Karavana bratranců

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.albatros.cz

www.albatrosmedia.cz

Svatopluk Hrnčíř

Karavana bratranců – e-kniha

Copyright © Albatros, 2016

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

6.
Sargasový rybník

SHORA SÁLALO SLUNCE a zdola žhnul rozpálený asfalt. Svatá Anna po chladném ránu vydatně zatopila. Možná proto, aby na blížící se anenskou pouť v Prosíčku přilákala hodně návštěvníků.

Utrmácení, unavení bratranci jeli čím dál pomaleji a ani do řeči jim už nebylo.

Znenadání se v protisměru objevilo pár cyklistů. Vesele pokřikovali, měli zplihlé vlasy a na řídítkách jim vlály mokré plavky.

„Někde blízko je koupaliště,“ ožil Vráťa. „Co kdybysme…“

Kuba jenom kývl. Jaképak spěchy, Prosíčko neuteče.

Oba cestovatelé zbystřili pozornost, a tak jim neunikla prošlapaná cestička na louce. Mířila k náspu s řadou mohutných stromů.

„Slyšíš?“ brzdil Vráťa.

Jakub zpomalil a beze slova vjel na pěšinu. Dětské výskání zvěstovalo, že za okamžik budou u vody. Pak se mezi stromy objevily postavičky v plavkách. Kuba z posledních sil přišlápl a hrrr! doslova vlétl na hráz.

Ta zbrklost mohla špatně skončit. Tygr najel na vyčnívající kořen, odskočil a málem i se svým jezdcem vlétl do rybníka. Pár kluků s kartami v rukách se rozesmálo. Kuba se ale tvářil, jako kdyby se nic nestalo, a posměváčky nevšímavě minul. Aby nezačali na jeho účet vtipkovat, uklidil se za další dub, kam nebylo vidět. Odložil Tygra, sundal z něho tornu a vytáhl plavky.

„Kam ses odstěhoval?“ divil se Vráťa, který bratrancovo zakolísání na hrázi nepostřehl.

Kuba neodpověděl a spěchal do vody. Kluci se propletli mezi naháči na břehu a vklouzli do rybníka.

„Prima, co?“ smál se Vráťa.

„Prima, prima, primisima,“ souhlasil Jakub.

Pomaličku plaval a se zájmem obhlížel okolí vodní nádrže, která je vlídně přijala a osvěžila. Pak se obrátil na záda a jen tak trochu komíhal rukama, aby se udržel nad vodou. Hradba rozložitých dubů na hrázi byla velkolepá. Jak je možné, že z maličkých žaludů vyrostli obři, kteří vidí snad až na Chroustov? Všechno je na nich obdivuhodné. Vysoké zelené koruny, mohutné kmeny i obnažené kořeny, plazící se po hrázi. Připomínají pařáty, které obrovští dravci zaťali do náspu. Málem na nich boural, ale hráz je aspoň pevná a odolná. Kuba nenápadně pohlédl na kluky, které rozesmál. Zaujatě pleskali kartami a na splašeného Tygra už zřejmě zapomněli.

Zbývající obvod rybníka lemovalo zelené rákosí. Jenom vzadu byla mezera a volný přístup k vodě. A právě tam cosi Kubu zaujalo. Na travnatém břehu stál vůz krytý plachtou a kolem se pohybovalo několik postav.

„Koukni,“ zavolal na Vráťu, „co to tam je?“

„Ten vůz? Takhle jezdili komedianti.“

„No jo, mají dokonce koně.“

„Vždyť to povídám. Malej cirkus.“

„Cirkusek Humbertek,“ zasmál se Vráťa a na okamžik přestal plavat. Nevyplatilo se mu to – lokl si vody.

„Taky by to mohli být husiti,“ křikl Kuba. „Kousek vozový hradby.“

Bratranec ho neposlouchal. Kašlal, prskal a mířil ke břehu. Najednou měl vody dost.

Ale Kubovi bylo v rybníku dobře. Navíc ho čím dál víc zajímal druhý břeh. Komu patří vůz a koně? A proč tam jsou? A jsou to vůbec koně? Spíš hříbata. Neměl by se na ně podívat? Zjistí, co je to za podivnou společnost.

Rozmáchl se a hrrr! plaval. Protější břeh je sice daleko, ale koníčci za to stojí.

Po chvíli se lekl. Cosi se o něho otřelo. Ryba? Ne, jenom šlahouny slizké rostliny. Vodní tráva, řasy. Vzápětí rukou zajel do dalšího trsu. Vyprostil ji, odstrčil chuchvalec chaluh, ale potřeštěného nápadu se nevzdal, plaval dál. Ostrůvky rostlin ale houstly a přibývaly. Kuba přestal plavat a šlapal vodu. Mohl by se do porostu zaplést. V Sargasovém moři nebezpečné chaluhy ohrožují dokonce i lodě. Není tohle „sargasový“ rybník?“

„Kubo, Kubóó, sem!“ ozvalo se z hráze.

Tohle se dalo čekat. Vráťovi se nelíbí, že je zase hrrr! Varuje ho, má strach, dověděl se, že jsou tu nebezpečné chaluhy.

„Vrať se, rychle!“ Bratranec na hrázi zmateně poskakoval a mával rukama. „Kolo! Tvoje kolo!“

Zděšený Kuba krauloval ke břehu.

Udýchaný, neschopný slova vylezl na břeh a třeštil oči na místo, kde ležely jeho šaty a torna. Oběhl vedlejší duby a znovu strnul. Už je to tak! Hrůza! Tygr zmizel!

„Kde je? Kdo…“ konečně vyjekl a zoufale se rozkřikl:

„Který zloděj? Kolo! Tygr! Ukradli ho!“

Kolem Vráti už bylo několik zvědavců a z trávy se zvedali další naháči.

„Copak to nikdo neviděl?“ křičel Kuba a bezradně se rozhlížel.

„Ztratilo se kolo?“ mračil se dlouhý, hubený muž. Právě vylezl z vody. Plavky měl mokré a po opáleném těle mu stékaly kapy vody. „Jak vypadalo?“

„Bylo zelené,“ zavzlykal Kuba. „Tiger superior.“

„Jo, bylo to na napsaný na trubce,“ dodal Vráťa. „Mělo přehazovačku.“

Ale, ale, uvědomil si Kuba, na nosiči byl klikostroj! Tygr zmizel i s klikostrojem! Torna tady je, protože ji sundal. Jenže vynález… Tohle není smůla, ale horor!

„Nevšimli jste si ničeho?“ obrátil se dlouhán k přihlížejícím.

Sem tam někdo zavrtěl hlavou. Nikdo zloděje neviděl.

„Kdy se to stalo? Kdo v té době odešel?“ vyptával se opálený muž. Opět bezúspěšně. Proto se mrzutě obrátil ke Kubovi: „Určitě jsi kolo měl? Nenechals ho doma?“

Po tak nesmyslné otázce Kuba zalapal po dechu.

„To se ví,“ houkl Vráťa. „Přijeli jsme spolu.“

„Měl ho,“ ozval se pisklavý, přeskakující hlas. Patřil klukovi, který držel karty. „Vždyť na hrázi boural, tady přes kořen. Skoro sletěl do vody.“

„Jak to – sletěl?“ nechápal Vráťa.

Zato Kuba horlivě přikyvoval:

„Slyšíte? Viděli mě.“

„Jel jako blázen,“ zasmál se další karbaník. „Kolo se mu splašilo a uteklo.“

„Povídám, že je to klukovina,“ ozvala se z hloučku žena v pestrých plavkách. „Nějaký uličník se chtěl svézt, za chvíli se určitě vrátí.“

Bratranci se nezmohli na slovo. Klukovina! Uličník! Vrátí se! Takové nesmysly se nedají poslouchat. Kde je dlouhán, co se pokoušel o vyšetřování?

Opálený muž si opodál natahoval kalhoty.

„Co – co teď?“ obrátil se k němu zoufalý Jakub. „Kolo je pryč! Jak pojedu dál?“

Dlouhán se zarazil:

„Vy nejste zdejší? Herdek, co s váma? Já totiž pospíchám na šichtu. Asi byste měli jít na policii. Je v Pravětíně. Trefíte tam?“

Muž si natáhl košili a zamířil k silnici. Hlouček zvědavců se rozcházel a karbaníci se dohadovali, jestli ještě budou hrát, nebo půjdou do vody.

„Musíme do Pravětína,“ škaredil se Kuba. „Vezmeš mě na rám?“

„To nejde, všechno nepoberem,“ namítal Vráťa. „Spíš bysme se tady měli rozhlídnout. Co když někdo Tygra opravdu z legrace schoval?“

„Prima legrace,“ zavrčel Jakub a pohlédl na partu karbaníků. Čím dál víc se mu nelíbili. Nemohl někdo z nich… Schovali kolo a teď se potichu smějí. Ale copak je může obvinit? A kde by ta schovávačka mohla být? Jsou tu jen duby a stavidlo. Ale o kus dál je spousta rákosí. Tolik rákosí, že by se v něm klidně schoval i buldozer.

7.
Tábor kočovníků

BRATRANCI SEDĚLI SKLÍČENĚ NA HRÁZI. Co bude dál? Co podniknou? Prázdninová výprava předčasně skončila. Kuba se bez kola k pradědečkovi nedostane a Vráťa tam sám nepojede. Ke všemu ještě přišli o klikostroj. Jak dopadnou doma? Kuba už slyšel všechny ty řeči: „Říkali jsme, varovali jsme, nemáte rozum, nejste opatrní, jsi moc hrrr…“ Přežije vůbec to rodičovské lamentování?

„Smůla, strašná smůla. Tygr a ještě perpéťák,“ vzdychl Vráťa, a protože pochopil, jak Kubovi je, snažil se převzít iniciativu.

„Koukni,“ ukazoval na zarostlé břehy potůčku, který tekl z rybníka. „Tam by se kolo dalo schovat. Anebo pod můstek.“

S nádechem naděje zamířili k vrbinám a k mostu, ale Tygra nenašli.

„A co rákosí?“ poznamenal Vráťa, když se vraceli.

„Taková rozloha,“ hrozil se Jakub. „Copak se dá prohlídnout?“

„Něco musíme podniknout,“ mračil se Vráťa. „Buď rád, že ti chci pomoct. Víš vůbec, že sis to zavinil sám? Proč jsi s Tygrem zalezl bůhvíkam?“

Jakub mlčel. Je to pravda. Kvůli karbaníkům, aby se mu nesmáli, položil kolo k dalšímu dubu a teď za to pyká. Musí se pokusit i o nemožné.

Kluci se vydali po pěšině, která vedla podél rybníka. Po pravé ruce měli rozsáhlé kukuřičné pole, vlevo bažinu s vysokou trávou a za ní mnohem vyšší šelestivé rákosí s hnědými palicemi „doutníků“. Hladina rybníka za rákosovou džunglí nebyla vidět.

„Koukej, hledání nebude strašný. Když se šlápne do trávy, hned je to znát. A s rákosím je to zrovna tak. Je křehký, polámalo by se, kdyby tam někdo táhl kolo. A kukuřice taky.“

Jakub uznal, že kamarád má pravdu. Sebemenší zásah do porostu by byl znatelný. Tak jako vyšlapaná cestička, po které šli. Poněkud se uklidnil a obezřetně pozoroval okolí. Vráťa šel za ním a pracně vlekl Favorita s nákladem. Některou vydatnější mokřinu stezka obcházela, jinou směle přetínala. A tak voda, která zpočátku pod nohama jenom čvachtala, jim pomalu začala vnikat do bot.

Jakub se náhle zastavil a poslouchal. Vpředu se něco dělo.

„To je ten cirkus,“ zašeptal Vráťa, „Cirkusáček Humberťáček.“

Kuba si vzpomněl na podivné ležení a zvědavě vykročil. Vpravo končila kukuřičná plantáž a k rybníku vedla cesta. Po ní vůz nepochybně přijel. Půda pod nohama začala být pevnější a rákosí řídlo. Dětské hlasy, do kterých se pletlo psí ňafání, zesílily. Stačilo pár kroků a „komediantský“ tábor měli před sebou jako na dlani.

Na travnatém prostranství mezi cestou a rybníkem stál nevelký valník s gumovými koly. Měl sedátko pro kočího a nad dřevěnou korbou byla přes obloukovou konstrukci napnuta zelená plachta. Podobně vypadaly kočovné vozy bělochů, kteří zalidňovali divoký americký Západ. Opodál se pásli dva malí, podsadití koně, zřejmě poníci. Třetí koníček se světlou hřívou a ohonem kolem nich kroužil jako v cirkusové manéži. Dva kluci a holka, všichni v plavkách, vztyčovali stan, vzadu u primitivního ohniště klečela žena a vařila něco v kotlíku. Menší děti, které bylo nejvíc slyšet, pobíhaly po břehu a pod nohy se jim pletl veselý jezevčík. A ten byl prvním tvorem, který si příchozích všiml. S hlasitým štěkotem se k nim vrhl. Paní zvedla hlavu a napomenula ho.

„Preclíku, dej pokoj! Vrať se!“

Jezevčík ještě jednou vyštěkl, ale pak zmlkl. Vetřelce však pozoroval dál. Děti se přestaly honit a nevědomky jezevčíka napodobily.

„Ahoj,“ usmála se žena od ohniště. „Copak jste nám přinesli? Chcete se podívat na poníky?“

Vráťa nesměle pozdravil, ale Jakub stále ještě mlčel. Snad ani otázku neslyšel. Pozoroval právě koníka se světlou hřívou, který dorážel na dívku v modrých plavkách a ztěžoval jí stavbu stanu. Dívce, světlovlásce, mohlo být asi třináct let a z celé party byla zřejmě nejstarší.

„Nestyďte se,“ zavolala znovu kuchařka, „my jsme na návštěvy zvyklí. Taky máte rádi koníčky?“

Vráťa se osmělil a šel k pasoucím se poníkům.

„To je Cilka, vedle Robin. Můžeš si je pohladit.“

Kuba se konečně taky pohnul. Výprava je zajímavá a poníci krásní. Jednoho tak mít, nebo se aspoň o něj starat. Došel k Robinovi, položil mu ruku na hřbet a pak mu prohrábl černou hřívu. Poník pootočil hlavu a upřeně se na Kubu podíval. Když děti přestaly pobíhat, druhý neposedný poník se také uklidnil a pomalu se blížil k Jakubovi. Měl chytré tmavé oči a světlou hřívu. Ta holka byla taky plavovláska.

„Tahle zvědavá je Zorka,“ pokračovala přívětivá kuchařka. Co je to vlastně za výpravu? Na jednu rodinu je těch dětí skoro moc.

Kuchařka, která měla oči všude, volala:

„Blanko, dej pozor na Terezku!“

Děvče v modrých plavkách se rozběhlo k rybníku, na jehož okraji se brodil asi čtyřletý naháček. Terezka tahala z vody slizké šlahouny a věšela si je na krk jako nějaká tanečnice z Tahiti. Světlovláska k ní přiběhla, táhla ji na břeh a hubovala:

„Co tě to zas napadlo? Ty jsi ale kuba!“

Vráťa se pobaveně zasmál.

„Co je ti k smíchu?“ zamračila se Blanka. „Nesmí tam, neumí plavat.“

„To já jen,“ omlouval se Vráťa mávnutím a ukázal na kamaráda, „on je totiž opravdu Kuba.“

Děvče na Jakuba pohlédlo a dál beze slova z Terezky strhávalo mokré vodní traviny.

Kuba popošel ke břehu a odhozený trs zvedl.

„Hm, sargasy jsou i tady.“

„Co je tady?“ nechápala Blanka.

„Sargasy, chaluhy. Řasy, které plavou v Sargasovém moři. Jsou hrozný, nebezpečný. Objevil je už Kolumbus, když se mu do nich zamotala Santa Maria.“

„Maminka je Maria,“ poznamenala Terezka.

„Marie,“ opravila sestřičku Blanka. Snad to byla sestřička. „Strašně moc lodí tam uvázlo a potopilo se,“ pokračoval Jakub. „Je to divný moře…“

„Hrome, ten je chytrej,“ ozval se kluk o něco menší než Jakub. „Děsně chytrej!“

„Tomáši, mírni se,“ volala paní.

Další jméno, už znám tři, uvědomil si Jakub. Kolik jich vlastně je? Dva kluci, čtyři holky. Celkem šest. Hm, na první pohled se zdálo, že je jich víc. Největší je Blanka, nejmenší Terezka – lovkyně sargasových chaluh.

Ještě by světlovlásce mohl povědět, že část Sargasového moře je v podivném Bermudském trojúhelníku, kde se ztrácejí nejen lodě, ale i letadla. Jenomže její brácha, asi je to brácha, by zase křičel, že se vytahuje. Koneckonců, ať si říká, co chce, ale ona, ona by si to myslet nemusela.

Nejspíš by měl změnit téma, ale náhle se mu zdálo, že Sargasové moře je to jediné, o čem něco ví. Všechno ostatní jako by se mu vykouřilo z hlavy.

Naštěstí ho vysvobodil Vráťa:

„Musíme jít, jinak nic nestihnem.“

V prvním okamžiku se zdálo, že se Jakub nemůže dočkat, až tábor kočovníků opustí. Ale po několika krocích cítil, jak se mu od poníků nechce.

„Nespěchejte,“ volala kuchařka, „bude večeře. To se rozumí, žádná velká hostina. My jsme jen chudí vandráci. Takhle praštěný lidi jste ještě neviděli, co?“

Jakub chtěl namítnout, že se mu tady líbí. Ale Vráťa naléhal a málem ho z ležení odtáhl za ruku. Zničehonic se zdálo, že si bratranci vyměnili role. Vráťa byl hrrr a Kuba pro změnu prrr.

„Člověče,“ zašeptal Vratislav netrpělivě, když se octli u vozu, „vevnitř je kolo!“

Jakub málem vyjekl.

„Mrkni tam,“ pobídl ho Vráťa.

Kuba se rozhlédl. Žena byla skloněná nad ohništěm, Blanka strojila Terezku, Tomáš zatloukal kolíky u dalšího stanu. Nikdo se nedíval.

Popošel ke krytému vozu. Proč by si ho nemohl prohlédnout? Vždyť jde o povoz, který patří do muzea. Na kozlíku je klika – značně větší než u pradědečkovy mašinky. Není divu, musí zvládnout ruční brzdu. Ale to je teď vedlejší, za okamžik zjistí… Jenomže – copak tahle zajímavá výprava může krást kola?

Stačil krátký pohled a s pousmáním se vracel. Vráťa to postřehl a úsměv si vykládal po svém.

„Tak přece? Já to tušil!“

„Uklidni se,“ řekl Jakub. „Kolo tam je. Ale dámský.“

8.
Strážmistrova teorie

STRASTIPLNÁ OBCHŮZKA RYBNÍKA pokračovala a posléze skončila. Unavení a roztrpčení kluci se opět octli na hrázi, kde se však místo naháčů povalovalo jen pár kelímků a papírů.

„Zbytečná štrapáce,“ bručel Vráťa. „Ztratili jsme moc času.“

„Bez Tygra neodjedu,“ zaúpěl Jakub. „Nemůžu odjet, nemůžu domů…“

„Co policie? Radil nám to ten člověk. Do Pravětína jsou to asi dva kiláky.“

„Ale jak? Jeden na kole, druhý pěšky? To je nešikovný. Není moc času.“

Brzy se dohodli. Vráťa zůstal se zavazadly na hrázi a Jakub na jeho Favoritu ujížděl k městečku. Při každém šlápnutí cítil, že tohle kolo je jiné, a tak tesklivě vzpomínal na Tygra. Lepší kolo už v životě nebude mít. Naštěstí je tu ještě jiskřička naděje…

Policejní stanice, kterou objevil na pravětínském náměstíčku, byla zavřená. Další smůla. Ale je tu zvonek. Po krátkém zaváhání ho stiskl. Dveře otevřel muž v uniformě, která nebyla úplná. Na hlavě s prořídlými vlasy mu chyběla policejní čepice.

„Á, už tě tady máme,“ vítal ho dřív, než Jakub něco řekl. Pak ho zavedl do úřadovny a pokračoval: „Ty sháníš kolo. Zelené kolo.“

„Cože?“ zajíkl se překvapený Jakub. „Vy víte… J-je na světě?“

„Hm, hm,“ přikývl policista s hodností podporučíka, „někde na světě je. Jenže svět je velikej. A náš okres taky. Ale neboj se, pracuje se na tom. Jarda je na objížďce, třeba něco zjistí.“

Naděje, která v Kubovi zajiskřila, opět pohasla. Ale zvědavost se hlásila o své:

„Kdo vám to řekl… Jak víte…“

„Leccos víme,“ pousmál se podporučík Kopřiva. „Zastavil se tady Láďa a povídal, že přijdeš. Taky se koupal v Krajáči.“

Láďa je zřejmě opálený dlouhán, který je u rybníka zpovídal. A rybník se nejmenuje Sargasový…

„Strážmistr Jarda Macháně má pro ztracená kola svou teorii,“ pokračoval podporučík. „Udělá, co může, aby se znovu potvrdila.“

Jakub měl chuť se zeptat, co je to za teorii, ale neodvážil se, určitě půjde o policejní tajemství. Podporučík Kopřiva ho však překvapil. Klidně a dobrosrdečně mu teorii prozradil:

„Letos se u nás ztratilo devět kol. No – a teď se podrž – sedm se jich našlo před hospodami. Zkrátka – takový nenechavec dostane žízeň, popadne nejbližší kolo a jede na pivo. Ale domů už pak nespěchá, jde pěšky. Jarda na to upozornil hospody, a tak nám teď občas z nějaké brnknou, že tam pár dní stojí opuštěné kolo. Počítám, že Jarda právě teď okukuje hospody a poptává se, komu patří zelená kola.“

Jakub zpočátku poslouchal nedůvěřivě, ale Tygr je Tygr, a tak se bude chytat sebeslabších stébel naděje. Škoda že nepřijel dřív. Strážmistr by ho vzal do policejního vozu a hledali by Tygra spolu. Kuba ho zná přece nejlíp, má na něm dokonce tajnou značku.

Podporučík Kopřiva začal Kubu zpovídat, a co ho zajímalo, zapisoval.

„Je nové, zelené, sem tam nějaká stříbrná ozdoba,“ odříkával Jakub. „Na trubce je nápis Tiger superior, ale já mu říkám česky Tygr. Určitě ho poznám, pod sedlo jsem si nenápadně vyškrábl monogram.“

„Takže – jé té,“ poznamenal podporučík.

„Na nosiči byla přivázaná krabice,“ dodal Jakub. „Je v ní přístroj, vezl jsem ho k příbuzným, byl by to malér, kdyby se ztratil.“

Podporučík Kopřiva poslouchal, pokyvoval hlavou a dělal si poznámky. Potom pokrčil rameny a řekl:

„To víš, zaručit nic nemůžu, ale kolo hledat budem. Strážmistr Macháně, jak jsem říkal, je na tuhle problematiku machr. Teď bych si ještě zapsal tvou adresu. Dáme ti vědět…“

Kuba užuž chtěl vyhrknout – Chroustov. Ale včas se zarazil. Kdyby policie v nejbližších dnech domů psala nebo telefonovala, rodiče by se zděsili. Moudřejší bude… A tak diktoval adresu do Prosíčka.

Když Jakub, ovlivněný Macháňovou teorií, opustil stanici, všiml si nápisu Hostinec U lípy. Co když právě… Pod svícnem bývá tma, a tak strážmistr… Naskočil na Favorita, popojel, ale kdepak. V řadě kol na stojanu jeho Tygr nebyl. Přesto slezl, nakoukl do chodby a za roh hostince. Nic. Proti němu se však šoural starý pán. Může se zeptat…

„Jo, jsou tu další,“ přikyvoval stařík, „hospoda U kominíka je támhle za radnicí, u parku najdeš Formanku, ale nejlepší pivo má Buřil. To musíš zpátky, na křižovatku.“

Jakub objížděl pravětínské hospody, ale nikde neuspěl. S náladou pod psa se vracel k sargasovému Krajáči.

9.
Večer u Krajáče

VRÁŤA SEDĚL NA STAVIDLE a pokoušel se o žabky. Jenomže o oblázky byla na travnaté hrázi nouze. A tak uvažoval: Pořídí Kuba na policii? Sotva. Nejspíš teprve začnou pátrat, jestli vůbec budou pátrat. Ztracené kolo! Určitě jsou důležitější případy – přepadení pošty, vykradený byt, zatoulané dítě… Ale kolo?

Opuštěný bratranec vstal a prošel se po hrázi. V trávě zahlédl barevný obdélníček. Zvedl ho. Byla to karta – srdcová devítka. Určitě patří karbaníkům. Co s nimi vlastně Kuba měl?

Vrátil se ke stavidlu a poslouchal, jak uvnitř hučí odtékající voda. Náhle u břehu cosi plesklo a voda se zavlnila. Zvědavý kapr se asi divil, proč kamínky přestaly létat, a tak vykoukl. Vráťa pozoroval hladinu a při tom nalezenou kartu bezmyšlenkovitě zasunul pod odchlíplé prkénko stříšky. Rybník byl zase klidný, s výjimkou protějšího břehu, odkud neustále zněly dětské hlasy.

Obloha už temněla, když se konečně objevil Jakub. Zamlklý a zachmuřený jako duby na hrázi. Položil kolo do trávy a zanaříkal:

„Mám hlad.“

„Maličkost, ještě toho máme,“ řekl Vráťa a sáhl do batohu. „Ale povídej, co se dělo? Byl někdo na stanici?“

„Byl. Ale to víš, jen si všechno sepsal. Dal jsem mu adresu do Prosíčka.“

„Co teď uděláme?“ mračil se bezradně Vráťa.

„Pojedeš sám. Já tu radši zůstanu. Protože zejtra se kolo najde. Bude někde pohozený.“

„Nepovídej, tomu přece nevěříš. Co se stalo? Měli snad na stanici jasnovidce?“

„Měli, ale na tohle jsem přišel sám. Teď, cestou.“

„Pořád nechápu…“

Jakub chvíli mlčel. Skoro se zdálo, že zvažuje, může-li svou domněnku prozradit.

„Zloděj nevzal Tygra proto, že to bylo kolo,“ zavrčel konečně, „ale protože v nosiči byl klikostroj.“

Vráťa otevřel pusu a polekaně se rozhlédl.

„Krabici pak někde odvázal,“ pokračoval detektiv, „a Tygra nechal na místě. Musíme ho hledat dál.“

„No tohle,“ žasl Vráťa, když se trochu vzpamatoval. „Snad nechceš říct, že nás Kubr pronásledoval? Že se dokonce proplížil až na hráz a… Počkej, to by musel vědět, že jsi strojek dal do krabice. Copak tě mohl vidět?“

„Dovtípil se. Je to tak nemožný?“

„Naštěstí,“ poznamenal zamyšleně Vráťa, „klikostroj nebyl celý.“

V té chvíli Kuba zavyl jako vlkodlak a vrhl se ke své torně.

Klika a nádobka tam byly. V torně se zloděj nehrabal.

„Ne, tomu nevěřím,“ zamítl Vráťa bratrancovu domněnku. „Copak Kubr po klikostroji tolik touží?. To by ho nenechával na půdě. Máš veliký oči. Policie si udělá čárku do rubriky Ztracená kola, ale ty jsi kápl na loupež století.“

„Máš pravdu, vynálezu už bylo sto let.“

„Ale co teď podnikneš? Vrátíš se domů a vrhneš se na Kubra?“

Jakub neodpovídal. Mlčel dlouho. Zdálo se, že se dívá za rybník. Kmitala se tam zář ohně, ozývaly se výkřiky, bylo slyšet šplouchání vody.

„Cirkusáci se koupou, jsou otužilí… A co my?“

„Brrr,“ oklepal se Kuba, „nemám náladu.“

„Nemyslím na koupání. Ale kde přespíme? Tady by to snad šlo. Nejsme sice v divočině, po které jsi toužil…“

„Počkáš tady se mnou?“ ožil Kuba. „Zítra kolo najdem.“

„Co mně zbývá? V noci do Prosíčka netrefím. A co bych tam povídal? Že Tesárek z Chroustova hledá Tygra u Sargasového moře?“

„Kdepak Sargasové moře,“ mávl rukou Jakub. „Víš, v čem ses koupal? V Krajáči. V obyčejném Krajáči!“

Bratranci si natáhli teplákové bundy a zalezli do spacáků. Tmavá obloha čím dál víc splývala s hladinou rybníka a v rákosí jako na povel začaly kvákat žáby.

Vráťa, který si pro jistotu přivázal svoje kolo k zápěstí, brzy usnul. Jakubovi se to ale nedařilo. Poprvé v životě se vypravil na samostatnou cestu a už nocuje pod rozsochatým dubem. Byl by to bezvadný den, kdyby nepřišel o kolo. Kdepak, nový Tygr nebude. Snad až jednou vydělá dost peněz. A kromě toho zmizel vynález. A na něj nevydělá nikdy. Kubr si dá přístroj patentovat a Tesárkové utřou nos. Dva kusy sice zůstaly v torně, ale jsou tak bezvýznamné…

Vtom se lekl. Cosi zaharašilo a skočilo ke spacáku. Pes. Jezevčík. No tohle…

„Jedeš, Preclíku,“ okřikl psího kamaráda poníků, Blanky a ostatních tuláků.

Jezevčík krátce vyštěkl. Jenomže vzápětí se Kuba polekal podruhé. Protože Preclík promluvil:

„Tohle by chtělo menší vysvětlivku.“

Kuba se polekaně posadil. Kousek od něho stála vysoká, tmavá postava. To ona… Ale Preclík k muži patřil, právě si přisedl k jeho noze.

„My tady,“ drmolil Jakub, „je teplo, tak spíme venku.“

„Proč ne, mně se to líbí,“ zasmál se vousatý muž s batohem na zádech. „Já ale myslím na jiné vysvětlení. Jak to, že mu říkáš Preclíku?“

„Známe se.“

„Sotva. Vždyť není Preclík.“ Člověk pohlédl na psa a dodal: „Viď, Šibale?“

Jezevčík zaštěkal.

„Není?“ podivil se Jakub. „Ale podobá se mu.“ A protože si myslel, že tím rozhovor končí, znovu se zahrabal do spacího pytle.

„Vsadím se,“ pokračoval vousáč, „že jste byli na druhém břehu. Šibal totiž k Preclíkovi patří. A já zase k paní Valešové.“

Kuba nevěřil svým uším.

„Že se tak jmenuje, nevím. Ale znám Blanku, Tomáše, Robina, Terezku…“

„Tak to se všechno vyjasňuje. Jenom my dva tam nebyli. Sháněli jsme zásoby na další cestu. Viď, Šibale?!“

Nové zaštěknutí.

„Ale proč jste se neutábořili tam? U našich?“ pokračoval muž.

Kuba pokrčil rameny a šťouchl do vedlejšího spacáku, který ukrýval Vráťu. Ať ví, že se tady něco děje. Ale zachumlaná postava se jen nevrle otočila.

„Abych nezapomněl, jmenuju se Valeš, Zdeněk Valeš. Vzbuď kamaráda a pojďte. Nějak se srovnáme. Máme stany, vůz. Ale to vlastně víš. Nic vám u nás scházet nebude, tihle kluci pohlídají i vás.“

„Kluk“ Šibal opět zaňafal.

Jakub znovu strčil do Vráti. Když to nepomohlo, důkladně pytlem zatřásl. Šibal se zřejmě domníval, že začíná jakási veselá hra. Přiskočil a vrhl se na bachratou kuklu. Vráťa zděšeně vykřikl, jako kdyby se probudil z ošklivého snu, a protože zapomněl, že je připoutaný ke kolu, začal s ním bezmocně zápolit. Jakub se rozesmál a Šibal nechápavě štěkal.

Oba cestovatelé si tedy zopakovali cestu na opačnou stranu Krajáče. Teď je však vedl pan Valeš a kolem pobíhal jezevčík Šibal. A třebaže občas zapadl do záludné mokřiny, z dobré nálady ho to nevyvedlo.

10.
Volání rodu

TÁBOR KOČOVNÍKŮ PO SETMĚNÍ VYPADAL TAJUPLNĚ. Na břehu planul ohníček a odraz plamenů klouzal po stanech, po plachtě vozu a po rákosí, které konejšivě ševelilo. Kolem ohně seděli větší táborníci a tiše si povídali. Občas si v temném zákoutí odfrkli poníci, ale jinak už bylo ticho. Dvě menší děti zřejmě spaly.

Když se Šibal vřítil do ležení, zahleděla se paní Valešová do tmy:

„Koukám, že vedeš návštěvu. Pěkně vítáme.“

„Šibal objevil dva trosečníky,“ hlásil náčelník kočovné výpravy. „Spali pod širákem u Krajáče. U nás by se mohli mít o krapítek líp.“

„To se ví. Pojízdný hotel sice nejsme, ale…“ V té chvíli se žena zarazila a jásavě zvolala: „Propána, vždyť to jsou naši známí! Tak přece jen přišli na večeři?!“

„Na večeři a na nocleh,“ doplnil ji vousáč Valeš. „Snad se u nás kus plachty nad jejich hlavy najde.“

„Jakpak ztroskotali?“ ozval se od ohně Tomášův uštěpačný hlas. „Co se s nimi potopilo? Koukám, že jeden vrak vlečou.“

„Tome, to se nesluší, jsou to hosti,“ napomenula syna paní Valešová. „Sedněte si, kluci, a povídejte. Kampak cestujete takhle sami? Nemáte být už doma? Nebudou mít vaši strach?“

„Nejedeme domů,“ svěřoval se Vráťa, „a měli jsme smůlu…“

Odmlka byla poněkud delší, a tak Valeš „trosečníkům“ vypomohl:

„Představte si, co se jim stalo. Když se koupali v Krajáči, někdo jim sebral kolo.“

„Propána,“ zhrozila se Marie Valešová, „to je mi líto. Proč jste nic neřekli, když jste šli kolem?“

Kuba jen pokrčil rameny.

„Všimla jsem si, že máte jen jedno. Ale nenapadlo mě, že se vám stala taková věc. Zdeňku, co by se v tom dalo podniknout?“

„Dnes už nic, noc je na krku. Můžou jedině čekat a doufat. Na policii totiž byli. Ale zítra – neškodilo by se podívat kolem.“

„Hledali jsme ho,“ připomněl Vráťa. „Pod mostem, v rákosí, tady…“

„Mysleli jste si, že ho čmajzli tihle komedianti,“ zasmál se, nebo spíš ušklíbl Tomáš a jeho ruka nad kočovnickým ležením opsala půlkruh.

„To ne,“ vyhrkl Jakub, „vůbec ne, namouduši!“

„Neberte Toma vážně,“ řekl náčelník a ohnal se, jako kdyby chtěl syna plesknout. „Ráno si přivstanem a po kolu se kouknem.“

„Já ho najdu,“ vykřikl hubený, pihovatý kluk. „Umím hledat, našel jsem baterku, propisku…“

„Ale tyhle věci byly naše,“ namítla Blanka, „povalovaly se kolem nás v trávě. Jenomže kolo, jestli bylo pěkný…“

„Tiger superior,“ upozornil Vráťa, „skoro nový.“

„Tak to se s ním rozluč,“ prohlásil Tomáš skepticky. „S takovým kolem je zloděj už za horama. Nebo si ho důkladně schoval a za čas ho někde prodá.“

„V Pravětíne je ale strážmistr,“ ozval se tiše Jakub, „který umí kola hledat. Má zajímavou teorii…“ Rozhovořil se o své návštěvě na policejní stanici a pozoroval, jestli to zajímá Blanku. Jenomže děvče se nevyjádřilo. Zato Tomáš měl plno dost nepříjemných řečí.

„Kdepak, tohle jsou pohádky. Strážmistr chce dokázat, že v Pravětíně není velká kriminalita. Kola se náhodou moc kradou, zvlášť nový s přehazovačkou.“

„Nemaluj čerta na zeď,“ napomenul ho jeho táta. „Já bych jim přál, aby měl strážmistr pravdu.“

Paní Valešová mezitím krájela a mazala krajíce pro hladového náčelníka i pro „trosečníky“, kteří se bránili, že jsou po večeři. Potom si přisedla k ohni, pozorovala, jak hostům chutná, a brzy se zapojila do hovoru:

„Poslouchala jsem a chápu, že na nešťastnou příhodu musíte pořád myslet. Ale – co kdybychom si řekli něco o sobě? Odkud vlastně jste?“

„Z Chroustova,“ řekl Jakub a zašilhal po Blance, jestli jí ten název nebude k smíchu.

„Opravdu?“ zpozorněla Valešová. „Chroustov trochu známe.“

„Nezapomeň, že jich je víc,“ podotkl náčelník harcovníků, „jeden u Nymburka, druhý pod Zvičinou…“

„Ten je náš,“ vyhrkl Vráťa.

„Tak jsem se strefila! V tomhle Chroustově máme známé. Jmenují se Tesárkovi.“

Jakub zalapal po dechu. Kdyby se v té chvíli ze tmy vynořil Kubr na Tygrovi, nežasl by víc.

Vráťa byl sice taky vyvedený z míry, ale vzpamatoval se dřív.

„Vždyť tohle,“ ukázal na vyjeveného bratrance, „tohle je Tesárek.“

Výprava kočovníků zkoprněla a na chvíli oněměla.

„Pro-pá-na,“ vzpamatovala se konečně Marie Valešová. „To znamená… Počkat, já vím, kam jedete. Do Prosíčka, na sjezd Tesárků.“

Dřív, než bratranci přikývli, ozval se Valeš:

„To snad není pravda, taková náhoda! Mezi námi sice není Tesárek ani jeden, ale jedeme tam taky. K rodu totiž patříme.“

„Co to povídáš, žádný Tesárek?“ obořila se na něho Valešová. „Já jsem Tesárková! Tedy, byla jsem – za svobodna. A jakápak náhoda? V těchto dnech míří do Prosíčka pěkná řádka příbuzných. Uvidíte, že určitě ještě někoho potkáme.“

Jakub pozorně a užasle naslouchal. Neušlo mu tedy, že Blanka se právě příjemně, zvonivě rozesmála. Překvapivé setkání pobavilo i Toma, který vykřikl:

„Volání rodu funguje! Pradědeček volá, děda čeká, babička se těší!“

„Hurá do Prosíčka!“ přidala se Blanka. „Ať žijí Tesárkové a Valešové!“

„A taky Antošové,“ doplnila ji maminka, přičemž ukazováčkem ťukla do Vráti. „Jestli tohle není Tesárek, musí to být Antoš. Už ta podoba!“

U ohně nastal nevídaný chaos. Změť překvapených výkřiků se prolínala s dotazy a dohady. Taková událost! Kočující výprava se rozrostla o dva bratrance!

„Hurá,“ vyskočil Tomáš, „Chrousti zlikvidovali přesilu holek! Byli jsme dva proti čtyřem a teď se to vyrovnalo.“

Chrousti! Už je to tady! Na přezdívku se nezapomnělo ani po třech letech.

Hlučný rozruch, který v ležení nastal, probudil Terezku. Vylezla ze stanu a rozespale klopýtala k ohni. Maminka ji vzala na klín a „trosečníkům“ začala vysvětlovat příbuzenské vztahy. Když Jakub konečně pochopil, že mluví s druhou sestřenicí svého táty, paní Valešová, za svobodna Tesárková, prohlásila:

„Zkrátka, jsem vaše teta. Sice vzdálená, ale musíte mi tak říkat. To vám přísně a neodvolatelně nařizuji!“

„Kluci,“ uvědomil si strýček Zdeněk, „vždyť jsme se na minulém sjezdu museli vidět. Nepamatujete se?“

„Jak by mohli?“ mírnila ho teta Marie. „Neměl jsi vousy. Oni zase za tři roky o dost povyrostli.“

„Já tam nebyl,“ bránil se Vráťa. „Já ještě v Prosíčku nebyl nikdy.“

„No, teď už se navždycky budeme dobře znát,“ zasmála se teta. „A na sjezdu nás letos nikdo nepřehlídne, protože tam jedeme se zvěřincem. Abyste rozuměli, právě děda Kristián naše děti do koníčků zbláznil.“

„Jenom děda?“ ozval se strejda Zdeněk jízlivě.

„No dobře, to se ví, já na ně taky trpěla. Zkrátka, výsledky se dostavily – jsou z nás kočovníci. Až se dědečku Kristiánovi v plné kráse představíme, určitě se mu naše karavana bude líbit.“

„Ale co ostatní příbuzní?“ jen tak na oko zaúpěl strejda. „Budou si myslet, že nám přeskočilo.“

„Ať si to myslí, mně to vadit nebude.“

„Jak by si to mohli myslet?“ nechápal pihovatý kluk. „Poníci se přece líbí každýmu.“

„Ano, líbí se poníci, líbí se jezevčíci,“ potřásal hlavou strejda Zdeněk. „Ale když se pak takový obdivovatel podívá na celou naši karavanu nebo farmu, tak obrací oči v sloup.“

„Vy máte farmu?“ obrátil se Jakub k Blance, ale hned se zarazil. Proč se ptá právě jí? Spíš se měl zeptat strejdy.

„Farmu?“ potřásla poněkud vzdálenější sestřenice světlovlasou hlavou. „To nevím, snad malé hospodářství.“

„Spíš zoologickou zahradu,“ zasmála se účastnice výpravy, jejíž jméno Kuba neznal.

„Máme kozu Lízu, tři kočky, slepice, králíky, dvě andulky, mluvící kavku, křečky a morče,“ vypočítávala Blanka.

„Ježka s rodinou,“ doplnil ji Tomáš.

„Ten s námi nebydlí, má doupě na zahradě. To bys taky mohl jmenovat krtka, sejkorky, brhlíka.“

Seznamování „Chroustů“ s karavanou pokračovalo, takže se Kuba s Vráťou ve složení osmičlenné posádky konečně vyznali. Valešova rodina žila ve Stelci za Jičínem. Strejda Zdeněk byl lesník a teta Marie učitelka. Blanka, Tomáš a Terezka byli jejich děti. Pihovatý Jirka a Pavla se jmenovali Kšírovi. Jejich maminka, za svobodna Tesárková, a teta Marie byly sestry. Jedině Jenka – Jana Černá, šestý nezletilý účastník výpravy, nebyla příslušnicí rozvětveného rodu. Bydlela však ve Stelci v sousedství Valešových, kamarádila s Blankou a pomáhala jí ošetřovat poníky. Proto ji Valešovi na své putování kamsi k Jizerským horám vzali s sebou.

„Kdopak ví,“ podotkla vesele nová teta, když Jenku představovala, „kdybychom trochu zašťourali v rodokmenu, zjistilo by se nejspíš, že je taky příbuzná.“

„Zájemců o cestu bylo víc,“ připomínala Blanka, „protože táta vede jezdecký kroužek, ale vůz máme jenom jeden.“

„A nervy taky,“ dodal strejda Valeš.

Bratranci a sestřenice se rozpovídali o koních a ostatních zvířatech, která s Valešovic babičkou zůstala ve Stelci. Teta Marie zatím odnesla spící Terezku do stanu, a když se vrátila, ponocující táborníky vybídla:

„Běžte už do hajan, ráno přece chcete hledat kolo.“

„Mami, uvažuj trochu,“ znovu namítal Tomáš, „copak se sem zloděj s ukradeným kolem vrátí?“

Vráťa čekal, že se Kuba ozve. Když se to nestalo, začal sám:

„Víte, všecko jsme vám neřekli. On možná nechtěl kolo, ale krabici, co byla na nosiči. Takže Tygr by se někde u Krajáče válet mohl. No, povídej, Kubo!“

Bratranec, jako kdyby nikdy nebyl hrrr, se těžko rozhoupával, ale s pomocí druhého „Chrousta“ se Valešova výprava nakonec všechno dověděla.

„Klikostroj,“ vrtěla hlavou teta Marie. „Nemám ponětí, co by to mohlo být, ani se nepamatuju, že by se o něm někdy v Prosíčku mluvilo.“

„Říkejte si, co chcete,“ opakoval Tom, „ale zloděj chtěl kolo. Dá se dobře prodat, proto se pořád ztrácejí.“

„Abych řekl pravdu,“ mnul si vousatou bradu strejda, „mně se ta domněnka taky zdá krkolomná. Ty si myslíš, že vás ten člověk sledoval z Chroustova až sem?“

Místo Kuby, který krčil rameny, se ozval Jirka. Poplašeně se rozhlížel a šeptal:

„Pssst, nemluvte nahlas. Zloděj možná poslouchá.“

Tomáš se bezstarostně rozesmál:

„Víš, jak by jezevčíci vyváděli, kdyby se sem někdo přiblížil?“

„Tom má pravdu,“ kývl strejda, „ale protože je moc hodin, končíme. Jirka si vleze na vůz a Kuba s Vráťou se nastěhují do stanu k Tomovi. Dobrou noc!“

Táborníci se zvedali a opouštěli skomírající táboráček. Blanka Valešová se náhle po několika krocích zastavila a upozorňovala:

„Slyšíte? Krajáč kuňká.“

Tma, které by slušelo ticho, byla skutečně plná pronikavého skřehotání. U ohně „volání žabího rodu“ nevnímali. Jakub chvíli poslouchal, pak se obrátil k Tomášovi a řekl:

„Před chvílí jsi křičel – volání rodu. Tak se jmenuje jedna knížka.“

„Já vím,“ kývl Tom a ukázal na sestru, „Blanka s tím začala.“

„Nediv se, tahle štorchovka mně připomněla naše cestování,“ vysvětlovala sestřenice. „Je to o rodině, která putovala za praotcem Čechem.“

„Nedivím se, je to přesný,“ přitakával Kuba. „Až na to, že náš praotec se jmenuje Kristián. Kristián Tesárek.“

„A místo na Říp jedeme do Prosíčka,“ dodal Tom.

Oheň pohasl a ležení utichlo. Žabí koncert však pokračoval.

11.
Střípek dobrodružství

OBLOHA BYLA PRONIKAVĚ MODRÁ a visela nízko, nizoučko. Jakub zase rychle zavřel oči a roztřásl se. Strachem, nebo zimou? To není nebe, na které je zvyklý. Se světem se něco stalo! Nejspíš ho zavalil a uvěznil modrý ledovec. Proto je mu zima.

V té chvíli se někdo nedaleko zasmál. Velice podivně, skuhravě… A Jakub, dřív než se odvážil oči znovu otevřít, najednou všechno pochopil.

Nad hlavou má stan. Tomášův modrý stan. A venku řehtá jeden z poníků.

Do modrého plátna se sice opírá vycházející slunce, ale Jakub je prokřehlý, jako kdyby spal v závěji. Chce to pohyb, rychle ven! Překročil spícího Vráťu a prázdný Tomův spacák.

Nad Sargasovým rybníkem se vznášela bělavá mlha a o něco hustší dým se plížil z ohniště, u kterého zase hospodařila teta s Blankou.

„Taky tě probudila zima?“ volala teta Marie. „To víš, svatá Anna, chladna zrána.“

Kuba se zasmál, a protože obě kuchařky udiveně vzhlédly, vysvětloval:

„Tohle jsem už slyšel, ale od úplně jiné tety.“

„Nediv se, obě tetičky školil jeden pradědeček,“ štiplavě poznamenala Blanka.

„To sotva,“ potřásl hlavou Jakub, „teta Antošová nikdy v Prosíčku nebyla.“

K ohni, kde se chystala snídaně, se přihnali oba jezevčíci. V závěsu za nimi pospíchal Tom s náručí roští.

„Moc jsem toho nesehnal,“ hlásil mrzutě. „Všude je mokro.“

„Nejvíc v rybníku,“ ušklíbla se Blanka. „Tak co, kdy tam vlezeš? Včera jsi povídal, že se budeš koupat hned po budíčku.“

„Tomáš i Jakub se podívali na vodní hladinu, po které se plížila bělavá mlha. Sluneční paprsky na ni sice útočily, ale ještě byly příliš slaboučké, a tak ji nedokázaly potrhat a rozehnat.

„To není špatný nápad,“ uklouzlo Jakubovi. „Já bych…“

„Ale, ale, Chrouste,“ pitvořil se Tomáš, „zase se vytahuješ jako starý tričko?“

Kuba zrudl. Jak mu nejlíp odpovědět? Ale než na něco přišel, teta to zamluvila:

„Brrr,“ otřásla se. „Ani nápad! Chcete na pouť přijet s rýmou? Stačí jeden blázen.“

Blanka se zasmála a Kuba pochopil. „Blázen“ právě lezl z vody.

„J-j-jejkote, to jsem se osvěžil,“ drkotal zuby strejda Zdeněk.

„Fajn, aspoň ti půjde práce líp od ruky,“ radovala se teta. „Nejvyšší čas na bourání tábora.“

„Slyšeli jste, kluci,“ předával rozkaz strejda dál, „do práce! Na bourání jste kadeti!“

Jakub si vzpomněl na Vráťu a šel ho vytáhnout z modrého „ledovce“ posetého kapičkami rosy. Tomáš, aby vzbudil Jenku, zatřásl dívčím oranžovým stanem a pak vylezl na vůz, kde spal Jirka.

Krajáč Kubu přitahoval. Pár temp by udělat mohl, aby dokázal, že se studené vody nebojí. Ne, Tomovi nic dokazovat nebude, jenom sobě. Nesmí přece propásnout takovou příležitost. Sice nejde o dravou řeku z dalekého Severu, ale i tady a právě teď to může být zážitek. Vrhne se do studené vody, závoj mlhy roztrhá na cáry a bude zápolit s nebezpečnými sargasovými řasami.

„Snídaně,“ halekala Blanka, „nástup na snídani!“

Při shonu kolem jídla si nikdo nevšimne, že chybím, říkal si, když běžel po břehu k místu, kde na něho nebude vidět. Asi po padesáti metrech našel v rákosí průchod k vodě. Shodil tepláky a hrrr! vběhl do rybníka.

Hu, studené sevření bylo strašné. Dvě tempa, tři… Kubovi se zdálo, že se mu smršťuje kůže. Ven, ven… Tohle není Krajáč, ale polární moře!

Vyhrabal se na břeh. Drkotal zuby a třásl se tak, že jen ztěžka stahoval mokré trenýrky. Rychle do tepláků a zpátky do tábora.

„Kubíku, snídaně!“ volala teta.

Jakub hodil trenýrky pod vůz a spokojeně běžel k ohništi. Po těle se mu začínalo rozlévat příjemné teplo a v životě mu tak nechutnalo. Taky se osvěžil – jako strejda, usmíval se pro sebe. Škoda že tam nevydržel delší dobu. Vždyť ani nevnímal, že se prodírá mlžným oparem, který z břehu vypadal tak tajuplně. Přesto na tenhle ranní zážitek nezapomene. Sice to byl jen střípek dobrodružství, ale když se další střípky v následujících dnech poskládají k sobě – co by chtěl víc? Ještě něco ho však těšilo. Nikdo neřekne, že se vytahoval, protože nikdo se o jeho koupeli v zamlženém Krajáči nedozví.

Nikdo? Když vymýval jídelní misku, zastavila se u něho teta:

„Nezapomeň na trenky. Vyždímat a pověsit na vůz. Za chvíli uschnou.“

Teta Marie naštěstí mluvila tiše, spiklenecky. Tomáš tedy nebude před Blankou nadhazovat, že jeden „Chroust“ zase připomínal vytahaný tričko.

Bratranci a sestřenice bourali stany, zahlazovali ohniště, balili pokrývky, torny a všechno nakládali na krytý valník. Vráťa při pohledu na svého Favorita zaváhal.

„Jestli chceš,“ poznamenala teta, „můžeš ho taky hodit nahoru.“

„Já – já na něm pojedu.“

„Jak chceš. Můžeš to vlastně střídat. Kolo, vůz, pěšky…“ Teta Marie se pak rozhlédla a velitelsky křikla: „Tak co, jaká je situace ve ztrátách a nálezech?“

Vráťa ani Kuba výzvě nerozuměli, ale posádka ano. Jirka, Jenka, Pavla i nejmenší Terezka začali šmejdit po tábořišti a málem přitom lezli po kolenou.

„Každou chvíli jsme někde něco zapomněli,“ vysvětlovala Blanka. „Proto tahle mámina akce. Ztráty a nálezy. Koukám, že dneska bude nulová.“

Málem se tu našly mokré trenýrky, uvědomil si Jakub. Ještě že má teta oči všude.

„Sponka,“ vykřikl Jirka Kšír, „přece něco.“

„A co Tygr?“ volala Jana. „Není tam? Podívej se pořádně.“

„Jaký tygr?“ divila se Pavla, protože nebyla u táboráku.

„Uvidíš, hned na něj půjdem.“

„Nic neuvidí,“ zasáhl Tom. „Vsaďte se!“

Přesto se táborníci rozvinuli do roje a obcházeli Krajáč. Marně. Neuspěl ani Jirka, který byl přesvědčený, že na „ztráty a nálezy“ je přeborník.

„Vždyť jsem povídal,“ triumfoval Tomáš, „zloděj pěkný kolo po pár metrech nezahodí. Škoda že jste se nevsadili.“

„Zatracený nenechavci,“ hubovala teta, „člověk musí být před tou zlodějskou holotou pořád ve střehu.“

Strejda Zdeněk zatím se spřežením dorazil k silnici. „Nasedat, pojedem,“ svolával posádku. „Co když už Tygr v Pravětíně čeká?“

Jakub nedůvěřivě potřásl hlavou a naposledy se lítostivě rozhlédl po okolí Krajáče. Tohle místo, protože se v něm ztratil Tygr a klikostroj, pro něj bude navždy Bermudským trojúhelníkem.

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .