Duchové na mé lodi

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.albatros.cz

www.albatrosmedia.cz

Martina Drijverová

Duchové na mé lodi – e-kniha

Copyright © Albatros, 2016

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

7.

Kane se rozhodl vyslat skupinu, která by zřídila další záchytný tábor. Odvážní muži se sami zapřáhli do postrojů a táhli saně. Byla to těžká dřina, do večera byli stále na dohled z lodě.

Dal jsem mužům s sebou koláč, který mi před naloděním poslal bratr, a své dvě poslední láhve portského vína. Mávali a volali, věnovali mi tři pozdravné výkřiky…

Teploty klesly na 44 stupňů pod nulou. Muži se zahřívají úklidem paluby i kajut. Obšívají kožené mokasíny, spravují oděvy. Kane dal položit do sněhu pasti.

21. března se nám podařilo chytit pár lišek. Jejich maso je dost nechutné, ale kuchař si s ním poradil, hodně porce okořenil. Tak či tak, bylo to čerstvé maso a všem se nám zvedla nálada.

Dobrá nálada ale dlouho nevydržela. 31. března o půlnoci se na lodi objevili tři muži, Sontag, Ohlsen a Petersen.

Jejich zjev mě vyděsil víc než to, že se náhle dostavili na palubu. Byli celí opuchlí, otrhaní a sotva mluvili, zapsal později Kane.

Přesto dali námořníci na srozuměnou, že jejich společníci leží venku, omrzlí a neschopní pohybu. Ir Tom zůstal s nimi, aby je krmil a staral se o ně. Přesný směr muži ale nedokázali určit, po jejich odchodu vypukla sněhová vánice a oni se málem ztratili.

Kane se domníval, že Ohlsen, který vypadal ještě nejlépe, by mohl vést záchrannou výpravu. Jenže ten už se nedokázal postavit na nohy.

Nesměli jsme ztratit ani chvíli, dal jsem tedy Ohlsena připoutat na saně, nohy jsme mu obalili psími kůžemi a kožešinovými přikrývkami, zaznamenal Kane.

Na záchranu kamarádů se vydalo devět mužů a kapitán. Nesli na zádech jen nejnutnější vybavení. Ohlsen, který byl na nohou skoro padesát hodin, omdlel. Když se probral, nedokázal určit, kudy by výprava měla jít.

Mezi ledovci jsme ztráceli orientaci, protože se tvarem i barvou nekonečně opakují. Ale bylo mi jasné, že naši ztracení druhové musí být někde v okruhu čtyřiceti mil… napsal později Kane.

Teplota klesla na mínus 45 stupňů. Muži se třásli, popadali dech. Kane dvakrát omdlel, museli ho křísit. Pak po osmnácti hodinách pochodu došlo ke zvratu: Eskymák Hans zahlédl stopu saní a později i stopy lidských nohou.

Nakonec jsme spatřili malou americkou vlaječku a stanovou tyč vyčnívající ze sněhu. Bylo to ležení našich postižených druhů, dostali jsme se k nim po nepřetržitých jednadvaceti hodinách pochodu.

Dali se do práce, křísili a povzbuzovali ležící muže. Zabalili je do dalších přikrývek. Do stanu se mohlo vejít osm lidí. Protože námořníků bylo celkem patnáct, nakázal Kane, aby se střídali. Každý muž spal dvě hodiny a pak musel obíhat stan, aby nezmrzl. Po tomto odpočinku naložili bezvládné námořníky na saně.

Teplota klesla na mínus 48 stupňů a krutost chladu ještě zvyšoval vítr. Téměř všem nám omrzly prsty. Čekal na nás stan nedaleko lodi a byl jsem přesvědčen, že k němu dojdeme, ale najednou začali všichni pociťovat katastrofální úbytek sil, zapsal po návratu Kane.

Muži padali do závějí, jeden po druhém se hroutili.

Marně jsem s nimi zápolil, běhal jsem kolem nich, vysmíval se, hádal se s nimi a vyčítal. Nedalo se nic dělat, museli jsme udělat zastávku.

Kaneovi a Ohlsenovi, který se probral, se nakonec podařilo vztyčit stan. Oheň ale zmrzlýma rukama nedokázali rozdělat. Nemohli tedy jíst ani se napít vody. Muži se natlačili do stanu, jak to šlo. Ale Kane sám se rozhodl jít dál.

Dal jsem příkaz, aby všichni po čtyřhodinovém odpočinku vyšli za mnou. Vydal jsem se kupředu sám s Williamem Godfreyem, který se dobrovolně nabídl, že mě doprovodí. Měl jsem v úmyslu dostat se ke stanu a rozmrazit před příchodem mužů vodu a sušené maso, vzpomínal později Kane.

Šli čtyři hodiny. Byli otupělí, ale snažili se na sebe celou cestu mluvit. Upadnout do spánku by znamenalo smrt.

8.

Po čtyřech hodinách spatřili Kane a Godfrey stan. Ale nestál, byl převrácený a kolem něj se povalovaly přikrývky a (naštěstí dobře zabalené) zásoby. Bylo jasné, kdo má spoušť na svědomí – nedaleko trhal lední medvěd na kusy svetr jednoho z námořníků.

Když se medvěd vzdálil, podařilo se stan znovu postavit. A Kane s Godfreyem zalezli do spacích pytlů ze sobí kůže. Konečně si mohli aspoň trochu odpočinout…

Po třech hodinách jsem se probudil a zjistil jsem, že můj plnovous je povlečený ledem a pevně přimrzlý k buvolí přikrývce. Godfrey mě musel odříznout, zapsal Kane.

Po pěti hodinách dorazil zbytek výpravy. To už se Kaneovi s Godfreyem podařilo rozpustit trochu ledu a ze sušeného masa uvařit polévku.

Posilnění muži pokračovali v cestě. Ale únava se opět rychle dostavila.

Síly nás počaly opouštět. Měli jsme strašný hlad a žízeň. Začali jsme jíst sníh. Otekla nám ústa a mnozí ztratili řeč. Šli jsme v polospánku a co chvíli se nám podlamovala kolena. Časoval jsem odpočinek lidí: vždy na tři minuty se mohli posadit na skluznice saní, pak byli násilím vzbuzeni. Přece jen nám tento časovaný odpočinek prospěl… zaznamenal po návratu Kane.

Cestu přehradily navršené ledové kry. Když se přes ně výprava dostala, spatřili konečně známý tvar, kterému říkali Věžový ledovec. Kane vyslal směrem k lodi jednoho z mužů.

Bůh sám ví, jak to dokázal, protože neustále padal. Ale vzkazy, které jsem po něm poslal doktoru Hayesovi, předal s úzkostlivou přesností, zapsal Kane.

Doktor poslal pro námořníky psí spřežení a dva muže. Ti vezli „oživující a posilující prostředky“.

Konečně – po sedmdesáti dvou hodinách – se výprava dostala k brize. Na lodi pak doktor začal námořníky ošetřovat. Výsledek cesty byl krutý: někteří přestali vidět, dvěma mužům bylo třeba amputovat části chodidla.

Kane si zapsal do deníku: Po čtyřech dnech od návratu jsem celkem v pořádku, i když mě bolí všechny klouby v těle. Vzpamatoval jsem se mezi prvními. Zachránění dosud nejsou mimo nebezpečí, ale jejich vděčnost je až dojemná.

Ošetřování nemocných a zraněných si vyžádalo mnoho dní. Kromě omrzlin začal zraněné muže ohrožovat tetanus. Strnutí šíje, doprovázené křečemi celého těla.

Sedmého dubna mě časně ráno probudil zvuk, který se vydral z hrdla mého druha Bakera, jeden z nejúděsnějších skřeků, jaké jsem kdy slyšel.

Tetanus jej zasáhl naplno, křeč zastavila dýchání a srdce selhalo. Zemřel 8. dubna, zaznamenal Kane.

První mrtvý. Přibydou další? Uložili tělo do podpalubí, po rozloučení bude pohřben do věčného ledu na ostrově, který nazvali Meteorologický.

Kane opět myslí na Margaret. Předstírala, že mluví s duchy – nebála se Božího trestu? Ale třeba duchové jsou…

Dívá se na dívčin portrét. Dal ji vymalovat s odhaleným krkem a rameny.

„Chci, abys vypadala jako Kirké,“ řekl jí tehdy v narážce na řeckou báji. Bohyně Kirké měnila muže v kance. „Tím jsem se také stal!“ řekl jí. Jak lehkovážná mu nyní připadá ta poznámka! Jestli se vrátí, vezme si Maggii za ženu. Jestli se vrátí!

9.

Dne 8. dubna hlásí palubní hlídka: „Na břehu jsou lidé!“

Kane vyšel na palubu. Na ledových krách stály zavalité postavy navlečené do kožešinových obleků. Zbraně neměly, mávaly rukama a vydávaly pokřik vysokými hlasy.

Domorodci! Zavolal jsem Petersena, aby mi šel tlumočit. Vyrazil jsem neozbrojen, mával prázdnýma rukama a zamířil jsem k mohutné postavě, která byla nejnápadnější, zapsal později Kane. Muž byl o hlavu vyšší než já, neobyčejně silný a dobře stavěný, se snědou pletí a pronikavýma očima. Vyšel mi naproti napůl cesty…

Kane dal najevo, že chce muže pozvat na loď. Námořník Hicks zatím donesl ven pohoštění pro ostatní: krajíčky bílého chleba, naložené vepřové maso a kostky cukru. Ale nikdo si nic nevzal, všichni se dívali na loď, na níž zmizel jejich vůdce. Pak se pomalu odvážili za ním.

Námořníci obdivovali eskymácké saně zhotovené z porézních úlomků kostí spojených koženými řemínky. Skluznice byly z mrožích klů. Domorodci uvázali psy k oštěpům, které sundali ze saní, a vylezli na palubu.

Jejich jedinými zbraněmi byly nože ukryté v botách, zaznamenal Kane. Zdálo se, že jsou vyrobené z rezavé obruče sudu. Ale oštěpy byly děsivé – ty měly ocelové hroty. Násadu tvořil narvalí roh, nebo dvě stehenní kosti medvěda svázané k sobě, či podobným způsobem spojené čtyři kosti mroží.

Muži se chovali přátelsky, mluvili jeden přes druhého, smáli se, ohmatávali všechny věci. Byli udiveni hořícím uhlím, půjčili si hrnec a uvařili pár kousků mrožího masa, většinu ale snědli zasyrova.

Hosté pobíhali sem a tam kolem lodi až do odpoledne, kdy se jako unavené děti uložili ke spánku.

Kane se pak s domorodci domluvil na výměně: za několik dužin ze starého sudu, skleněné korálky a pár jehel dostal čerstvé mroží maso a čtyři tažné psy.

Muži tvrdili, že se za pár dní vrátí s dalším masem a že mi dovolí, abych používal jejich spřežení k výpravám na sever. Nevím, zda jim mám věřit, napsal si Kane do deníku.

Po odchodu Eskymáků zjistil, že z vybavení zmizela sekera a několik nožů. Později se také ukázalo, že vyloupeno bylo i skladiště na Butlerově ostrově. Mimo jiné se ztratil i sud s uhlím. Člun byl rozřezán, aby se muži mohli zmocnit kusů dřeva z jeho výztuže.

Kane však nařídil námořníkům, že se nesmí s místními obyvateli dostat do konfliktu. Jen oni představovali možnost, jak získat čerstvé maso. A Eskymáků bylo tolik, že by boj jistě dopadl v neprospěch bílých polárníků.

10.

Díky psům od Eskymáků dal Kane dohromady nové spřežení. Bylo sice nutné získat důvěru zvířat a hlavně určit roli vůdce smečky, ale to se po pěti dnech podařilo.

Zkušební jízda na dvanáct mil kapitána přesvědčila, že může pokračovat v cestě na sever.

Nejhorší je, že mnoho mužů je stále neschopných činnosti a ostatní se o ně musí starat. Rozhodl jsem se, že šesti nemocným nechám k obsluze čtyři zdravé muže. Samozřejmě na lodi zůstává doktor, zapsal si Kane.

Se sedmi muži se pokusí proniknout k severnímu pólu! Psi jsou v dobré kondici, což se o mužích nedá říci. Za pár dnů je postihne sněžná slepota. Ale to je něco, s čím se počítá.

Kromě sněžné slepoty se nám nejevilo nic, co by mohlo ohrožovat naši výkonnost…

Cesta je obtížná. U Marshallova zálivu leží obrovské závěje. Saně přes ně nepřejedou. Je třeba vyložit náklad a odnosit ho na zádech. Zároveň tak muži prošlapou cestu pro psy.

Pochod v závějích se zátěží na zádech se ještě několikrát opakuje. Muži zapadají po pás do sněhu, vyhrabávají bezmocné psy. Nohy jim otékají. Dva členové výpravy, Stevenson a Hickey, už téměř nemohou dál. Všechny trápí kurděje.

Ale všichni doufají, že si odpočinou na záchranné stanici, kterou v předchozích dnech vybudovali. Čeká je obrovské zklamání – stanice je zničená. Pemmikan, sušené maso, které umístili pod kameny, je pryč.

Zjištění, že se do sudů s pemmikanem dostali medvědi, nás dorazilo. Sudy byly zakryty kameny, které museli na místo usadit tři statní muži, ale medvědi jsou neobyčejně silní. Dokázali odsunout i nejtěžší balvany a tlapami rozmlátit železem pobité sudy, v nichž bylo maso uschováno. Rozdrtili je doslova na třísky, konstatoval později Kane.

Rozbit byl i soudek s lihem na pálení. Záchranná stanice nemohla mužům poskytnout nic. Navíc se kapitán začal cítit špatně. Několikrát omdlel. A pak…

Ztuhly mi údy a objevily se některé příznaky, jimiž se hlásil náš úhlavní nepřítel tetanus. Přivázali mě na saně a pochod pokračoval. Ale sil mi ubývalo. 5. května jsem upadl do deliria – stále jsem omdléval. Nakonec jsem se vzdal, přiznal v zápiscích Kane.

Nemohli pokračovat v cestě. Sněhu stále přibývalo. A mužům bylo čím dál hůř. Přesto pět statečných námořníků dokázalo kapitána 14. května dopravit na loď.

Potácel jsem se mezi životem a smrtí, dokázal po několika dnech napsat Kane. Doktor Hayes označil můj případ jako kurděje komplikované břišním tyfem.

Nemocní jsou už všichni muži. Trápí je vodnatelnost a stálé, vyčerpávající pocení.

Nakonec jeden z členů výpravy umírá. Pierre Schubert, nejveselejší z posádky, vždycky dobře naložený, rozptylující muže písničkami. Ten bude ostatním nejvíc chybět.

Tělo v rakvi jsme uložili vedle přítele Bakera na Meteorologickém ostrově. Tak budou ti dva stále spolu… napsal Kane.

Dva další muži, Stevenson a Thomas, jsou ve vážném stavu. Vynášejí je na palubu, na slunce, ale kurděje se nelepší.

„Asi stejně jako já ponesou trvalé následky,“ posteskl si Kane.

Ale vrátit se domů? Ne!

11.

P očasí se zlepšilo, nastalo jaro. Na břehu se vyhřívají tuleni, objevili se ptáci. Pod sněhem vyráží arktický vřes.

Muži se naučili lovit po eskymácku. Postrkují před sebou na saních bílou zástěnu, dokud se nedostanou ke zvířatům na dostřel.

Už tři týdny se živíme sněžnými kury, polárními zajíci, soby a tuleni. Kurděje nás opouštějí, raduje se Kane . Tulení maso v syrovém stavu vypadá rosolovitě, po uvaření je tmavé jako saze, ale měkké a křehké. Je trochu olejnaté, ale nikomu to nevadí. Čerstvý tulení tuk je v této době jemný a chutný.

Kane vyslal dvě výpravy k severu. Sám se jich nezúčastnil, byl dosud velice slabý. Obě výpravy se úspěšně vrátily k  lodi a k apitán byl spokojen: ještě nikdo se nedostal na sever tak daleko jako jeho výprava. Podle záznamů jeho lidé dorazili k „leduprostému oceánu“. Mohou prý potvrdit existenci „volného moře“. Jenže co dál?

Naše expedice je vyzbrojena špatně. Také n áš zdra votní stav je celkově nedobrý. A nemáme palivo ani zásoby , napsal Kane.

Má za to, že by urazili sotva půl cesty pobřežním ledem, než nastane opět zima. Znovu přijde dlouhá noc… A lidé jsou unavení, někteří i zmrzačení. Mají opustit brigu?

Cítím, že by bylo pokořující opustit loď v tomto časném stadiu, i kdyby to bylo možné, ale když se na to dívám z hlediska praktického, nechtěl bych to podniknout , uvažuje v deníku Kane.

Jak cestovat s nemocnými a práce neschopnými? Kane se rozhodl vzít lehký velrybářský člun a s částí mužů odplout na jihozápad. Tam možná narazí na nějakou jinou výzkumnou výpravu. Snad také najdou zásoby na některém z  ostrovů. Snad jim někdo pomůže… Pak se vrátí k lodi.

Kdybych našel eskadru sira Belchera, která také pátrá po Franklinovi, měl bych vše, co potřebuji, zaznamenal Kane.

Vypluli na upraveném velrybářském člunu. Nazvali ho Ztracená naděje. Nejdřív museli plavidlo dostat na vodu, což znamenalo táhnout člun na saních až k otevřenému moři.

Zpočátku byla plavba bez obtíží. Námořníkům se dokonce podařilo ulovit velké množství kachen na jednom z ostrovů, které míjeli.

Pak se ale situace změnila. Přišla vichřice. Jen díky zkušenému velrybáři McGarymu, který manipuloval s dlouhým kormidelním veslem, se člun nepotopil.

Ten statečný muž zůstal na svém místě dvacet dva hodin, zaznamenal Kane. Nikdo z nás si ho netroufal vystřídat…

Nakonec se připoutali k jedné z ledových ker, které vlny hnaly na volné moře. Když se vichřice uklidnila, led zřídl. Vyšlo slunce. Mezi krami ale nebylo možné veslovat! Muži tedy táhli člun na lanech po ledu. Když ho mohli spustit na moře, zjistili, že do člunu zatéká. Po šest dní musel jeden muž nepřetržitě vylévat vodu.

Denně jsme zápasili s ledovými krami. Zasáhly nás čtyři ošklivé nárazy. Pokoušeli jsme se vléci člun po ledovém poli, ale museli jsme toho nechat, člun se tak poškozoval, že by za pár dní byl k ničemu , napsal Kane.

31. července člun uvízl v ledu. Kane se s McGarym vypravil pěšky směrem na západ k ledovcům. Z jednoho z nich, z výšky asi třiceti pěti metrů, uviděli jen moře ledu. Žádnou volnou vodu. Zbývalo jediné: změnit směr.

V prudkém dešti vyrazili na východ. Člun převážně táhli, jen místy bylo možné veslovat. Ale po třech dnech se konečně objevila volná voda. A ostrov!

Mí lidé byli sužováni ustavičnými průjmy a zásoby nám docházely. Rozhodl jsem se tedy přirazit k Northumberlandskému ostrovu. Břehy byly porostlé travou. Zjistil jsem, že je to hnízdiště alkounů a racků. Bylo zde i hodně lišek, čteme v kapitánově deníku.

Našli pět prázdných kamenných eskymáckých chýší. Mohli se ubytovat, mohli se najíst, mohli si odpočinout. A potom? Potom se musí vrátit zpět, k brize. Nic jiného nezbýv á .

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .