyňa s havraními vlasmi. „Všetci sú už nedoč kaví. Poďme sa teraz pozrieť do Ústavu pre výskum glupanov, kde sa budú čísla žrebovať.“ Odmlčí sa a prstom si na uchu pridŕža slúchadlo. V očiach sa jej zaleskne divoký pohľad. „A máme tu jedno prekvapenie. Priatelia, je to naozaj bomba, takže sa radšej posaďte.“

Celá trieda ako na povel zakloní hlavy a vzápätí sa predkloní dopredu. Nikto neprehovorí ani slovo.

„Čísla nebude žrebovať riaditeľ Ústavu. Palác rozhodol, že ich vytiahne jeden z tu odchovaných glupanov.“

Poniektorí hlasno zachrčia, iní od nadšenia vyskakujú v laviciach.

„Počuli ste dobre, priatelia,“ pokračuje moderátorka a láme sa jej hlas. „Uvidíme korisť v priamom prenose…“ Potom sa znova odmlčí. „Žrebovanie sa má uskutočniť na utajenom mieste priamo v priestoroch Ústavu. Poďme sa tam teda pozrieť.“

Štúdio na obrazovke vystrieda záber na prázdnu arénu, ktorá pripomína jaskyňu. Nie sú tam okná ani dvere. Uprostred je prázdna stolička. Vedľa nej leží veľké konopné vrece a  sklenená misa. Ani na stoličku, ani na vrece, ani na misu sa nikto nepozerá. Všetky zraky sa upierajú na siluetu muža, krčiaceho sa v kúte.

Je starý, šľachovitý, ale inak dobre živený. Veľké brucho mu vytŕča v zjavnom nepomere k jeho štíhlej postave. Na rukách aj nohách má chlpy. Pohľad na ne spustí v triede mľaskanie.

Kamera záber na glupana pomaly priblíži a hneď zas oddiali. Je jasné, že musí byť ovládaná na diaľku. Keby bol ktokoľvek s glupanom v aréne, pochutil by si na ňom v priebehu minúty. Najnovšie typy kamier, ktoré vážia už prijateľné dve tony, vedia automaticky zoomovať, čo je technologický zázrak, aký si ešte pred desiatimi rokmi nevedel nikto ani predstaviť.

Kamera znova urobí detailný záber, na ktorom dobre vidieť zjavnú glupanovu neistotu. Pozoruje niečo mimo záberu. Zrazu sa ako na povel postaví a zamieri k stoličke. Na každom jeho kroku badať neistotu a opatrnosť. Na tvári sa mu ako v zrkadle zračia emócie.

Jeden zo študentov divo potriasa hlavou, až mu od úst odfrkujú pramienky slín. Časť z nich pristane aj na mne. Všetkým nám tečú sliny z  úst, každý má na lavici alebo na podlahe pod sebou malú mláčku. Hlavy máme mierne vyvrátené dozadu a  nabok, všetky svaly v tele sú v pohotovosti. Študenti sú ako v tranze, tešia sa na korisť.

Glupan prichádza k stoličke a sadá si. Znova upiera vydesený pohľad mimo záberu a  čaká na ďalšie inštrukcie. Následne siaha do vreca pod stoličkou a  vyťahuje z neho loptičku. Loptičku s  číslom ٣. Na okamih ju podrží pred kamerou a  potom odloží do sklenenej misy.

Chvíľu trvá, než nám dôjde, čo sa práve stalo. Do ticha sa ozvú vzrušené hlasy moderátorov. „Máme vyžrebované prvé číslo, priatelia! A tým je číslo tri!“ Naokolo sa ozýva hlasné frflanie, päste húžvajú listy papiera. Učiteľ vzadu v triede vypustí nadávku.

Pozerám sa na svoj papier: 3, 16, 72, 87. Pokojne škrtám trojku. V hre ostáva len niekoľko spolužiakov. Nie je ťažké ich rozpoznať. Oči im svietia od nedočkavosti a po obnažených tesákoch im stekajú sliny. Všetci ostatní sa teraz naťahujú, uvoľňujú svaly a utierajú si ústa a brady. Otrávene posedávajú na stoličkách.

Glupan nervózne vyťahuje ďalšie číslo.

16.

Ďalšie rebelovanie. Beriem pero a  mierne sa trasúcou rukou škrtám šestnástku. Musím pero chytiť pevnejšie, získať kontrolu nad prstami.

Zdá sa, že po tomto ťahu je vyradená celá trieda. Teda okrem mňa. Nikto si ešte nevšimol, že ostávam v hre. Vypúšťam sliny a nechávam ich stekať po brade. Ticho zasyčím a zakloním hlavu. Spolužiaci sa začínajú otáčať ku mne. Netrvá dlho a okolo mojej lavice sa sformuje tesný hlúčik.

Glupan ťahá ďalšie číslo.

72.

Na okamih zavládne hrobové ticho. Potom všetci začnú kývať hlavami a praskať kĺbmi. Skandujú moje posledné číslo – 87 – ako mantru. Niekto to uteká rozhlásiť do vedľajšej triedy. Počujem hrkot stoličiek a o chvíľu sa okolo mňa zhŕkne ďalšia kopa zvedavcov. Cítim, ako na mňa zhora kvapkajú sliny niekoľkých spolužiakov, ktorí visia zo stropu nado mnou, aby dobre videli na moju obrazovku. Správa sa bleskurýchlo šíri po chodbách.

Srdce mi skáče v hrudi ako klaustrofobická myš v klietke. Zmocňuje sa ma strach. Zrazu sa na mňa nikto nedíva. Všetci civejú na moju obrazovku. S glupanom sa niečo deje. Kýva hlavou z jednej strany na druhú, takmer agresívne, a od strachu má rozšírené oči. Nádherná ukážka emócií. Z otvoru v strope náhle spadne kúsok ovocia. Červený plod. Glupan po ňom skočí a za pár minút ho celý zje.

„To je nechutné,“ zahlási niekto.

„To teda je, skoro sa na to nedá pozerať.“

Glupan urobí niekoľko krokov smerom k vrecu a chystá sa vytiahnuť poslednú loptičku. Zrazu sa zastaví. Odhadzuje vrece a uteká do vzdialeného kúta arény. Krčí sa, rukami si zakrýva uši, viečka necháva pevne privreté. Na chvíľku zdvihne hlavu a díva sa mimo záberu. Oči sa mu hrôzou rozširujú, divoko krúti hlavou, ktorú napokon skryje medzi kolená.

„Nechce vytiahnuť posledné číslo,“ zašepká niekto.

„Hovoril som vám,“ ozve sa učiteľ. „Títo glupani sú chytrejší, než vyzerajú. Akoby vedel, že tie čísla žrebuje na veľký Lov.“

Obrazovka na okamih stmavne. Ďalší záber je opäť zo štúdia. Moderátori nie sú na vstup pripravení. „Zdá sa, že máme technické problémy,“ hlási muž a rýchlo si utiera bradu. „Čoskoro by sme však mali v prenose pokračovať.“

Trvá to dlhšie, než očakávali. Medzitým znova a znova prehrávajú záznam, ako glupan žrebuje prvé tri čísla. Správa o mne sa zatiaľ rýchlo šíri po škole a v triede sa zhromažďujú ďalší študenti. A potom príde ešte jedno prekvapenie. V hre je aj iný študent zo školy. Vypúšťam sliny, divoko trasiem hlavou a pritom v duchu rýchlo počítam. Šanca, že budem mať posledné výherné číslo, je jedna k deväťdesiatim siedmim. To je len o trochu viac než jedno percento. To teda nie je vysoká šanca, vravím si.

„Sledujte!“ vykríkne jeden zo študentov a ukazuje na obrazovku.

Vysielanie zo štúdia sa znova presunulo do terénu. Ibaže namiesto pôvodného žrebujúceho je v  zábere mladá žena – dievča. Sedí vonku na stoličke, vrece a misa ležia na zemi vedľa nej. Obraz sa leskne, akoby medzi dievčaťom a kamerou bola sklená stena. Pod niekoľkými hviezdami sa v pozadí rysuje vzdialené pohorie. Dievča vôbec nevyzerá vystrašene, hľadí priamo do kamery. V očiach sa mu zračí istota, dosť netypická pre glupanov v zajatí.

Niektorí z chalanov skáču po laviciach. Hovorí sa, že ženy sú chutnejšie než muži. Vraj majú tučnejšie a  šťavnatejšie telá. A  dievča v puberte, ako to na obrazovke, má byť tá najväčšia lahôdka.

Skôr ako sa odvšadiaľ znova ozve syčanie a slintanie, dievčina siaha do vreca. Pokojne vyberá loptičku a v natiahnutej ruke ju drží pred kamerou. No ja vidím len jej oči. Vyzerá to, akoby sa dívala priamo na mňa, akoby ma videla cez kameru.

Na loptičku sa nemusím ani pozrieť a je mi jasné, že dievča vytiahlo číslo 87. Všade okolo mňa sa ozýva divoký sykot a hlasné mľaskanie. Všetci mi začínajú gratulovať, ušami sa nakláňajú k mojim a trú si ich zhora nadol, z jednej strany na druhú. Medzi ušnými objatiami sa pozerám na obrazovku. Dievča ešte stále drží loptičku pred kamerou a v očiach má vzdorovitý výraz. Obraz začína blednúť. Kým úplne zmizne, zazriem, ako dievčaťu vlhnú oči, ako skláňa hlavu, až mu ofina padá do tváre. Vzdor v okamihu prechádza do obrovského smútku.

Netrvá dlho a sú tu. Zatiaľ čo spolužiaci mi ešte stále gratulujú, na chodbe počujem dupot ich vysokých topánok. Kým otvoria dvere do triedy, žiaci sa vrátia na svoje miesta a postavia sa do pozoru, aby privítali skupinu štyroch strážcov. Všetci sú vyberane oblečení v hodvábnych oblekoch s jemnými prúžkami.

„F3?“ vyvoláva ma spoza katedry ich veliteľ. Tak ako oblek, rovnako aj jeho hlas je hodvábny, ale aj autoritatívny a zároveň vznešený.

Zdvíham ruku.

Všetky štyri páry očí sa upierajú na mňa. Ten pohľad nie je nepriateľský, len oficiálny.

„Gratulujeme k výhernej kombinácii,“ prehovorí ticho veliteľ. „Teraz pôjdete s nami, F3. Odvezieme vás priamo do Ústavu pre výskum glupanov. Váš koč čaká pred školou. Ideme.“

„Ďakujem,“ odpovedám. „Cítim sa ako ten najšťastnejší občan na svete. Potrebujem si však vziať z domu zopár vecí, oblečenie.“ A tiež žiletky a špongiu a nožničky na nechty a  čistič tesákov…

„Nie. Oblečenie dostanete v  Ústave. Ideme!“

Nikdy som sa neviezol v predĺženom koči ani v koči ťahanom niekoľkými žrebcami. Kone sú celé čierne, takmer splývajú s  nočnou tmou. Ako sa k nim blížim, otáčajú sa ku mne a nozdrami nasávajú vzduch . Rýchlo nastupujem dovnútra. Študenti a učitelia prichádzajú zo západného i z východného krídla školy, aby čo najviac videli. Mlčky a pokojne sa držia v  úctivej vzdialenosti.

Okná sú zatemnené, takže vnútri je desivá tma. Odolávam potrebe natiahnuť ruky pred seba alebo rozšíriť zreničky. So sklonenou hlavou pomaly postupujem vpred, až kolenom narazím do mäkkej koženej sedačky. Počujem, ako za mnou nastupujú ďalší, a cítim, ako sa sedačka pod ich váhou poddáva.

„Prvý raz v predĺženom koči?“ pýta sa hlas vedľa mňa.

„Áno.“

Nikto nič nehovorí. Po chvíli sa ozve ďalší hlas. „Počkáme ešte na jedného výhercu.“

„Ďalší študent?“ zaujíma ma.

Pauza. „Áno. Nemalo by to trvať dlho.“

Dívam sa cez tmavé okno a snažím sa nedať na sebe znať, že vôbec nič nevidím.

„Potrebujeme, aby ste toto podpísali,“ hovorí ďalší hlas. Šelest papiera a cvaknutie svorky na podložke. „Tuto.“

Moje o či si ešte stále nezvykli, tak mávnem rukou v   širokom oblúku, až zavadím o  podložku.

„Občas som fakt nešikovný.“

„Prosím, podpíšte to tu a tu a ešte tu. Tam, kde sú krížiky.“

Pozerám dolu, ale nevidím ani čiarku.

„Tam, kde sú tie krížiky,“ oz ýva sa ďalší hlas.

„Nemôžeme chvíľu počkať? Som fakt dosť rozrušený.“

„Teraz hneď, prosím.“ Už hovorí prísne. Cítim, ako sa ku mne obracajú ďalšie oči.

Potom sa otvoria dvere na koči. „Ďalší výherca,“ šepká niekto. Zvonka prenikne dnu slabý lúč sivého svetla. Nie je na čo čakať. Mrknem dolu, nájdem sotva viditeľné krížiky a podpíšem sa. Koč sa nakloní pod váhou ďalšieho cestujúceho. Kým sa stihnem pozrieť, kto nastúpil, dvere sa zavrú a vnútri opäť zavládne čierna tma.

Niekto ma kopne do holennej kosti. „Dívaj sa, kam dávaš nohy!“ vyštekne na mňa dievčenský hlas. Je mi povedomý.

Otočím sa k oknu, ani sa jej nesnažím pozrieť do očí.

„Vy sa poznáte?“ pýta sa niekto.

Zvažujem, že najbezpečnejšie bude pokrčiť plecami a poškriabať sa na zápästí. Nejednoznačná odpoveď, ktorá sa dá vyložiť rozlične.

Počujem, ako si poniektorí tiež začali škriabať zápästia. Nateraz som v bezpečí.

„Toto, prosím, podpíšte. Tu, tu a tu.“

Na chvíľu zavládne ticho. Potom dievča odhodlane prehovorí: „Vonku sú moji priatelia, celá škola. Prosím, môžete stiahnuť okienka, aby ma videli? Toto je ten najfantastickejší zážitok v mojom živote. Bola by som šťastná, keby túto nádhernú chvíľu oslávili so mnou.“

Dlho nikto neodpovedá. Potom sa okienka začnú sťahovať a dnu prúdi sivasté svetlo.

Oproti mne sedí Ashley June.

Ideme v tichosti tmou, len strážcovia občas prehodia pár slov. Žrebce zastavujú na červenú, na okamih stíchne aj klopkanie ich podkov. Dolieha k nám len tlmený hluk davu. Stovky, ak nie tisíce občanov lemujú ulice a sledujú našu cestu.

Ashley June mlčí, ale je vzrušená. Poznám to. V tichu počujem, ako praská kĺbmi. Pridávam sa aj ja so svojimi.

S Ashley June nie sme v tmavom uzavretom priestore spolu prvý raz. Bolo to pred rokom či dvoma, skôr než som sa uzavrel do seba a než Ashley June začala svoju kariéru v Klube neodolateľných. V tú noc pršalo a naša trieda ostala zatvorená v telocvični. Telocvikár ne prišiel, ale nikto sa neobťažoval ohlásiť to v zborovni. Ako to už býva, zrazu ktosi dostal geniálny nápad, aby sme si zahrali fľašku. Celá trieda, všetkých dvadsať alebo koľko nás bolo. Rozdelili sme sa do dvoch kruhov podľa pohlavia. Práve som sa chystal oznámiť, že ja hrať nebudem, keď jeden z chalanov roztočil fľašku, a tým dal veci do pohybu.

Fľaša sa najprv točila veľmi rýchlo, potom spomalila a vyzeralo to, že sa zastaví otočená k chalanovi oproti mne. Ibaže pomaly pokračovala ďalej, akoby po natretom lepidle, až sa jej hrdlo, pripomínajúce ústa umierajúcej zlatej rybky, zastavilo. Mierilo priamo na mňa, nespochybniteľne, rovno doprostred.

„Doriti!“ ľutoval chalan vedľa mňa. „Taká tesnotka!“

Do dievčenského kruhu akoby udrel blesk. Štuchali sa, šepkali si a vrhali na mňa túžobné vzrušené pohľady. Jedna z báb sa chopila fľašky a roztočila ju. Fľaša opäť najprv nabrala vysoké obrátky, potom začala spomaľovať. Keď už takmer stála, dievčatá, ktoré minula, sa len sklamane opierali o ruky. Zrazu sa Ashley June natiahla a pridržala fľašku nohou tak, aby hrdlo ukazovalo na ňu.

„Vau,“ komentovala, „videli ste to?!“ A pretože to urobila Ashley June, prešlo jej to.

O minútu neskôr sme už boli sami v komore. V malom priestore sme v tesnej blízkosti stáli oproti sebe. Čiernočierna tma sa miešala s dráždivou vôňou borovíc.

Ani jeden z nás sa nehýbal. Zvonka som počul hlasy spolužiakov, hoci sa zdalo, že sú na míle vzdialení. Pozeral som do zeme, na svoje topánky, a zhlboka som dýchal.

Chcel som prehovoriť, využiť túto ideálnu a jedinečnú príležitosť, aby som jej povedal, čo som v sebe dusil niekoľko rokov. Ashley June, už dlho sa mi páčiš. Od prvej chvíle, ako som ťa uvidel. Iba ty jediná si sa mi vždy páčila, každý deň myslím len na teba.

„Tak čo, ideme na to?“ zašepkala z tmy. Moja životná príležitosť bola preč.

V stiesnenom priestore sme si neohrabane stiahli rukávy. Nahmatal som zips, zatiahol a cítil som, ako povolil.

Na okamih sme sa zastavili. Teraz nastala tá chvíľa. Čakala vari, že začnem ja? Potom sa ozvalo hlasné prašťanie jej krku, tiché hrdelné chrčanie a nakoniec zavrčanie. Bola tak blízko.

V hlave som mal prázdno, bol som totálne vygumovaný, ale vzápätí som začal reagovať tak, ako som si predstavoval, že by to malo vyzerať. Otvoril som ústa a zavrčal som tak divoko a  žiadostivo, až ma to prekvapilo. Natiahol som k  nej ruky a zrazili sme sa predlaktiami. Cítil som jej nechty na svojej koži. Na okamih ma zachvátila panika. Ak ma poškriabe, postačí jediná kvapka krvi a jej vášeň sa v priebehu mikrosekundy premení. Skočí na mňa, jej tesáky sa za hryznú do môjho krku a spolužiaci zvonka sa pridajú ku krvavým orgiám. Ale neprestával som. Ignorovali sme ruky, ktoré nám len prekážali, a náhlivo sme presúvali lakte a plecia do správnej polohy. Pri nárazoch do neviditeľných stien, ktoré nás obklopovali, sa ozývali duté zvuky.

Dostal som sa tam prvý. Ani sa nenazdala a zasunul som svoj lakeť do jamky jej pazuchy. Presne tak, ako som o tom čítal v knihách, ako som to videl vo filmoch. Bola úplne v mojej moci. Telo jej stuhlo v očakávaní, ale vzápätí všetko napätie povolilo a ona sa slastne uvoľnila. Krúžil som lakťom v  širokých veľkorysých oblúkoch a  jej telo sa pohybovalo v rovnakom rytme. Cez vycerené zuby jej pomaly vytekali sliny. Upäto som sa sústredil na svoj herecký výkon, aby som zavrčal vždy v pravej chvíli a aby sa mi telo presvedčivo chvelo vášňou a vzrušením.

Potom sme sa obaja sklonili po svoje rukávy. V tej tme sme do seba narazili a na nezabudnuteľný okamih sa naše ruky krátko stre tli. Prstami mi prešla po dlani. Uskočili sme. Ja od prekvapenia, Ashley June zhnusená. Mlčala, asi sa dávala dokopy. Práve som sa chystal otvoriť dvere, keď sa ozvala:

„Počkaj!“

Zastavil som sa. „Čo je?“

„Nemôžeme… tu chvíľku len tak stáť?“

„Okej.“

Ubehla minúta. V tme som ju nevidel, nevedel som, čo robí.

„Nie si ty…“ začala.

Čakal som, čo povie, a le ona len dlho mlčala.

„Myslíš, že ešte stále prší?“ spýtala sa nakoniec.

„Neviem. Možno.“

„Podľa predpovede má pršať celú noc.“

„Vážne?“

Na chvíľu znova stíchla a potom sa spýtala: „Ty chodievaš do školy vždy pešo, však?“

Trochu som zaváhal. „Áno.“

„A máš dáždnik?“

„Áno.“

„Dnes som aj ja šla pešo,“ povedala, hoci sme obaja vedeli, že klame. „Ale nevzala som si so sebou dáždnik.“

Mlčal som.

„Nechcel by si ma odprevadiť domov?“ zašepkala. „Neznášam, keď zmoknem.“

Odpovedal som, že rád.

„Tak ma čakaj po škole pri hlavnej bráne, dobre?“ navrhla.

„Okej.“

Potom otvorila dvere. Vrátili sme sa medzi ostatných bez toho, aby sme sa na seba pozreli. Chalani na mňa hľadeli s očakávaním, tak som im dal, čo chceli: „Vau!“ vyšlo zo mňa nečujne a odhalil som tesáky. Všetci si začali škriabať zápästia.

V tú noc neskôr, keď zvonenie ohlásilo koniec poslednej hodiny a  študenti sa začali hrnúť zo školy, zostal som sedieť vo svojej lavici. Ostal som tam, aj keď už hluk na chodbách utíchol, lebo poslední žiaci a  učitelia opustili školu, a klopanie konských podkov pomaly slablo v diaľke. Vonku husto lialo, dážď bubnoval na okná. Počkal som na sirénu ohlasujúcu úsvit, až potom som sa zdvihol a odišiel. Keď som míňal hlavnú bránu, bolo tam pusto, presne ako som očakával. Bolo neuveriteľne zima a hustý dážď akoby sa snažil zaplniť opustené ulice. Šaty som mal premočené, chlad mi olizoval hrudník, pálil ma na koži a mrazil pri srdci.

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .

Lov na glupanov

Zachádzame hlbšie do Plání a vysoko nad nami sa rozprestiera zafírová obloha. Sem-tam ju zdobia biele obláčiky ako nedotknuté kúsky maliarskeho plátna, inak pomaľovaného tmavomodrou. Ako terén postupne tvrdne, kôň ešte viac zrýchľuje, letí vpred ako šialený. Cválame tak rýchlo, že na väčších hrboľoch na ceste nadskakujem na sedadle. Na niekoľko neuveriteľných sekúnd sa ocitám vo vzduchu.

Stále sledujem krajinu. Až na občasnú juku tu nie je takmer nič, čo by narúšalo monotónnosť drsnej trávy a ešte drsnejšieho terénu. Nevidím nijaké zvieratá. Ani jednu hyenu či divého psa. Jediným prejavom života sú supy, krúžiace na oblohe nebezpečne blízko mňa.

Po polhodine tvrdej jazdy stále nikde nikto.

„Pŕŕŕ, chlapče, pŕŕŕ!“ ťahám koňa za opraty. Spomaľuje, až celkom zastane. Jeho čierne telo sa leskne od potu, čo mu steká po svalnatej hrudi a zadných nohách. „Chvíľku si odpočiň, koníček, dobre?“

Rozopínam sponu na denníku a otváram ho na prázdnej dvojstránke. Na priamom slnku sa hneď zobrazujú línie a farby mapy. Zdvíha sa silný vietor, stránky musím držať oboma rukami, aby sa neobracali. Hľadám na mape svoju polohu. Ako orientačný bod použijem veľké skaliská po pravej strane. Detaily na mape ma znova ohromujú. Nielenže je tu presne reprodukovaná vyblednutá sivá farba kameňov, ale aj ich presný počet, štyri.

Kde sú glupani? Tak ďaleko nemohli zájsť. Aj keby bežali, už by som ich musel dohoniť.

Beriem do ruky ich oblečenie a znova ho prikladám koňovi k nozdrám. Tentoraz nechce spolupracovať. S penou na papuli výdatne vydychuje horúci vzduch. Odmieta čokoľvek čuchať.

„To je v poriadku, chlapče, aj tak si skvelý. Ešte chvíľku si odpočinieme, dobre?“

Znova ma sleduje tými inteligentnými očami, zamrká a zadíva sa do diaľky.

Vyštverám sa naspäť na koč a obzerám sa po nekonečnej krajine. Priamo predo mnou sa týčia východné hory. Sú oveľa vyššie, než som kedy videl, a ich vrcholky sú pokryté snehom. Vpravo ani vľavo nie je nič, nikde nebadať nijaký pohyb. Pozorujem koňa. Žeby po celý čas bežal len tak, kam mu napadlo? Možno nemá ani poňatia, kam tak neskrotne beží, a ja som si len splietol šialenstvo s múdrosťou.

Akoby mi čítal myšlienky, znenazdajky pohodí hlavou a otáča sa ku mne. Potom dvíha nozdry a nasáva vzduch. Vietor okolo nás víri piesok a jemu sa jemne chvejú fúzy. Zafŕka a z ničoho nič znova vyráža. Tak-tak stíham chytiť opraty a už znova letíme krajinou, tentoraz o niečo južnejšie. Vlastne oveľa južnejšie, obraciame sa o deväťdesiat stupňov.

Teraz vážne pochybujem o tom, či kôň vie, čo robí. Vôbec nebeží s istotou, každú chvíľu spomaľuje a nasáva vzduch. Potom mení smer a znova prudko vyráža na cestu. Možno ho mätie silný vietor, ktorý chvíľu fúka od východu, potom od severu a vzápätí z juhu. To by mohlo vysvetľovať, prečo mu robí sledovanie stopy taký problém.

Keď prvý raz zazriem na oblohe čiernu škvrnu, myslím si, že je to kŕdeľ supov. Lenže škvrna postupne rastie a tmavne, až si uvedomím, že je to búrkový mrak, ktorý sa rozlieva po oblohe ako atramentový fľak. A popri ňom je kopa menších mrakov, čiernych ako môj kôň.

Ponáhľaj sa.

Silný náraz vetra obracia stránky v denníku, takmer ich trhá.

„Hijó!“ kričím a švihám opratami. Kôň mi rozumie a kmitá nohami ešte rýchlejšie, akoby moja narastajúca panika zachvátila i jeho. Silný vietor zdvíha piesok zo zeme a farbí obzor do žltohneda.

Ponáhľaj sa.

Pozorujem obzor dôkladnejšie, dúfam, že v slabnúcom svetle zbadám nejaký pohyb. No nevidím nič. Zdá sa, že nech ideme akokoľvek ďaleko, krajina sa vôbec nemení.

„Bež, chlapče, bež!“ kričím. Kôň je čím ďalej unavenejší, spomaľuje, ťažko dýcha. Nakoniec úplne zastane. Zoskakujem z kozlíka a beriem oblečenie. Tentoraz už vôbec nespolupracuje, pyskom mi vyráža veci z ruky. Otrávene podupáva zadnými nohami. Obloha černie, čoskoro mraky úplne zakryjú slnko a krajina sa ponorí do tmy. Nájsť glupanov bude ešte ťažšie.

„Musíme sa ďalej sna…“

Kôň dvíha hlavu. Je to náhly pohyb, niečo zachytil. Nozdry pokryté penou pripomínajú tmavé oči, ktoré zrazu začali vidieť. Vyráža vpred. V poslednej chvíli chytám opraty a vyskakujem späť do koča. Šaty glupanov padajú na zem.

Kôň ich už nepotrebuje. Rozbehol sa a tentoraz o smere nepochybuje. V dupote jeho kopýt počuť odhodlanie a náhlivosť, akoby sa snažil dohnať stratený čas, akoby vedel, že oblohu čoskoro zakryjú čierne mraky.

O desať minút neskôr ich vidím. Malé body pripomínajúce mravce. „Tam sú, koníček! Tam sú!“ Ale teraz ho už nemusím navádzať.

Keď sa priblížime ku glupanom, vystrašení sa chúlia k sebe. Spomalím koňa a kúsok od nich zosadám. Nechcem ich ešte viac vydesiť.

Sú strhaní a vyčerpaní, na tvárach sa im zračí zlosť.

Rozprávajú sa len medzi sebou.

„Hovoril som ti, že sa máme pozrieť do stajne. Tak pred šiestimi hodinami by nám bol koč pomohol,“ prská Epap.

„Pozrela som sa tam,“ bráni sa Sissy. „Zatiaľ čo ty si balil všetky svoje vzácne kresby. Stajňa bola zamknutá. Ako vždy.“

„On našiel koňa aj koč.“

Sissy aj Epap na mňa hľadia podozrievavo. Ani ostatní zo mňa nespúšťajú oči. Každý nesie na chrbte ťažký batoh, za pásmi majú nože a dýky, cez plecia zavesené fľaše s vodou. A tiež kufríky, spolu päť. Vlasy, tváre aj šaty majú pokryté vrstvou prachu a piesku.

„Musíte ísť so mnou,“ vravím. Aj ja sám cítim vo svojom hlase falošný tón.

Bez slov sa na mňa pozerajú.

„Hneď,“ nalieham. „Nemáme veľa času.“

Epap pristupuje o krok bližšie. „Kam?“ pýta sa uštipačne.

„Späť. Späť pod Kupolu.“

Epap od prekvapenia otvára ústa, ale vzápätí sa na mňa zaškľabí. „Tento list,“ siaha do zadného vrecka nohavíc, „sme našli dnes ráno v Pupočníku. Píše sa tam, že na Kupole je porucha, nefunguje svetelný senzor a za súmraku by sa nezavrela.“

„Tak vás poslali do úkrytu. Dali vám mapu a pokyny, aby ste sa nezdržiavali. Že cesta vám bude trvať šesť hodín.“ Na chvíľu sa odmlčím. „Čo ak vám poviem, že je to lož? Že Kupola nemá nijakú poruchu a že nijaký úkryt neexistuje?“ Teraz je ľahké hovoriť presvedčivo, lebo všetko, čo som povedal, je pravda. A oni to vedia. Začína ich ovládať panika. Vidím, ako sa malý Ben ustarostene díva do diaľky. Nijaký úkryt nie je na dohľad, napriek tomu, že už dávno mali byť pri ňom. Všetci to vedia.

Nakoniec sa ozýva Sissy, ktorá až doteraz mlčala. „Prečo to robia?“

„Nasadnite do koča! Vysvetlím vám to cestou. Ale musíme sa ponáhľať.“

„Do koča, z ktorého by sa rýchlo mohla stať rakva, nenastúpim, kým nám nepovieš, čo sa tu deje,“ vrčí na mňa Epap.

Tak začínam rozprávať. O Love na glupanov, o tom, prečo dostali zbrane, prečo sa toho v posledných dňoch okolo Ústavu toľko dialo.

„Hlúposť,“ odvráva Epap. „Hádam nebudete počúvať tie jeho nezmysly!“

Sissy na mňa upiera oči. „Pokračuj,“ pobáda ma.

„Musíte sa vrátiť pod Kupolu, nie je pokazená.“ A teraz začínam klamať. „Len tam budete v bezpečí. Dostaneme sa tam pred západom slnka, potom sa zavrie. Len si predstavte to prekvapenie na ich tvárach, keď vybehnú na Lov, a vy budete pokojne sedieť okolo ohňa v bezpečí Kupoly.“

Epap sa obracia k ostatným a zahľadí sa na Sissy. „Nemôžeme mu veriť. Ak klame a my s ním pôjdeme, bude s nami amen.“

„A ak vám hovorím pravdu a vy so mnou nepôjdete, tak všetci zomriete tu.“

„Nemôžeme mu veriť!“

„Čo myslíš, ako zomreli vaši rodičia?“ vybuchnem. „Nešlo o nijakú výpravu za ovocím. Bol to Lov na glupanov, poslali ich von ako korisť. Tak ako teraz vás. Čo to nevidíte?! Nie je to dosť jasné? Je to úplne rovnaké. List, ktorý vás vyhnal do Plání, preč z bezpečia Kupoly. Ako môžete byť takí naivní?“

Na Sissy vidno, ako zvádza vnútorný boj.

„Sissy, nepočúvaj ho!“ ziape Epap. „O tom údajnom Love nám mohol povedať už včera, ale neurobil to. Prečo by sme mali veriť čomukoľvek, čo nám hovorí? Stavím sa, že nie je ani náhrada za Vedca!“

Pri zmienke o Vedcovi dostávam nápad. „Počkajte tu!“ Bežím naspäť ku koču a beriem denník. „Vedec si písal tento denník. Je tam všetko o Love na glupanov. Teraz mi povedzte, že klamem.“ Podávam denník Sissy. Tá ho najprv len obracia v rukách, potom na mňa vrhá podozrievavý pohľad a napokon denník otvára na prvej stránke. Ostatní sa zhŕknu okolo nej.

Ticho čítajú a trnú. Výraz na Sissinej tvári sa mení zo zdesenia cez nedôveru až po obrovskú zlosť.

„Už mi veríte?“ pýtam sa potichu.

Nikto z nich nič nehovorí. Nakoniec David urobí krok vpred. „Neviem, komu máme veriť. Či tebe, alebo tomu listu. Podľa mapy v liste je ten úkryt neďaleko. Na koči dôjdeme oveľa ďalej. Ak ho nenájdeme, vrátime sa pod Kupolu.“

„Tá mapa klame, nijaký úkryt neexistuje.“

Z ničoho nič sa začína stmievať. Obraciam sa tvárou k slnku. Zakrýva ho obrovský čierny mrak.

Ponáhľaj sa.

„No tak, musíme vyraziť!“ vravím naliehavo.

„Nie!“ protirečí Epap.

„Tak sa pozri na mapu v denníku! Nijaký úkryt na nej nie je. Zobrazuje každú rastlinu i zviera, každý kameň. Nezdá sa ti zvláštne, že by Vedec zabudol na niečo také významné, ako je úkryt? Bežte si, ak chcete, už sa s vami nebudem hádať, ale ten úkryt nie je nič iné, len podfuk.“ Staviam na jednu kartu – potrebujem, aby sa vrátili so mnou –, už nemám ďalšie možnosti.

Sissy zdvíha hlavu od mapy v denníku. „Urobíme, čo navrhuje David. Pohľadáme ten úkryt, a ak ho nenájdeme, vrátime sa. Tak…“

„Na to nie je čas!“ kričím. „Musíme sa poponáhľať. Čo nevidíte tie mraky? O hodinu bude tma ako v noci. A asi vám nemusím vysvetľovať, čo to znamená.“ Teraz neklamem. Po oblohe tiahnu čierne mračná, ktoré hrozia predčasným zatmením, hodiny pred súmrakom.

„Ty mlč!“ reve na mňa Epap, celý červený od zlosti. „Ty tu o ničom nerozhoduješ!“ Blíži sa ku mne s napnutými svalmi na rukách.

„Upokoj sa,“ varujem ho.

Ale on ide ešte ďalej. „Veď ťa vlastne ani nepotrebujeme!“ Obzerá sa na ostatných glupanov a máva na nich. „Poďte, vezmeme si ten koč!“

Chytám ho za pažu, ale odsotí ma.

„Prestaňte!“ vraví Sissy ticho, no rozhodne. „Zostaneme všetci spolu. Všetci.“ Díva sa za nás, smerom na západ, k budove Ústavu.

„Nemôžeme mu veriť,“ opakuje Epap.

„Môžeme a budeme. Má pravdu, tie mraky neveštia nič dobré.“

Epap si odpľúva. „Prečo mu tak ochotne dôveruješ?“

Sissy sa naňho uprene díva, akoby mu dávala možnosť odpovedať si. „Pretože,“ vysvetľuje cestou ku koču, „nemusel sem za nami prísť, vieš?“

Rýchlo vyrážame naspäť k Ústavu. Na kozlíku vedľa mňa sedí Ben. Ostatní štyria sa napchali do koča. Ticho sedia vzadu a dívajú sa z okien. Sissy je ponorená do denníka, pozorne si ho číta.

„Ako sa volá ten kôň?“ pýta sa Ben.

„Neviem.“

„Mohli by sme mu nejaké meno vymyslieť.“

„Asi ani nie. Radšej buďme potichu, dobre?“ odpovedám stroho. Nemám náladu na konverzáciu. Keď vediete dieťa na smrť, veľa chuti na rozprávanie vám neostane.

Lenže on dokáže mlčať len chvíľku. „Som rád, že si po nás prišiel. Len čo som v diaľke zbadal oblak prachu, vedel som, že to musíš byť ty. Ostatní šaleli, že to je niekto z nich. Ale ja som vedel, že je to nemožné, pokiaľ svieti slnko.“ S obdivom pozoruje koňa. „Skvelé, že si prišiel na koči. Už dlho sme sa snažili ukradnúť zo stajne nejakého koňa.“

To vo mne vyvoláva zvedavosť. „A prečo?“

„Sissy chce odísť preč. Neznáša tú Kupolu. Vraví, že je to väzenie.“

„A prečo ste už dávno neutiekli? Keď sa Kupola otvorí, ste voľní a môžete ísť, kam chcete.“

Ben krúti hlavou, na chlapca v jeho veku je v tom geste až priveľa smútku. „Nedostali by sme sa dosť ďaleko. Aj v lete, keď je slnko na oblohe štrnásť hodín, by sme prešli tak šesťdesiat kilometrov, viac nie. A len čo by nastala noc, oni by tú vzdialenosť prekonali za tri hodiny. Okrem toho nemáme kam ísť. Všade je iba nekonečná púšť.“

Znova sa zdvíha vietor, mraky vyzerajú čím ďalej, tým hrozivejšie. Vo vzduchu lieta piesok, pripomína duchov utekajúcich pred vlastnými tieňmi. Občas sa vietor oprie do koča a s desivou rýchlosťou sa ním preženie.

Slnko zakrýva nepretržitá hradba mrakov. Lúče sa snažia presvitať, ale čoskoro úplne miznú.

Pláne sa ponárajú do tmy.

Ben mi kladie ruku na stehno, bojí sa.

Dívam sa na jeho bacuľatú nevinnú rúčku. Koč nadskočí a on sa ku mne primkýna ešte bližšie.

„To je v poriadku,“ upokojujem ho.

„Čože?“

„To je v poriadku,“ kričím. „Všetko dobre dopadne.“

Pozerá sa na mňa s pevne stisnutými perami a očami zaliatymi slzami. Po lícach mu stekajú dva pramienky a razia si cestu cez prach. Prikyvuje raz, druhý raz a stále sa mi díva do očí.

Ponáhľaj sa.

Lenže vymyslieť niečo také je jedna vec, ale urobiť to, je niečo celkom iné.

Nezabudni.

Priťahujem opraty, zastavujem koňa. Ben na mňa spýtavo hľadí. „Mal by si ísť do koča,“ vravím s pohľadom upretým dopredu.

„Nie je tam už miesto.“

„Ale je. Potrebujem byť na tomto poslednom úseku sám, chápeš?“

„Prečo sme zastali?“ vykláňa sa Epap z okienka.

„Ide k vám,“ vravím vecne. „Nie je tu preňho miesto.“ Zoskakujem a mávam na Bena, aby šiel za mnou.

„Ale sem sa nezmestí,“ protestuje Epap. „Povedal by som, že zatiaľ vám tam bolo dosť pohodlne.“

„Nemôžeš chvíľu mlčať?!“ vyletím naňho.

Nato sa všetci hrnú z koča von, napätie visí vo vzduchu. Dívam sa na Davida a Jacoba, stojacich tesne vedľa Epapa. „To sa bez nich nezaobídeš?“

„Drž hubu!“

„Upokoj sa, Epap,“ vraví Sissy a tiež vystupuje z koča. „Iba ťa provokuje.“

„Oni ti stále musia hovoriť, čo máš robiť?“ pýtam sa ho.

Chystá sa na mňa skočiť – vidím, ako prikrčil nohy, sklonil hlavu –, keď vo vzduchu zakvíli siréna. Zvuk prichádza od západu, z Ústavu.

Na chvíľu zostávame takí prekvapení, že len pozeráme jeden na druhého. Potom pomaly obraciame hlavy.

Na obzore nevidieť vôbec nič. Len sivú tmu.

Zaznieva ďalšie trúbenie, smutný ťahavý zvuk.

„Čo sa deje?“ pýta sa Epap. „Čo je to za zvuk?“

Otáčajú sa ku mne so spýtavými pohľadmi.

„Lov,“ vravím. „Práve sa začal. Prichádzajú.“

„To bude len nejaký klam, vietor svištiaci okolo tých kameňov,“ zľahčuje Epap, ukazujúc na päť veľkých kameňov nahádzaných na kopu.

Nikto neodpovedá.

„Tam,“ ukazuje Ben prstom do diaľky, priamo pred nás, kde stojí budova Ústavu. Jeho hlas je pokojný, vyrovnaný.

„Nič nevidím, Ben,“ vraví Sissy.

„Tamto!“ opakuje už hlasnejšie, vystrašeným hlasom.

Potom to všetci zbadáme. V diaľke sa dvíha oblak prachu.

Cítim, ako mi všetky vnútornosti padajú do lona.

Lovci sa približujú neuveriteľnou rýchlosťou.

Snažím sa nemyslieť na Ashley June, na to, ako ma čaká v tmavej studenej kobke v nádeji…

Niekto ma zozadu schmatne za krk. „Máš nám čo vysvetľovať,“ počujem Epapov hlas. „Čo sa to deje?“

„Pusť ma!“ kričím a zaháňam sa rukou dozadu. Udieram ho do tváre. Zakloní hlavu, potom sa narovná a oči mu planú zlosťou. Vzápätí mi s prekvapujúcou silou vracia úder. Kým stačím zareagovať, búši mi päsťami do brucha, až mi vyráža dych. Predkláňam sa a padám na kolená, ale jemu to nestačí, zboka ma kope do rebier. Pred očami sa mi robia kruhy.

„Si úbohý slaboch! Obyčajný mäkký sráč! Nedokázal by si ani sfúknuť semienka z púpavy, aj keby od toho závisel tvoj život!“

Priveď glupanov späť.

„Tak hovor, čo sa to deje!“ reve na mňa.

Pľujem okolo seba krv. Vsakuje do piesku, škvrny pripomínajú vtáčie stopy. Zatváram oči, stále nevidím ostro.

„Idú po nás,“ vravím ticho.

„Kto po nás ide?“

„Lovci!“

Zavládne dlhé ticho. Nedokážem zdvihnúť hlavu a pozrieť sa im do očí.

Potom sa to ozýva znova. Tentoraz však nepočuť len jedno zavytie, ale celý zbor.

Už zacítili moju krv.

„Teraz si nám pomohol, ty idiot,“ zlostím sa. „Vďaka tebe nás ľahšie nájdu.“

„Kdeže! Nájdu teba, nie nás.“ Epap sa obracia na ostatných. „Necháme ho tu a my odídeme kočom. To nám…“

„Nie!“ prehovorí Sissy.

„No tak, Sissy, my…“

„Nie, Epap! Máš pravdu, nemôžeme mu veriť, lebo nám nepovedal všetko. Ale práve preto ho nesmieme nechať samého. Potrebujeme vedieť to, čo vie on.“ Podíde ku mne a kopne do mňa prach. „Prežil medzi nimi,“ vysvetľuje. „To vieme. Ak medzi nimi dokáže prežiť, tak zostať s ním len zvýši našu vlastnú šancu na prežitie.“ Prebodáva ma pohľadom. „Tak hovor! Čo urobíme?“

Vstávam a moje skľúčené srdce sa prebúdza k novému životu. „Postavíme sa proti nim a budeme bojovať.“ Oprašujem zo seba prach. „Prekvapíme ich tým, že pred nimi neujdeme. Pretože to je to posledné, čo od nás čakajú. Myslia si, že ste slabí, ustráchaní, neorganizovaní. Ale my sa proti nim postavíme ako rovní proti rovným. To ich zneistí.“

Epap sa chystá protestovať. „Nemáme najmenšiu šancu…“

„Ale máme! Pozri, videl som, čo dokážete s dýkami a oštepmi. Viete s nimi narobiť poriadny rozruch. Nikdy by im nenapadlo, že sa s nimi naučíte tak skvele zaobchádzať. Tie zbrane mali byť len na ozdobu. No pozrite sa na seba! Máte ich celú kopu a Lovci ostali už len traja. A nás je šesť. Navyše máme ešte päť FLUNov. Zvládneme to. Môžeme ich zničiť. A potom nám už nič nebude brániť v ceste do bezpečia, pod Kupolu.“

„Si magor, vieš to?!“ kričí Epap. „Nemáš ani poňatia, čoho sú schopní. Jeden má silu a rýchlosť za nás šiestich. Takže sú vlastne v presile, ty idiot! Osemnásti proti šiestim! Je ich viac, sú silnejší, rýchlejší. Bojovať s nimi je jasná samovražda.“

Epap má pravdu, viem to. Lenže jediná nádej na záchranu Ashley June spočíva v tom, že sa s glupanmi nejako prebojujeme cez lovcov a dostaneme sa do Ústavu. Najprv ich však potrebujem presvedčiť, aby sa namiesto úteku postavili proti nim a bojovali. Ak ujdeme, Ashley June zomrie. Je to jednoduché. Ak zostaneme a budeme bojovať, stále jej ostáva iskrička nádeje, hoci aj malá.

Epap sa obracia k Sissy. „Musíme ujsť. Ihneď! Jeho necháme tu, aby ich zdržal, a my si vytvoríme väčší náskok.“

Krútim hlavou. „Ty to proste nechápeš, čo? Útekom získate možno dvadsať minút, ak vôbec toľko. Skôr menej. Kôň je unavený, cválal celý deň. Skôr či neskôr vás dobehnú.“

Všetci mlčia. Vedia, že mám pravdu. Ben, sediaci na koči, sa rozplače. Dokonca aj kôň pri pohľade na búrkové mračná začína erdžať.

Sissy podíde dva kroky ku mne. „Čo tá mapa?“ pýta sa. Pokoj v jej hlase aj napriek bezútešnej situácii ma prekvapuje.

„Čo s ňou?“

„Severne od nás je na nej nakreslený čln pripútaný k mólu. Keby sme sa k nemu dostali včas, bola by to šanca.“

„Zbláznila si sa? Tej mape nemôžeš veriť. Vedec bol šialený.“

„Nám sa zdal rozumný.“

Dívam sa na sever, kde by mal byť čln. „Ak by ten čln naozaj jestvoval, prečo vám o ňom nikdy nepovedal?“

Mračí sa. „Neviem. Ale viem, že všetko ostatné na tej mape zodpovedá skutočnosti. Hrebene hôr, vrcholce, všetko do bodky súhlasí. Dokonca aj tieto kamene,“ ukazuje na ne. „Prečo by ten čln mal byť teda výnimka?“

Krútim hlavou. „Pozri, aj keby existoval, čomu neverím, nikdy sa tam nedostanete včas.“

„Radšej by som to skúsila.“

Nesmieme ujsť, musíme tu ostať a bojovať, pripomínam si. Boj s lovcami je jediná šanca na záchranu Ashley June. Zvyšujem hlas. „A ja ti vravím, že jediná možnosť, ako prežiť, je postaviť sa im čelom.“

Epap pristúpi k nám. „No tak, Sissy, poďme! Jeho nechajme tu!“

Glupani nie sú hlúpi. Vedia, že ten boj je dopredu prehratý a že útek znamená pre nich väčšiu šancu. Musím niečo vymyslieť. Nejaký plán, ktorý ich presvedčí, aby tu ostali a bojovali. Hľadím na nich, v očiach sa im zračí strach. Tu na Pláňach, bez ochrannej Kupoly vyzerajú takí drobní a zraniteľní. A zrazu mi napadne, že lovci vlastne nevedia, že som s glupanmi. Musia predpokladať, že som sám, osamelý utečenec. Nemajú nijaký dôvod myslieť si niečo iné. A pach mojej krvi teraz na kilometre ďaleko prekonáva akýkoľvek iný pach.

Pozerám sa na glupanov, na ich zbrane, na FLUNy. A na obrovskú hromadu kameňov, ktoré poskytujú spoľahlivé úkryty. Krátky záblesk… a mám to. Mám plán!

Sissy stojí rovno predo mnou a zvedavo ma pozoruje. „Čo je? Vyzeráš, akoby ti práve niečo napadlo.“

Na okamih sa každému z nich zahľadím do očí. „Stiahnite chvosty a utečte, ak máte strach. Ale ak chcete zostať so mnou a bojovať, mám plán.“

Nastala čiernočierna tma. Z oblohy neprenikne ani lúčik svetla, hviezdy sa schovali za obrími mrakmi. Východné hory zmizli, ich siluetu pohltila temnota.

Som sám. Sedím na zemi opretý o kameň. V ruke držím oštep, čo mi nechala Sissy tesne predtým, ako zmizla v tme. Prikladám si ostrie k dlani a čakám. Pred sebou vidím len prázdnotu. Pláne sa strácajú v tme. Spoločnosť mi robí iba kameň, o ktorý sa opieram. Jeho povrch je chladný a tvrdý, ale v nekonečnej temnote práve jeho pevnosť pôsobí zvláštne upokojujúco.

Pritlačím si ostrie oštepu o dlaň a potiahnem.

Zanecháva malý škrabanec, pár kvapiek krvi. Pre lovcov, čo ma hľadajú, je to ako žiariaci maják v mori.

O pár sekúnd počujem z tmy lačné výkriky. Už sú blízko, ich túžba rastie. Dorazia ani nie o minútu.

Zatínam päsť, aby z rany vytieklo viac krvi, aby úplne ovládla ich zmysly. Ani náhodou si nevšimnú, že sú nablízku ešte ďalší glupani. Cítim, ako mi krv v rane pulzuje, čudne nezosynchronizovaná s rýchlym, vystrašeným tlkotom môjho srdca.

Glupani mi nechali len tento oštep, nič iné.

Počujem škrípanie piesku, šepotavý sykot.

Lovci sú tu.

Vstávam, podlamujú sa mi kolená.

Zbadám rýchly pohyb zľava doprava. Potom ďalší v opačnom smere. Z tmy sa vynárajú tri postavy, najprv sotva viditeľné, ale čoskoro sa ich siluety stávajú zreteľnými.

Kulturistka.

Karmínová.

Vychrtlík.

A potom sa zo šedi vynoria ďalšie dve postavy. Spočiatku si ich bezmála nevšimnem, ale zrazu sú až desivo skutočné.

Kvetovaná.

Riaditeľ.

Čakal som len troch, nie piatich.

Všetci sú strašidelní v tej svojej nahote, s telami natretými len krémom proti slnku. Tam, kde sa vrstva krému z kože odlúpila, sa ako červené sopečné krátery lesknú rany. Sú to dôsledky celodenného pobytu v knižnici zaliatej slnkom. Najdesivejšie sú ich oči, z ktorých srší číra zlosť a nenávisť zmiešaná s túžbou po mojej krvi.

„Teda, vy vyzeráte,“ vravím namiesto pozdravu.

Približujú sa, ceria na mňa zuby. Pomaly sa zoskupujú okolo mňa.

Toto celkom nevychádza, takto sa to v mojom pláne neodohrávalo. Až priveľmi sa kontrolujú. Predstavoval som si lačné šialenstvo, telá vrhajúce sa na mňa, odhalené tesáky, súboj o to, kto prvý do mňa zahryzne. A že ma v priebehu pár sekúnd roztrhajú na kúsky. Lenže ich prístup je až príliš metodický.

„Dnes ste toho veľa nenaspali, čo?“ provokujem. „Pretože všetci vyzeráte dosť zle.“

Obstupujú ma v oblúku.

Pozorne ich sledujem, zvlášť riaditeľa, ktorý stojí priamo predo mnou. Je z nich najpokojnejší, dýcha pomaly, starostlivo našľapuje na štrk. Ľavú ruku má zvesenú, nechtami si pôžitkársky ťuká na koleno, pravú ruku z nejakého dôvodu skrýva za chrbtom.

„Rozhodli sme sa, že si zahráme hru,“ oznamuje mi.

„Hovorte.“

Vychrtlík je úplne vľavo a ide ešte ďalej, uzatvára zdanlivý oblúk.

„Ešte neviem, ako ju nazveme. Horúcimi kandidátmi sú Delenie a Hodovanie.“

Kvetovaná pomaly postupuje vpravo ako bowlingová guľa a oči jej nedočkavo žiaria. Z tela jej visia tukové vankúše ako naliate kvapky vody pripravené odpadnúť. Valí sa ďalej, až ku kameňu.

Vpravo postupuje aj Vychrtlík. Každý z lovcov zaujíma svoju pozíciu a všetci sa dívajú na riaditeľa, akoby čakali na ďalšie inštrukcie. Potom sa približujú, uťahujú kruh okolo mňa.

„Vieš, musíme ťa exemplárne potrestať,“ pokračuje riaditeľ. „Znevážil si Lov, Ústav, Vládcu. A mňa. Moja povesť je nenapraviteľne poškodená. Ktorý odborník by nespoznal glupana, keď stojí priamo pred ním?“ Teraz prvý raz počuť v jeho hlase náznak emócie. „Takže nestačí, aby sme ťa jednoducho zjedli. To by bol veľmi rýchly koniec, pre nás aj pre teba. A tak sme sa rozhodli – samozrejme podľa môjho návrhu –, že sa o teba podelíme, že si na tebe pochutnáme. Pomaly. Labužnícky. Kúsok po kúsku.“

Stále postupujú dopredu, behajú očami po mne aj po okolí.

Zrazu sa Karmínová vrhá ku mne.

„Stoj!“ zreve riaditeľ a ona sa zastaví v polodrepe, s telom vztýčeným ako striehnuca mačka. Riaditeľ drží v pravej ruke FLUN a mieri ním na Karmínovú. Musí to byť FLUN pôvodne určený pre Ashley June, ten, čo zostal v knižnici.

Karmínová sa vracia do formácie.

„Hrať túto hru nie je ľahké, občas nás naše vzrušenie premôže.“ Hľadí z jedného lovca na druhého. „Pokračujte,“ vyzýva ich.

Pristupujú ešte bližšie, kruh sa uzatvára, všetci zotrvávajú vo formácii. Ustavične kmitajú očami, prebodávajú ma pohľadmi. „Vychutnáme si ťa kúsok po kúsku, každú tvoju končatinu zvlášť,“ vraví riaditeľ. „Dvaja muži ti odtrhnú po jednej ruke a dve ženy si vezmú každá jednu nohu. Medzi jednotlivými končatinami si doprajeme krátku prestávku. Trebárs päť minút? Samozrejme, postaráme sa o to, aby si po celý čas ostal nažive. Bude to nádherná scéna do knihy, nie? Koniec pekne natiahneme, necháme čitateľov v poriadnom napätí. Dokonalý záver.“ Pozerá sa na mňa, oči sa mu vlhko lesknú, akoby sa išli roztiecť. „Ako posledný nastúpim ja. Ja si vezmem tvoju hlavu.“

„A potom?“

Riaditeľ sa zakláňa ako vlk vyjúci na mesiac a šialene si škriabe zápästie. „Vážne sa pýtaš, čo potom? To ťa už nemusí zaujímať. Budeš po smrti!“ Nato sa odmlčí a prezerá si ma. „Alebo máš vari obavy o svojich glupaních priateľov? O tých sa neboj. Nakoniec sa k nim dostaneme. Nájdeme ich aj v tejto obrovskej púšti.“

Takže nevedia, kde sú ostatní glupani, vravím si v duchu.

„A potom sa vrátime za tvojou kráskou a povieme jej, čo sme s tebou urobili,“ škľabí sa Vychrtlík, ktorému už tečú sliny po brade.

„Správne, to urobíme,“ skáče mu riaditeľ do reči a vrhá naňho chladný pohľad, akoby mu ukradol repliku, na ktorú sa najviac tešil. „A ju nakoniec zjeme takisto, končatinu po končatine. Hodovanie. Hm, ten názov má niečo do seba. Myslím, že vyhrá.“

Ešte viac sťahujú kruh okolo mňa. Teraz im už celé telá horia od lačného vzrušenia, mykajú hlavami, vyvracajú paže a slizko mľaskajú.

„Čo myslíš, kto bude kričať hlasnejšie, ty alebo ona? V tvojej priateľke je veľa vášne, takže ona bude možno hlučnejšia. Ale na druhej strane, má parádnu guráž. Nemyslíš, po tom, čo predviedla? Nie ako ty, čo si ušiel ako krysa a nechal ju napospas osudu.“

Kulturistka netrpezlivo zavyje. „To by už stačilo, poďme sa doňho pustiť!“ Jazykom si vytrvalo prechádza po chrastavých perách. „Pustite ma naňho!“ Krčí sa, je pripravená skočiť.

Riaditeľ dvíha hlavu a hodnotí celú scenériu, ktorá ako krásny obrázok skvele zapadne do knihy. „Tak dobre, ale pamätajte, že vám patrí iba ľavá noha, nič iné. Ostatní zostaňte na svojich miestach,“ prikazuje a FLUN drží v pohotovosti. „Aj na vás dôjde. A teraz na oslavu nášho najlepšieho Vládcu a na potechu našich dobrých občanov vyhlasujem…“

Kým stihne dohovoriť, Kulturistka vyráža ku mne na všetkých štyroch ako rozzúrená hyena, s vlasmi vejúcimi v neuveriteľne rovných prameňoch. Hoci sa pohybuje ľahko a rýchlo, všetko sa mi pred očami odvíja ako spomalený film. Vidím jej roztiahnuté pery, tvár ako čiernu dieru plnú ostrých zubov, oči zaliate červenou žiarou.

A vzápätí vidím ostatných lovcov, ako vyrážajú za ňou, lebo nemôžu odolať. Skokmi sa ženú dopredu, odrážajú sa nohami i rukami od zeme ako gepardy, chvíľu potom letia vo vzduchu a znova sa odrážajú s gráciou, ktorá prekonáva ich násilnícke úmysly.

Vidím riaditeľa, ktorý sa síce tvári neutrálne, ale oči mu planú hnevom. Keď mieri FLUNom na Karmínovú a Kulturistku, ruka sa mu trasie od zúrivosti a prekvapenia.

Kulturistka sa naposledy odráža, naťahuje paže, a ako letí vo vzduchu, sliny a hlien sa ťahajú za ňou. S otvorenými ústami vykrútenými na jednu stranu smeruje k môjmu krku.

Vtom vyšľahne ostrý záblesk svetla, nasledovaný oslepujúcim jasom. Nočné ticho pretína hlasný rev. Do nosa sa mi derie zápach spáleného mäsa. O chvíľu vidím jačiacu Kulturistku zvíjať sa na zemi s obrovskou dierou v kľúčnej kosti. Teda, skôr na mieste, kde mávala kľúčnu kosť.

Riaditeľ tupo civie na svoj FLUN, nechápe.

Zrazu vyšľahne ďalší záblesk, tentoraz odzadu nado mnou. Rana prichádza od niekoho, kto stojí na kameni, a do stehna zasahuje Karmínovú, ktorá sa práve vrhá mojím smerom. „Aauuu!“ reve a zbytočne si rukou chráni stehno, stúpa z neho už len dym.

„Gene! K zemi!“ kričí Sissy.

Klesám na kolená práve vo chvíli, keď na mňa dopadá Kvetovaná. Sila jej skoku ju nesie ponad mňa, ale nechtami mi aj tak na chrbte trhá košeľu. Pristáva vedľa mňa elegantným kotrmelcom a okamžite sa ku mne znova vrhá.

Ďalší výstrel však míňa cieľ, iba ožiari štrk na zemi.

Periférnym videním zahliadnem temný tieň – Vychrtlíka šplhajúceho sa na kamene. „Jacob!“ kričím. „Daj si pozor! Lezie za vami!“

Kvetovaná skáče na mňa s vycerenými zubami, pripomínajúcimi úsmev. Niekto za mnou vykríkne. David? Ben? V tom hlase počuť čistú hrôzu.

Vyšľahne ďalší lúč, tentoraz spoza najvzdialenejšieho kameňa. Úplne zbytočne mieri do neba. Počujem Epapa vydesene volať: „Sissy, potrebujem pomoc!“ Potom tmu pretína ešte niekoľko zábleskov tesne za sebou. Pohyb Kvetovanej sa v nich zdá trhaný a rozmazaný. Naraz je priamo nado mnou a padá na mňa celou váhou svojho obrovského tela. Uprene mi hľadí do očí, akoby som bol jej milenec.

Vtedy nado mnou opäť zažiari svetlo a rozleje sa jej okolo hlavy ako svätožiara. V letku stráca vedomie.

Obrovské bezvládne telo dopadá priamo na mňa. Odstrkujem ho, zápach spáleného mäsa je nechutný. Z temena Kvetovanej vychádza hustý dym. Pozerám sa hore na Sissy, ona na mňa, potom na Epapa, ktorý kričí o pomoc: „Sissy, vystrieľal som prvý FLUN!“

Obraciam sa, aby som sa zorientoval v situácii za sebou. Jedine Kvetovaná leží na zemi bez pohnutia. Kulturistka aj Karmínová si škriabu nohy. Telá majú síce samú spáleninu, ale adrenalín, zlosť a hlad ich ženú dopredu. Vyštartujú ku kameňu a začínajú sa naň štverať.

Hore stojí Jacob a sklonený nad svojím FLUNom bezradne stláča spúšť. Poistka! Zabudol uvoľniť poistku! Ešte ani raz nevypálil, preto náš plán tak krachuje. O pár metrov ďalej sa Vychrtlík vyšplhal už skoro celkom hore a načahuje sa za Jacobom.

Vôbec nič nejde tak, ako sme si naplánovali. Pre ich neschopnosť zaobchádzať s FLUNmi sme prišli o všetky naše výhody – o náhly útok zo zálohy, moment prekvapenia i koordinovaný masívny zásah. Všetko je preč. Môj plán stroskotal, a ak sa rýchlo nestane zázrak, čoskoro rovnako dopadneme aj my.

„Jacob!“ kričím. „Hoď mi svoj FLUN!“ Otáča sa ku mne so strachom v očiach. Z druhej strany kamennej hradby vyšľahnú tesne za sebou tri záblesky – úplne zbytočne. Epap vystrieľal svoj druhý a posledný FLUN. V ich svetle vidím, ako Jacobovi po tvári skrivenej panikou stekajú slzy. „Teraz, Jacob, hoď mi ten FLUN!“

Perfektný hod! Aspoň niečo sa darí. Uvoľňujem poistku a stláčam spúšť. Svetelný lúč triafa Vychrtlíka priamo do nosa. FLUN je nastavený na najnižší stupeň, takže Vychrtlík sa len prekvapene zvalí na chrbát, vzápätí okamžite vstáva a vrhá sa na Jacoba.

Nastavujem FLUN na najvyšší stupeň a dívam sa hore. Vychrtlík sa už pustil do Jacoba. Stláčam spúšť druhý raz. Míňam ho asi o meter. Otáča sa a vrčí na mňa. Mierim mu priamo medzi oči a pálim poslednú ranu. Veľmi vysoko. Lúč preletí tesne nad jeho hlavou. No aspoň som ho na pár sekúnd dočasne oslepil.

„Zlezte dolu!“ kričím a odhadzujem prázdny FLUN. „Všetci ihneď zlezte a poďte sem ku mne!“

Glupani skáču dolu s tvárami stiahnutými od strachu. Epap pristáva tesne vedľa mňa, chytám ho za golier a dvíham ho. „Kde máš svoje FLUNy?“

Zachmúrene vrtí hlavou.

Sissy tiež skáče z vrcholu kameňa a za sebou ťahá Jacoba. Padajú na zem, s Epapom ich hneď dvíhame na nohy.

Nikto z nich nemá FLUN.

Okamžite ustupujeme ďalej od kameňov. Epap berie do ruky oštep, ktorý som odhodil, a bleskovo unikáme preč.

Lovci zoskakujú z kameňov. Vychrtlík pristáva na bezvládnej Kvetovanej, jej nehybné telo používa ako žinenku. Všetci traja sú ranení, ale bolesť akoby len živila ich smäd po našej krvi.

„Teraz, David! Teraz ťa potrebujeme!“ kričí Sissy.

Lovci sa krčia a rozbiehajú sa k nám so strašným jačaním, ktoré doslova trhá uši.

„Kde je?!“ reve Epap. Uteká doprava, hľadá ho. „David!“

„Potrebujeme FLUNy!“ kričím.

„Kašlem na FLUNy!“ reve Sissy a spoza opaska vyťahuje dýku. Odstrkuje ma nabok a prudkým pohybom sa rozháňa. Presne vo chvíli, keď má ruku pred sebou, dýka vyletí. Ostrie sa zaleskne vo vzduchu. Sissy nečaká, či trafí cieľ, okamžite siaha po ďalšej dýke a hádže ju. A hneď nato ďalšiu. Vzduchom svištia tri dýky smerujúce k trom lovcom, ktorí sa chcú na nás vrhnúť.

Potrebujeme FLUN, vravím si v duchu. Dýky nám nepomôžu…

Prvá zasahuje Karmínovú do nohy. Tá na moje prekvapenie skríkne od bolesti a zvalí sa na zem, držiac si stehno, z ktorého trčí len rukoväť.

Druhá triafa Kulturistku do pleca. Otáča sa vo vzduchu, akoby dostala ranu bičom, a s jačaním padá na zem. Dýka prebodáva telo, špička ostria jej trčí z chrbta tesne pod plecom.

Ako to robí? Ako môže dýkami spôsobiť také zranenia?

Vzápätí pochopím. Mierila na miesta, kde už lovci mali vážne poranenia od FLUNov. Na miesta, kde im FLUNy rozleptali mäso a svaly, na miesta, z ktorých im vyteká žltkastý hnis. Kulturistke na kľúčnu kosť, Karmínovej na stehno. Jediné miesta, kde im dýky mohli skutočne ublížiť.

Tretia dýka letela Vychrtlíkovi rovno do nosa. Už videl, čo sa stalo s dvoma lovkyňami, takže sa rýchlo sklonil a zbraň mu preletela ponad hlavu. Bez zaváhania ďalej beží k nám. Ženie sa za Sissy, aby sa k nej dostal prv, než stihne hodiť ďalšiu dýku.

A darí sa mu, aj s rezervou. Sissy bleskovo siaha po ďalšej dýke, ale nie je dosť rýchla. Odopína dýku, drží ju za ostrie, no Vychrtlík je už pri nás. Sissy dvíha hlavu a mračí sa, vie, že už je neskoro.

A práve v tej chvíli Epap zboku vrhá oštep.

Skvelý hod bez najmenšieho zaváhania. Oštep sviští nočným vzduchom a zabodáva sa Vychrtlíkovi priamo do nosa.

Ozýva sa odporný mľaskavý zvuk, Vychrtlík zakláňa hlavu dozadu a nohy mu letia dohora. Jeho telo na moment zostáva visieť vo vzduchu, potom tvrdo dopadá na zem. Oštep mu trčí z hlavy ako povestný Pinocchiov nos.

Schytím Jacoba s Epapom, ťahám ich preč. Sissy nám zariadila len kratučký náskok, nič viac. A oni to vedia.

„David!“ kričí. „Potrebujeme ťa! Ihneď!“

Konečne počujeme ten spásonosný zvuk škrípajúceho štrku pod kolesami koča, ktorý sa rýchlo približuje.

„Kde si bol tak dlho?“ hnevá sa Epap.

„To pre toho hlúpeho koňa,“ vysvetľuje David a vydesene pozoruje nariekajúcich lovcov, zvíjajúcich sa na zemi. „Utekal zlým smerom, chcel odtiaľto zdrhnúť.“

„Prosím, prosím, poďme rýchlo preč!“ prosíka Ben schovaný v koči a na lícach sa mu lesknú slzy.

„Už je dobre, ideme preč. Všetko bude v poriadku,“ chlácholí ho Epap.

Tlačíme sa dnu, ale niečo nie je v poriadku, len neviem zistiť čo.

„Počkaj!“ Uchopím Epapa za rameno a ťahám ho ďalej od koča. „Vylez von!“

„Čo je?“ Čakal som v jeho očiach zlosť, ale zračí sa v nich iba strach.

Otáčam sa dookola, snažím sa na to prísť. Zachytávam Sissin pohľad, je odrazom môjho rozpoloženia. Vidím hrozbu, obavu, že sme na niečo zabudli.

Alebo na niekoho.

„Riaditeľ,“ šepnem.

Znova sa otáčam, pátram očami v temnote. Nič. „Nehýbte sa,“ prikazujem ticho.

Všetci stojíme bez pohnutia, takmer nedýchame. Je niekde tam, pod plášťom tmy, a pozerá sa na nás. Viem to. Čaká, kým nám dôjdu zbrane, až sa vyčerpáme na ostatných lovcoch. Pozerá sa a čaká, kým nastúpime do koča. A keď tam budeme ako ovečky v košiari, vtrhne dnu na svoju privátnu hostinu, vycerí tesáky a pazúry ostré ako britvy a premení koč na krvavú rakvu.

Sissy to už tiež pochopila. Bez pohnutia šepká: „David, daj mi svoj FLUN!“

„Nefunguje. Snažil som sa vystreliť, ale nešlo to.“

„Poistka,“ vraví Sissy. „Gene ti hovoril, že musíš uvoľniť…“

„Ako?! Neviem ako!“

Kôň zrazu prudko otáča hlavu doľava a vydesene fŕka.

Z tmy k nám nebezpečne rýchlo letí čierny tieň. Riaditeľ sa ticho približuje po všetkých štyroch. Čo skok, to dvadsať metrov. Rýchlosť mu sťahuje líca i pery dozadu a odhaľuje vycerené zuby v nechutnom žoviálnom úsmeve. Odráža sa od zeme, smeruje ku mne. Chce ma ako prvého.

Zatváram oči a pripravujem sa na smrť.

Tá neprichádza. Keď znova otváram oči, riaditeľ stojí desať metrov pred nami, ale nedíva sa na mňa. Ani na Sissy. Pozerá sa za nás.

Obraciam sa. David stojí na kozlíku s FLUNom v ruke a mieri na riaditeľa. Viem, že poistka je stále zaistená, ale kryje ju rukou tak, že to riaditeľ nevidí.

„Je nastavený na najvyšší stupeň,“ odhodlane tvrdí David. „Pripravený zabíjať.“

Riaditeľ si škriabe zápästie. „Chlapček sa chce hrať na hrdinu! Aké roztomilé!“

„Ten FLUN, čo máš na chrbte,“ ignoruje David jeho poznámku, „hoď ho sem!“

„Načo vám bude? Nemôžem vám s ním nijako…“

„Hoď ho sem!“ opakuje David a v hlase mu zaznieva strach. Zablúdi očami ku kameňom. Zo zeme sa začínajú dvíhať temné tiene.

„Á, už chápem,“ všíma si ich aj riaditeľ. „Ide vám o ďalších lovcov.“

„Nie,“ oponuje David. „Ide o teba. V tejto chvíli mi ide len o teba. A preto, ak nám do troch sekúnd nedáš svoj FLUN, vystrelím!“

Davidov hlas musí znieť presvedčivo, lebo riaditeľ ho poslúchne. FLUN pristane pri Sissiných nohách. Bleskovo ho berie do ruky.

„A čo teraz?“ Riaditeľ hľadí Davidovi do očí. „Vážne ma zabiješ? Prečo? Poznám ťa od chvíle, čo si sa narodil. Videl som ťa vyrastať ako malé bábätko. To ja som ti posielal všetky tie darčeky k narodeninám, knižky, torty, nepamätáš sa už? To ma vážne…“

„Áno,“ povie Sissy a vypáli riaditeľovi ranu priamo doprostred hrudníka.

Riaditeľ svižne uskakuje, lúč skĺzne po hrudníku a spôsobuje mu len povrchové zranenie. Aspoň na chvíľu ho však spomalí. Mizne v tme, ustupuje.

Sissy na nás kýva a všetci sa rýchlo ponáhľame do koča. Ja si sadám na kozlík a beriem do rúk opraty. Sissy sedí vedľa mňa, čelom vzad, a hľadí do tmy s prstom na spúšti FLUNu.

„Myslíte si, že ste vyhrali?“ ozýva sa riaditeľ z tmy. „Myslíte, že ste nás porazili? Vy? Vy smradľaví glupani!“

Pozerám sa na Sissy. Krúti hlavou: Nevidím ho.

„Iba ste oddialili nevyhnutné. Dobre počúvajte! Počujete?“

Nič, len vietor.

Vzápätí to zachytávam. Ako keď vietor naháňa suché lístie. Potom sa pridávajú aj ostré zvuky, akoby boli v lístí kovové piliny a sklené črepiny. Sissy sa otáča za zvukom smerom k Ústavu a meravie od hrôzy.

Ako cunami sa na nás valí vysoká temná stena.

„Dobrí občania sú na ceste,“ posmieva sa riaditeľ. „Všetci hostia, zamestnanci, novinári. Sú ich stovky. Niekto deaktivoval zámok. Len čo si to všimli, už ich nič nemohlo zastaviť, nedali sa skrotiť. Spoločne s lovcami sme dúfali, že s pomôckami, čo sme mali k dispozícii, si vytvoríme dostatočný náskok, lenže bohužiaľ…“ Odmlčí sa.

Z diaľky k nám prichádzajú ďalšie výkriky a roztúžené vytie.

„Viete si predstaviť to nadšenie, keď zistia, že všetci glupani sú ešte nažive?“

Beriem opraty do rúk, švihám koňa po chrbte. Koč vyráža vpred a smeruje k poslednej záchrane – k člnu. Ak vôbec existuje.

Odpusť, Ashley June, odpusť…

„Už idú!“ Riaditeľov hlas nás prenasleduje na našej ceste za slobodou. „Už idú, už idú, už idú, už…“

Kôň letí po drsnom teréne rýchlejšie než kedykoľvek predtým. Jeho inak vznešený pohyb je teraz trhaný, zúfalý, plný paniky. Vypätie na ňom vidieť čím ďalej, tým viac.

Prašnú stenu, ktorá nás prenasleduje, teraz vidíme trochu slabšie. Lenže to je spôsobené postupujúcou tmou, nie väčšou vzdialenosťou. Hlasitosť vrčania a jačania, naopak, rastie. Sissy sediaca vedľa mňa pozorne študuje mapu. Bez slnečných lúčov však bledne, farby sa strácajú. Prstom sleduje náš pohyb po krajine, rozhliada sa po záchytných bodoch.

„Musíme ísť ešte rýchlejšie!“ kričí mi do ucha.

Rana na ruke mi stále krváca. Snažím sa ju ošetriť kusom látky, čo však pri ovládaní koňa nie je také jednoduché.

Sissy skladá látku a pevne mi ju tisne na ranu. „To krvácanie musíme zastaviť,“ vraví.

„Nevšímaj si to, ani to veľmi nebolí.“

Tisne ešte silnejšie. „Nejde o bolesť. Starosti mi robí, že podľa tvojej krvi budú vedieť, kde sme.“

Odkladám handričku nabok. „Na tom nezáleží. Oni nás v tejto tme aj tak perfektne vidia.“

Sissy sa díva dozadu, a keď sa po chvíli otáča späť, tvári sa ustarostene. Ani sa nemusím pýtať. Rev našich prenasledovateľov je každým okamihom silnejší.

„Mapa už vybledla,“ vraví sklamane.

„To nič,“ upokojujem ju a uprene hľadím pred seba. „Nepotrebujeme ju. Proste pôjdeme stále rovno, kým nedorazíme k rieke. Potom sa popri rieke vydáme na sever a tam niekde natrafíme na čln. Je to jednoduché.“

„Jednoduché,“ opakuje a krúti hlavou. „To si hovoril aj o tom tvojom pláne s lovcami. Pritom to bola katastrofa. A vravel si, že budú len traja, nie piati.“

„A vy ste ma uisťovali, že viete zaobchádzať s FLUNmi. Epap vystrieľal všetky rany v prvých piatich sekundách. A Jacob, naopak, nevystrelil ani raz. Koľkokrát som im mal opakovať, aby FLUNy nezabudli odistiť?“

Sissy sa odvracia a hryzie si do jazyka.

Po pár minútach znova nadväzujem rozhovor. „Ďakujem, že ste ma neopustili. Že ste ostali bojovať so mnou.“

„To my nerobíme.“

„Čo?“

„Neopúšťame svojich blízkych. To nie je náš štýl.“

„Ale Epap…“

„Len táral. Dobre ho poznám, viem to. Svojich blízkych neopúšťame.“

Jej slová mi ďalej znejú v hlave. Teraz som ja na rade s mlčaním. Myslím na Ashley June, ktorá ostala sama vo svojom väzení. A potom počujem riaditeľov vyčítavý hlas: Ušiel si ako krysa a nechal ju napospas osudu!

Švihám opratami, aby som koňa donútil bežať ešte rýchlejšie. Priam letí, odfrkuje, celé telo sa mu leskne od potu.

Zrazu tmu pretína hlasný výkrik. Až príliš hlasný, až príliš blízko.

Potom to prichádza. Cítim, ako mi na hlavu dopadajú dažďové kvapky. Vydesene sa dívam na oblohu. Nad nami visia temné mračná, černejšie ako noc, obrovské a napité vodou. Dažďom rozmáčaná pôda bude pre koňa ako lepidlo.

Sissy tiež cíti kvapky. Otáča sa ku mne a spýtavo na mňa hľadí: Tiež to cítiš? Aj ty cítiš tie kvapky? Mlčanie ako odpoveď stačí, a tak si sústredene začína hrýzť spodnú peru.

Potom rovno na kozlíku vstáva, aj keď kôň stále cvála vpred a koč nadskakuje na nerovnom povrchu. Šaty sa jej vo vetre nadúvajú a vejú za ňou. Kvapky hustého dažďa sa jej jagajú na nahých pažiach, na krku, na tvári aj na nohách ako malé hviezdičky.

„Tam!“ Dlhou svalnatou rukou ukazuje priamo pred nás. „Vidím ju, Gene! Vidím ju! Rieku! Tú prekliatu rieku!“

„A čo čln? Vidíš aj čln?“

„Nie,“ sadá si späť na kozlík, „ale to je už len otázka času.“

Lomoz za nami, to vrčanie a syčanie stále silnie. Je už oveľa bližšie. V rýchlosti sa obzerám, lenže nevidím nič, iba tmu. Len otázka času… Sissy má pravdu. Tak či onak, je to len otázka času.

Rieka je ako zázrak. Dokonca aj cez rachot koča a hlučný dav za nami už z diaľky počujeme dunivý hukot vody. Keď k nej po pár minútach dorazíme, jej mohutnosť nás udivuje; brehy sú od seba vzdialené možno dvesto metrov. Napriek tomu aj pod ťažkými búrkovými mrakmi pôsobí rieka s majestátne sa trblietajúcou hladinou neobyčajne jemne. Tečúca masa vody pripomína pomaly sa vlniace pláty brnenia.

Kôň teraz beží zjavne pomalšie, no aj napriek tomu má dych stále ťažší. Niekoľko ráz sa nebezpečne priblíži k rieke. Hnal som ho prirýchlo. Spomaľuje až do úplného zastavenia. Švihám opratami, ale viem, že je to zbytočné. Potrebuje si odpočinúť.

„Prečo stojíme?“ kričí Epap z koča. Keď nikto neodpovedá, vystúpi von. „Čo sa deje? Nemôžeme si dovoliť stáť.“

„Nemôžeme si dovoliť ísť ďalej,“ oponujem. „Ten kôň je totálne vyčerpaný. Dajme mu aspoň minútu, nech môže lapiť dych.“

„Nemáme minútu. O minútu budú tu!“ Ukazuje do tmy, z ktorej sa ozývajú vzrušené výkriky.

Ignorujem ho a zoskakujem z kozlíka napriek tomu, že má pravdu. Keď položím koňovi ruku na nohu, cítim, ako sa mu chvejú svaly. „Dobrý, dobrý koník, hnal som ťa veľmi rýchlo, však?“

Epap sa otáča a neveriacky na mňa ukazuje. „Verili by ste tomu? Práve teraz ide robiť zaklínača koní! Sissy, kam ideš?“

Sissy beží k rieke. Na brehu sa skláňa a späť sa vracia s miskou plnou vody. Kôň do nej ponára pysk a hltavo pije. Ani nie o päť sekúnd je miska prázdna. Erdží, ešte si pýta.

Sissy ho hladí po hlave. „Rada by som ti ešte dala, ale nie je čas. No ak nás teraz dovezieš k tomu člnu, sľubujem, že dostaneš toľko vody, koľko len budeš chcieť. Musíš nás však doviezť k člnu. Rýchlo. Rýchlo!“ Posledné slová kričí a tľapká pritom zviera po chrbte. Kôň zaerdží a vyráža vpred. Naskakujeme späť do koča a pokračujeme v ceste.

Zvuky za nami sa približujú. Dážď je stále hustejší.

Ďalej si razíme cestu. Najprv obrazne, neskôr doslova. Pôda je premočená, konské kopytá a kolesá koča sa zabárajú do mäkkého blata. Dokonca aj ostrý vietor je proti nám. Spomaľuje nás, zanáša náš pach k blížiacim sa prenasledovateľom, vyzýva ich k ďalšiemu zrýchleniu. Dážď nás bodá do očí.

Hustnúca tma čoskoro pohlcuje aj koňa. Jediným dôkazom, že nezmizol, je jeho prerývaný dych a napredovanie koča.

Sissy sa ponára do mlčania. Keď sa na ňu občas pozriem, vidím len jej zovreté pery a oči žmúriace do dažďa. Pramene vlasov sa jej lepia na tvár. Všade navôkol, nebezpečne blízko, sa rozlieha vytie. Díva sa na mňa a ja prikyvujem.

Jeden FLUN mi vešia na krk, druhý drží pevne v ruke.

Ozýva sa vrčanie, za ním ďalšie a ďalšie. Už nie sú za nami, ale bežia s nami.

Sissy uvoľňuje poistku.

Z oblohy zaznie hrmenie, ktoré rozochvieva všetko v okolí. S nádejou zdvíham hlavu.

Ozýva sa nespokojný rev.

Vzápätí oblohu rozčesne ostrý jas blesku a celú krajinu zalieva bielym svetlom, ktoré ešte znásobuje odraz na vodnej hladine. Obzerám sa a v tej milisekunde, kým sa krajina znova ponorí do tmy, ich vidím. Za nami sa tiahne nekonečný zástup občanov, teraz ležiacich na zemi v snahe kryť sa pred bleskom. Je ich tak veľa… A sú tak blízko, čo by kameňom dohodil. Tesáky sa im lesknú a oči im svietia v tme.

Zemou otriasa ďalší úder blesku. Keď doznie, počuť zúrivé a bolestné výkriky. Blesk ich oslepil. Možno získame ďalšiu minútu.

„Videl si to?“ kričí Sissy a drží ma za ruku. „Videl si to?“

„Ja viem, ja viem, ale neboj sa…“

„Čln!“ nadšene poskakuje. „Videla som ho, videla som ho, naozaj tam je!“ Otáča sa a kričí na ostatných: „Videla som ten čln, je rovno pred…“

Koč v tej chvíli nadskakuje a kolesá sa pri dopade zabárajú hlboko do bahna. Uviazli sme. Sissy letí vzduchom, mizne v tme. Aj mňa náraz vyhadzuje zo sedadla, lenže nohou sa zachytávam o zábradlie, čo môj let skráti. Pristávam na konskom chrbte, mokrom od potu a dažďa.

Keď sa chcem zdvihnúť, krúti sa so mnou celý svet. Neviem, kde je hore, dolu, vpravo, vľavo, sever, juh, všetko mi splýva. Vtom začujem Benov plač. Bežím k nemu, dvíham ho z blata. Je ním celý obalený, rovnako ako ja.

„Ben! Už je dobre. Bolí ťa niečo? Nezlomil si si niečo?“

Vrčanie a cvakanie zubov sa približuje.

Ben nič nehovorí, len sa na mňa díva a krúti hlavou. Beriem ho do náručia. „Musíme ísť ďalej. Sissy! Kde si?“

Krajinu na okamih osvetľuje ďalší blesk, no prikrátky, aby som zazrel čokoľvek iné ako glupanov zviechajúcich sa zo zeme. Okrem Sissy, ktorá ostáva ležať. Za burácania hromu sa rozbieham k nej. „Sissy, musíš vstať! Musíme ísť ďalej!“ Nevyzerá dobre, ale darí sa mi ju postaviť na nohy. „Sissy!“ kričím a ona sa pomaly preberá. Prázdny pohľad strieda hrôza a panika.

„Kde sú všetci? Nič im nie je?“ zisťuje starostlivo.

„Sú v poriadku, musíme ísť ďalej. Ukáž, kde si videla ten čln!“

„Nie! Čo naše zásoby a FLUNy? Potrebujeme ich!“

„Nie je čas, sú blízko!“

„Neprežijeme bez…“

Z tmy sa k nám nesie divoké zborové zavýjanie. Je tak blízko, že rozoznávame jednotlivé hlasy.

„Sissy, poslúchni ma!“ kričím a ukazujem na ostatných. „Oni za mnou nepôjdu, len za tebou, tak ich pošli k člnu. Pošli ich…“

Oblohu i zmáčanú krajinu rozjasňuje ďalší blesk. Vidím ho! Vidím čln a našťastie je blízko, zhruba sto metrov od nás. Ale potom vidím aj ten lačný dav.

Sú tesne za nami. Aj v tom krátkom záblesku vnímam ich bledé lesknúce sa postavy. Ženú sa k nám desivou rýchlosťou.

Keď sa zablysne, všetci sa vrhajú na zem a zúrivo vrčia.

„Poďme, Sissy!“ nalieham.

Ale ona už beží a zhromažďuje ostatných, poháňa ich. Vyrážam za nimi, zmäknutá pôda mi čvachtá pod nohami. Blato sa mi lepí na topánky ako bozky smrti, spomaľuje ma.

Opäť je tma. Oblohou otriasa blesk za bleskom a dážď padá na zem v hustých povrazoch.

Blížia sa.

Už za sebou počujem ich čvachtanie. A šepot, šepot, šepot. Dýchajú mi na krk.

„Dobrý Bože!“ kričím. Slová, ktoré som nevyriekol niekoľko rokov, slová, ktoré sme opakovali každú noc s matkou, keď sa na mňa dívala láskavými očami a držala ma za ruku. Zabudnuté slová, napriek tomu tak hlboko zakorenené, že ich môj pocit zúfalého strachu vyvolal na povrch. „Dobrý Bože!“

Blesky jeden za druhým bičujú oblohu. Sú také jasné, že na chvíľu oslepujú aj mňa. Celá krajina sa ponára do bielej farby. Aj so zavretými očami bežím ďalej. Vidím pred sebou čln, jeho čiernobiely obraz mám vypálený v očiach.

„Nezastavujte sa, utekajte ďalej!“ snažím sa prekričať to bolestivé zlostné zavýjanie. Keď otvorím oči, som už na móle. „Tu je!“ zvolám skôr, ako si všimnem, že všetci už bežia predo mnou, ich kroky sa duto odrážajú od drevených dosiek. Utekám za nimi. Naskakujú do člna a Sissy odväzuje kotviace lano. Epap berie do ruky dlhú drevenú žrď, ktorou sa chystá odstrčiť čln od brehu.

Pretože som posledný, iba ja vidím, že sa stala chyba. Obrovská chyba.

Rozhliadam sa po móle, ale tma je príliš hustá.

„Naskoč!“ volá na mňa Epap. „Na čo čakáš?“

Chystám sa na skok, ale váham.

„No tak!“

Stojím ako primrznutý, neviem prinútiť nohy ku skoku. Znova sa rozhliadam, mólo je prázdne.

Útrpné zavýjanie silnie. O niekoľko sekúnd budú tu.

„Vyrazte bezo mňa! Choďte, dohoním vás.“

„Nie, Gene, nechaj tam toho koňa, neblázni!“

Lenže ja už utekám naspäť po móle.

Oblohu ešte osvetľujú krátke záblesky. Stačia na to, aby ich zdržali o niečo dlhšie a aby som videl, čo potrebujem.

Je tam, pri koči. Nie kôň.

Ben.

Horúčkovito zápasí s opratami, snaží sa odviazať koňa. Tvár má celú zablatenú okrem miest, kde mu blato zmyl dážď. S otvorenými ústami vydáva všemožné zvuky: „Aaah, aah, nie, no tak, prosím, uff…“

Oblápam ho okolo hrudníka, prehadzujem si ho cez plece a utekám späť na mólo. V poslednej chvíli sa mu podarilo rozviazať zvyšný uzol, takže kôň je voľný. Oči mu od strachu vyliezajú z jamiek, chystá sa na útek. Vtedy dostávam nápad. Chytám opraty skôr, než kôň stihne ujsť.

Navôkol počuť čvachtanie blata a lačné zavýjanie.

Hádžem Bena koňovi na chrbát.

Vreskot počujem už tesne za sebou, idú po mne.

Krčím nohu, chystám sa vyskočiť na koňa. Lenže zviera sa rozbieha do tmy a necháva ma za sebou. Ešte zazriem Bena, ako sa ho kŕčovito drží okolo krku, potom rýchlo miznú v tme.

Beriem do ruky FLUN, ktorý mi visí na krku, a uvoľňujem poistku.

Vzduch je plný žiadostivých výkrikov.

Obzerajúc sa utekám s rukou na spúšti. Nestrať rovnováhu, nespadni! Blížim sa k brehu po mojej pravej ruke.

Ponáhľaj sa.

Znova sa obzerám a vidím, že temné tiene vynárajúce sa z tmy za mnou sa stále valia ako divoké vlny. Jeden sa s revom vrhá na mňa, nahé telo sa mu leskne ako vlhký mramor, odhalené tesáky svietia ako dve lampičky. Stláčam spúšť. Prvý lúč ho míňa, ale druhým triafam cieľ priamo do brucha. S neznesiteľným krikom padá na zem. Oči mu od bolesti vyliezajú z jamiek. Cítim, ako ma vychudnutými prstami chytá za členok, na predkolení ma páli jeho horúci dych.

„Pusť ma!“ zrevem a znova sa dávam do behu.

Zľava počujem syčanie. Obraciam sa…

A krčím sa k zemi. Nado mnou preletí tieň a dopadá na nohy na druhej strane. Bleskovo sa otáča a vrhá sa na mňa. Schmatne ma za krk a už otvára ústa. Vidím tesáky, potom čiernu dieru v jeho hrdle. Ak netrafím, za okamih v tej diere zmiznem.

Lúč smeruje priamo do otvorených úst, rovno do jeho útrob. Nekričí, nemôže.

Odhadzujem FLUN, už mi je nanič. Znova sa rozbieham k mólu, ktoré je na dohľad.

Niekoľkí bežia po ľavej strane. Predbiehajú ma, chcú mi odrezať cestu. Polovica z nich uteká po móle, ostatní za mnou. Obkľúčili ma zo všetkých strán: spredu, zozadu, zľava. Sú všade.

Okrem rieky.

Prudko zahýbam doprava k brehu. Tí, čo boli za mnou, sú teraz vpravo a odhodlane sa približujú.

Už len tridsať metrov.

Tiene na pravej strane sa valia z tmy ako voda z pretrhnutej priehrady. Sú asi sto metrov odo mňa.

Ešte dvadsať metrov. Podlamujú sa mi kolená.

A je po všetkom. Dokonale ma obkľúčili. Predbehli ma, obstúpili breh a prikrčení sa pripravujú skočiť.

Ale ja sa nezastavujem. I keď mi z očí tečú slzy, i keď hrozí, že nohy mi každú chvíľu vypovedia službu a pľúca ma pália, akoby som ich zalial kyselinou, nezastavujem sa. Nezomriem ani v stoji, ani na kolenách. Chcem skonať v behu a v boji. Postavím sa im zoči-voči. Cítim, ako ma zaplavuje zlosť, horúcejšia a jasnejšia než blesky, ktoré vytrvalo bičujú oblohu a nabíjajú ma novou energiou.

Nezabudni… Hlas Ashley June mi stále znie v ušiach.

Nikdy nezabudni, kto si. To je hlas môjho otca, hlboký a vážny.

S výkrikom sa im vrhám v ústrety.

Oni mieria ku mne.

Odrážam sa a skáčem do výšky, vyššie než kedykoľvek doteraz. Preskakujem ich a letím k rieke. Voda je už blízko.

„Zakázaný štýl!“ kričím bojovne.

A už som v rieke, voda je prekvapivo teplá. Krátke ticho pod hladinou poskytuje mojim ušiam vítaný odpočinok od zavýjania a jačania. Počujem len upokojujúce bublanie vody. A potom špliechanie. Začali skákať za mnou.

Naťahujem ruku pred seba a ťahám ju nadol v prvom tempe. Cítim, ako ma voda obteká a moje telo sa pohybuje dopredu. Kopem nohami, naťahujem druhú ruku a opäť zaberám. Presne tak som vždy chcel plávať. Presne takéto malo plávanie vždy byť. Na chvíľu dvíham hlavu a vidím, že sú vo vode. Ale už neškodní. Tu ma nedostihnú.

Čln sa odrazil od móla a pláva uprostred rieky. Mólo je prepchaté zúrivo syčiacimi a vrčiacimi občanmi. Epap s Jacobom zaberajú žrďami, čln dosahuje prekvapujúcu rýchlosť.

Snažím sa na nich zakričať, lenže v tom hluku ma nepočujú. Kričím hlasnejšie, ale vietor odnáša môj hlas ďaleko od člna, od glupanov. Usilujem sa pridať, ale aj keď plávam rýchlo, na čln nestačím. Vzďaľuje sa a mňa opúšťajú sily. Telo sa mi zrazu zdá neuveriteľne ťažké, ruky aj nohy sa len s námahou plantajú vo vode. Pľúca odmietajú naberať ďalší vzduch.

„Heej!“ volám. „Počkajte!“

To moje šaty, napadá mi. Sú nasiaknuté vodou a ťahajú ma na dno. Lenže vyzliecť si ich nemôžem, nedokážem sa udržať nad hladinou a súčasne sa vyzliekať. A tak sa pachtím ďalej, sústreďujem sa na pohyb rúk, zaberám, koľko vládzem. Nech sa však snažím, ako chcem, čln uniká ďalej a ďalej.

Opúšťajú ma. Glupani ma opúšťajú.

Obraciam sa na chrbát a nechávam sa unášať prúdom. Som hrozne unavený, na tvár mi dopadajú kvapky dažďa. Konečne chápem, čo je to byť opustený. Cítil som to po celý život, ale až teraz som to pochopil.

Ashley June mi rozprávala, ako stála na školskom dvore a cítila nutkanie pichnúť sa do prsta. Vzdať sa, skončiť to. Teraz by to bolo také ľahké. Zavrieť oči, nechať telo plávať na hladine. Koniec by prišiel rýchlo.

Vzdať to by však znamenalo zradiť jedinú osobu, ktorá ma nezradila. Ashley June.

Otáčam sa na brucho a znova zaberám rukami. Ale vyzerá to skôr, akoby som sa plahočil v hustom blate. Začínam klesať na dno.

Niekde blízko počujem špliechanie.

Niečie ruky ma chytajú za chrbát, obracajú ma. Cudzie paže sa mi obtáčajú okolo hrudníka, z vody sa vynára tvár a tisne sa k mojej.

„Už ťa držím, len sa nechaj unášať, držím ťa.“

Pod vplyvom vyčerpania si myslím, že je to Ashley June. Šepká do vody pri mojom uchu, dych má chrapľavý a teplý. Chcem sa jej spýtať, ako utiekla z tej diery, ako sa sem dostala tak rýchlo…

Vtom ma niekto vyťahuje do člna ako sieť plnú rýb. Ťahajú ma doprostriedka, ustarostene ma pozorujú. Je to David. A Jacob. Vedľa mňa dopadá ďalšie telo, mokré a lesklé ako tuleň.

Sissy.

„Prevráťte ho na bok,“ prikazuje, zatiaľ čo vykašliava vodu.

Cítim, ako sa mi tvár pritláča na drevenú palubu, ošľahanú vetrom a hladkú, pod ktorou špliecha voda. Pokúšam sa posadiť.

Čln pripomína lepšiu plť, ale je široký a pevný. Uprostred je kajuta či skôr nejaký prístrešok. Vzadu stále stoja Jacob s Epapom, odrážajú čln žrďami odo dna a vedú ho preč od brehu. A je tu aj Ben. Sedí pod prístreškom, s kolenami pod bradou. Díva sa na mňa a jeho tvár zaliatu slzami rozjasní nebadateľný úsmev. Ukazuje dovnútra, a keď začujem zaerdžanie a ľahký dupot, pochopím.

Celú noc za nami bežia po brehu, sú ich stovky. Nenávistne a sklamane vrčia do nekonečnej noci plnej dažďa, tmy a neutíchajúceho kriku. Potom konečne prestáva pršať, mraky miznú, vychádza mesiac a hviezdy, ktoré na brehu osvetľujú stovky občanov s očami planúcimi túžbou. Svetlo ich rozčuľuje, ale stále sa ženú za nami, odmietajú nás opustiť. Obloha bledne – koniec koncov, ako každú noc –, čiernu tmu nahrádza sivé prítmie. Postupne odchádzajú. Najprv len niektorí, ale potom sa ako jeden náhlia späť s hromadným zavýjaním, ktoré trvá viac než minútu a odráža ich nenaplnenú túžbu. Náhlia sa do Ústavu, do tmavého bezpečia za jeho stenami.

Rozhodujeme sa, že budeme plávať celý deň a striedať sa na zmeny. Dvaja budú pri drevených žrdiach, jeden zostane hliadkovať. Kto práve nebude mať službu, môže spať. Alebo má aspoň možnosť spať v kajute uprostred člna, v jednoduchej štvorcovej stavbe s otvorenou prednou stenou.

Prvú zmenu mi odpúšťajú, lenže na spánok som príliš rozrušený. Trávim čas tým, že do svojej košele naberám vodu a nosím ju koňovi, aby sa dosýta napil. A rovnako ako ostatní pátram pohľadom po známkach pohybu na Pláňach, i keď viem, že horúce slnko je tou najlepšou ochranou. O hodinu neskôr ma už nohy odmietajú poslúchať, odchádzam do kajuty, ale spím len ľahkým, nervóznym, prerušovaným spánkom.

Zobúdzam sa až podvečer, prespal som celé dve zmeny. Vedľa mňa odpočívajú Epap s Benom, ktorý niečo nezrozumiteľne mrmle zo spánku. Sissy stráži na prove, tak idem za ňou.

„V noci sa vrátia,“ poznamenáva.

Prikyvujem. „A zajtra tiež. A možno aj pozajtra.“

Škriabe sa na nose. „Mali by sme dúfať, že rieka nikde nekončí. Ak sa dnes alebo zajtra doplavíme na jej koniec…“

Nie je potrebné, aby vetu dokončila.

Chvíľu mlčíme.

„Prestanú nás niekedy prenasledovať?“

„Nie.“ Hľadím na východné hory. „Kým vedia, že sme tu, budú sa vracať. Nikdy neprestanú. Budú si na ceste stavať prístrešky, v ktorých prečkajú deň, a tak sa postupne dostanú až k nám.“

Dlho pije zo svojho hrnčeka a díva sa pritom na Pláne. „Vo dne môžeme zastať,“ navrhuje, „aby sme niečo ulovili. Potrebujeme jesť.“

„Máme zbrane?“

„David má oštep, ja svoje dýky. To je všetko, čo máme.“

„To je všetko, na čo sme mali čas,“ pripomínam.

„Mohli sme toho vziať viac. Ja som toho mohla vziať viac. Nechala som tam vlastne všetko. Len Epap zobral Vedcov denník. A Jacob vzal Epapov batoh. Ktoviečo v ňom nie je, iba nejaké šaty a jeho náčrtník, ale vzal aspoň niečo.“

„Bolo to dosť šialené,“ poznamenám. „Nemali sme na nič čas.“

Voda rytmicky špliecha o čln. Sissy si prezerá ruky a zľahka prešľapuje. „Ďakujem, že si sa vrátil po Bena,“ hovorí a odchádza dozadu.

S nocou sa vracajú a je ich ešte viac. Sú nasiaknutí takou nenávisťou, o ktorej som si ani nemyslel, že je možná. Je ich plný breh, rieka pripomína polovičný tunel. Celú noc nezažmúrime ani oko, len vystrašení hliadkujeme. Rieka mi robí starosti, bojím sa, že sa zúži alebo úplne vyschne. Plynie však ďalej, aspoň dnes v noci. A keď mesiac zapadne a obloha začína blednúť, utícha aj ich krik. Najprv jeden po druhom, potom všetci naraz sa otáčajú a bežia preč.

Vychádza slnko, krajina sa v noci úplne zmenila. Namiesto nekonečnej hnedastej púšte sa začínajú objavovať zelené ostrovčeky trávy. Napoludnie sa už okolo nás zelenajú lúky plné púpav a rododendronov. Nad nimi sa týčia zhluky vysokých stromov. Raz alebo dva razy zazrieme divého psa. Prirážame k brehu. Kôň sa nadšene rozbieha po tráve, až si myslíme, že ho už neuvidíme. Ale je len hladný. Po celý čas sa drží blízko nás a spása trávu. Keď po hodine vyrážame, aby sme čo najviac zväčšili vzdialenosť medzi nami a nimi, neobzerá sa po šťavnatých pastvinách okolo, ale so zaerdžaním naskakuje späť do člna.

Tentoraz prichádzajú až niekoľko hodín po súmraku. Kým nás dostihnú, trvá im to oveľa dlhšie. A je ich už aj menej, sú tu len tí najmladší a najsilnejší. Nie je ich viac než zopár desiatok. Prenasledujú nás iba pár hodín, potom sa vracajú späť. Celé hodiny pred úsvitom, keď mesiac a hviezdy ešte svietia.

S východom slnka začínam hliadkovať. Oranžový kotúč vykúka spoza východných hôr, ešte dosť slabý, takže sa dá dívať priamo naň.

„Tak čo?“ prichádza Ben s rozospatými očami. „Vrátia sa ešte? Alebo sme ich už videli naposledy?“

Chcel by som mu povedať: Áno, videli sme ich naposledy. Ale ani teraz nezabúdam, že pod tou zelenou zemou, ďaleko od slnka aj od tichého hukotu rieky, čaká v tme a v chlade dievča, ktoré ma držalo za ruku.

„Tak videli?“

Pozerám sa inam, nie som schopný odpovedať.

Popoludní znova prirážame k brehu. David videl králika. O desať minút sa vracia a nesie jedného vypaseného so sivobielou srsťou. Beží k nám, usmieva sa, drží králika nad hlavou ako trofej. Sissy sa pozerá do slnka. Ešte je čas, aby sme rozložili oheň a najedli sa. Ben od radosti vyskakuje, jeho hlas sa rozlieha po lúkach.

Všetci sa púšťajú do práce. Sissy s Davidom zvliekajú králika z kože. Ben s Jacobom hľadajú drevo na oheň, ale veľa ho tu nie je, len suchá tráva a niekoľko vetvičiek. Epap horúčkovito trie dve vetvy o seba, snaží sa vykresať iskru. Postávam bokom a snažím sa vyzerať, že niečo robím. Niekto navrhuje, aby sme zrezali okraje člna, ale rýchlo to zavrhneme.

„Môj náčrtník!“ napadne Epapovi. „Ten môžeme spáliť. Postupne budeme do ohňa pridávať stránku za stránkou.“

„Si si istý?“ pýta sa David.

„Áno, jasné,“ vstáva Epap.

„Skočím poň,“ snažím sa byť užitočný. „Máš ho v batohu?“ Odbieham skôr, než stihne odpovedať. Batoh leží v rohu kajuty. Rozopínam remienok a otváram ho. Náčrtník v koži poznačenej časom je dosť veľký, tak mi chvíľu trvá, kým ho z batoha vydolujem. Vietor obracia listy a necháva zošit otvorený na stránke s kresbou Kupoly. Beriem náčrtník do ruky. Epap je šikovný, to musím uznať; čisté línie, ľahké, ale isté ťahy. Obraciam stránku za stránkou. Takmer na každej sú portréty ostatných glupanov aj s ich menami. David. Jacob. Ben. Sissy. Na väčšine z nich je práve Sissy. Ako varí, číta knižku, beží s oštepom, perie v jazierku. Ako spí v posteli so spokojnou tvárou. Listujem na začiatok, akoby späť v čase. Glupani na portrétoch sú čím ďalej, tým mladší.

„No tak, Gene, kde si tak dlho?“ kričí z diaľky Epap.

„Už bežím!“ Obraciam list, chystám sa náčrtník zavrieť, keď vtom ma niečo zaujme – stránka s označením Vedec.

Dívam sa na portrét…

Náčrtník mi padá z rúk.

Je na ňom môj otec.

Poďakovanie

Rád by som sa na tomto mieste poďakoval ľuďom, ktorí mi boli po celé roky inšpiráciou a dodávali mi odhodlanie.

Svojim učiteľom – pánovi Popeovi z King George V School a profesorovi Danovi McCallovi z Cornell University. Ich nadšenie z príbehov bolo opojné a nákazlivé.

Fanúšikom svojej ranej tvorby – Terrymu Goodmanovi, Petrovi Gordonovi a Many Lyovej.

Kolegom a priateľom z Nassau County District Attorney,s Office, predovšetkým Tammy Smileyovej, Robertovi Schwartzovi, Douglasovi Nollovi, Jasonovi Richardsovi a Mehmetovi Gokcemu.

Catherine Draytonovej, ktorá je absolútne skvelá a spĺňa všetky moje predstavy o správnej agentke, ba ešte viac. A celému tímu z agentúry InkWell Management, najmä Lyndsey Blessingovej, Charliemu Olsenovi a Kristan Palmerovej.

Svojej vynikajúcej editorke Rose Hilliardovej, ktorej pozorné oči, dobré rady a neutíchajúca podpora ma každý deň nútili potľapkať sa po pleci. Svojmu nakladateľovi Matthewovi Shearovi, vďaka ktorému som sa v St. Martin´s Press cítil nielen vítaný, ale priam rozmaznávaný.

Svojim dvom synom Johnovi a Chrisovi, ktorí spestrujú a obohacujú môj život. A predovšetkým Čching-Lee, ktorej je táto kniha venovaná.

Andrew Fukuda

Lov

Prvý raz vyšlo v roku 2012 vo vydavateľstve St. Martin´s Griffin, 175 Fifth Avenue, New York, N. Y. 10010

Copyright © 2012 by Andrew Fukuda

Originál: The Hunt

ISBN 978-1-250-00514-4 (St. Martin´s Griffin)

Preklad Eva Horská

Obálka Nakladatelství FRAGMENT, s.r.o., Kamila Flonerová

Redakčná a jazyková úprava Petra Kýšková

Zodpovedná redaktorka Tatiana Floreková

Vydalo Vydavateľstvo Fragment, s. r. o., Bratislava ako svoju 1 004. publikáciu

1. vydanie, 2014

Sadzbu zhotovilo Nakladatelství FRAGMENT, s.r.o.

Slovenské vydanie © Vydavateľstvo Fragment, s. r. o., 2014

Translation © Eva Horská, 2014

Cover © Nakladatelství FRAGMENT, s.r.o., Kamila Flonerová, 2014

Cover photos licensed by www.depositphotos.com/jcsmilly; Spectral

Cover photo © iStockphoto.com/kevinruss

Všetky práva sú vyhradené. Nijaká časť tejto publikácie sa nesmie rozširovať bez písomného súhlasu majiteľov práv.

Kontaktná adresa: Kominárska 2, 4, 831 04 Bratislava 3

e-mail: fragment@fragment.sk

http://www.fragment.sk

ISBN 978-80-564-0007-4

Ďalší titul v edícii Andrew Fukuda

Kompletnú ponuku titulov nájdete na stránke

www.fragment.sk