Anička na řece

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.albatros.cz

www.albatrosmedia.cz

Ivana Peroutková

Anička na řece – e-kniha

Copyright © Albatros, 2016

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Plán plavby

Ráno se všichni dobře nasnídali v restauraci v kempu. Objednali si míchaná vajíčka s chlebem a ovocný čaj. Když dojedli, strýc Alois rozložil mapu, na níž byl vyznačený tok řeky. Ovšem nebyla to obyčejná mapa. Nakreslil ji strýc, a proto vypadala hezky barevně a vesele.

„Odsud z Majdaleny poplujeme na Lužnici,“ ukázal strýc na červeně zabarvený bod. „Jednu kánoi povedu já a se mnou pojede Dita s Aničkou. V druhé kánoi bude kormidelníkem teta Žofie, s kterou pojedou Katka s Juljou.“

„Kdo je kormidelník?“ zeptala se Katka.

„Kormidelník pádluje na zádi a zároveň pohybem pádla ovládá plavbu lodě,“ vysvětlil strýc.

„Já vím,“ vyhrkla Anička. „Vpředu sedí háček a uprostřed porcelán!“

„Správně,“ pochválil ji strýc. „Háček pádluje na přídi a porcelán se prostě jenom veze.“

„Já budu porcelán a budu vám hrát na harmoniku!“ zajásala Dita.

„To je úžasný nápad,“ prohodila pobaveně teta Žofie. „Nicméně se s Aničkou spravedlivě vystřídáš.“

„Pádlování je totiž docela fuška,“ dodal vážně strýc. „Ale nebojte se. Na prvním úseku nás ponese docela rychlý proud. Možná občas i přibrzdíme!“

A co ty spadlé stromy, mihlo se Aničce hlavou. Pročpak o nich strýc nemluví?

Nahlas se však nezeptala. Bála se, aby si někdo nemyslel, že je zbabělá. A kromě toho – takové otázky přece kazí pravé dobrodružství. Nebo ne? Co je vlastně pravé dobrodružství? Jistě musí být napínavé, věděla Anička. Jenže jaké ještě? Jaké má být to pravé dobrodružství?

Ale strýc už pokračoval v názorném výkladu: „Jak vidíte, na tomto místě se Lužnice větví na Starou a Novou řeku. Stará řeka je původní a protéká největším jihočeským rybníkem Rožmberkem. My však dáme přednost Nové řece, což je vlastně umělý průplav neboli kanál, který kdysi vybudovali naši předkové. A jen tak mimochodem – ti naši předci byli geniální, ohromně nápadití,“ podotkl obdivně strýc. „Po Nové řece doplujeme do Nežárky, která nás malou oklikou dovede opět do Lužnice. Tedy abych byl přesný, doplujeme k soutoku obou řek ve městě Veselí nad Lužnicí. No a potom nás čeká poslední úsek docela klidné plavby.“

„Kde budeme přespávat?“ zeptala se Julja.

„Pokaždé musíme dorazit do některého tábořiště,“ řekl strýc a prstem ukázal na několik malých znaků ve tvaru stříšky. „V tábořišti si postavíme stany a uvaříme si večeři.“

„V kotlíku na ohni?“ ujišťovala se Anička.

„Někdy si rozděláme oheň, někdy použijeme plynový vařič.“

„Budeme tam sami?“ zajímalo Katku.

„Ne, ne,“ zavrtěl strýc hlavou. „V tomhle období pluje po řece spousta vodáků.“

„Jé, a já myslela, že přespíme na břehu úplně sami a pod širákem,“ byla zklamaná Dita.

„Pod jakým širákem?“ nevěděla Julja.

„To znamená pod širým nebem,“ poučila ji Dita. „Že budeme ležet jenom ve spacáku a koukat na hvězdy.“

„Když se nebudete bát a nebude vám zima, můžete pod širákem klidně přespat,“ mávla rukou teta Žofie.

„A naše věci povezeme v barelu?“ chtěla se konečně dozvědět Anička.

„Pouze ty nejnutnější,“ upřesnila teta Žofie. „Většinu nákladu nám pokaždé převeze mikrobus.“

„Strejdo, ale co tvoje auto?“ vyhrkla Dita.

„Auto nechám zaparkované tady a na konci plavby pro něj dojedu autobusem,“ vysvětlil strýc.

„Aha,“ poskočila si Dita.

Zato Julja vypadala ze všech novinek popleteně.

„Co máme teda dělat teď?“ rozhodila bezradně rukama.

„Teď se půjdeme honem sbalit!“ zavelela teta Žofie a celá výprava vyrazila ke stanům.

Teprve postupně holčičky pochopily, kolik je čeká práce. Nejdřív se sbalené stany a velké batohy naložily do mikrobusu. Pak strýc Alois vytáhl z auta dva plastové barely, které naplnili příručními batůžky, náhradním oblečením, lékárničkou, pláštěnkami pro případ deště, jídlem a pitnou vodou. Potom museli odnést barely a lodě k břehu. Ale nakonec tu námahu docela hravě zvládli.

Bylo krásné letní ráno. Řeka se v slunci třpytila a vodáci plující po proudu vesele zdravili: „Ahóóój!“

Anička se zachvěla radostí i malým strachem. Právě se přiblížil mimořádný okamžik. Poprvé v životě nastoupí do kánoe a bude pádlovat!

První den na Lužnici – a co způsobil spadlý strom

Jak bylo samo nalodění napínavé! Strýc s tetou postrčili první kánoi na vodu. A zatímco ji přidržovali, Julja měla nasednout. Ovšem sotva Julja došlápla jednou nohou na dno lodě, celá kánoe se nebezpečně zhoupla na pravý bok.

„Jééé!“ vyjekla Julja. „Co to jééé?!“

„Strč tam honem druhou nohu!“ pobízel strýc Alois.

Julja to udělala a kánoe se znovu rozkývala. Přihlížející kamarádky ani nedutaly. Naštěstí to dopadlo dobře. Julja sebou žuchla na přední lavičku a loď se opět srovnala.

„A teď Katka!“ zavolala teta Žofie.

„Jenže já se bojím,“ vzpříčila se vyděšená holčička.

„Prosím tě, a čeho? Vždyť loď držíme,“ ujišťoval ji strýc.

„A co když se převrhne?“ obávala se Katka.

„Neboj,“ chlácholila ji teta.

„Ale co když?“

„Když se převrhne, akorát se vykoupeš. Tak šup a nasedat!“ nařídil strýc.

Co nebohé holčičce zbývalo? Asi právě zalitovala, že sem přijela. Ale musela se do lodi dostat sama.

Katka nohu několikrát zdvihla a vrátila. Pak se přece jenom odhodlala, nohu přešvihla dovnitř a dokázala to! S lehkým pohupováním se uvelebila uprostřed coby porcelán.

„No vidíš! Výborně!“ zatleskali jí všichni.

Teta Žofie svižně usedla na záď, zabrala pádlem a první kánoe se rychle vzdalovala od břehu.

Aničce se rozbušilo srdce. Teď je řada na ní! Ovšem za nic na světě nesmí dát najevo, že se bojí. To by přece hned na začátku zkazila celé dobrodružství. Jenže co když se právě s ní kánoe převrátí? A jestli se nepřevrátí tady, zaručeně někde blízko leží ten spadlý strom!

Zatímco v duchu vystrašeně přemítala, Dita bezstarostně popošla a bez potíží nastoupila: „Hurá! Jsem porcelán!“

Anička se ale stále nepohnula.

„Aničko, na co ještě čekáš?“ usmál se strýc Alois.

„Já…? Na nic,“ řekla poněkud zkroušeně poslední malá vodačka a oběma rukama se pevně chytila okraje lodi.

Sotva se však malinko vzepřela, kánoe se okamžitě převážila. Byla tak vratká! Přesto Anička odvážně nakročila a navzdory houpání přešvihla i druhou nohu. Šťastně dosedla na příď.

A vypluli.

To bylo zvláštní. Najednou pluli docela klidně, jako by vůbec nic nehrozilo. Jen voda lehounce šplouchala, jak strýc vzadu mohutně zabíral pádlem.

I Anička uchopila pádlo. Ponořila je hluboko do vody a táhlým pohybem kupředu vytáhla. Podivila se, kolik úsilí musí vynaložit. Uf, vždyť to byla šílená dřina!

„Stačí, když pádlo povedeš těsně pod hladinou!“ zavolal na ni strýc.

Anička to zkusila a hned se jí pádlovalo snáz.

„To je ono!“ povzbuzoval ji zezadu strýc. „A snaž se zabírat rovnoměrně. Pořád stejnou silou!“

„Jo, dobře,“ přikývla nadšeně Anička.

Čím dál víc se jí na řece líbilo. Pádlovala a Dita vesele foukala na harmoniku. Kánoe bezpečně plula mezi zarostlými břehy neznámou krajinou vstříc dalšímu dobrodružství.

Asi po hodině plavby se kamarádky vystřídaly. I Dita si počínala šikovně, dokonce dohonili první kánoi. A pak obě lodě přistály v zátočině na krátkou svačinu.

„Jupí! Jak vám to jde?“ vítali se navzájem členové posádek.

„Nám dobře,“ oznamovala Katka.

„Je to brnkačka!“ poskakovala Dita.

„Jenže pozor!“ zvedl výstražně prst strýc Alois. „Právě nás čeká divočejší úsek. Háček nebude pádlovat, ale jenom hlásit, na jakou stranu řeka zatáčí.“

Ach, tam někde jistě bude ten spadlý strom, zatrnulo Aničce.

A znovu vypluli.

Tentokrát vyjela první posádka strýce Aloise. Anička seděla opět na přídi a brzy postřehla, že se řeka mění. Koryto se zúžilo, proud se stal dravějším a na hladině se rozšuměly peřeje. Kánoe uháněla mnohem větší rychlostí a navíc začala na peřejích jaksi nadskakovat. Tohle už byla divoká jízda a Aniččiny oči se rozšířily tichou hrůzou.

„Doprava! Doprava!“ vykřikla, neboť už zahlédla první prudkou zatáčku.

Od toho okamžiku se řeka začala všelijak klikatit. Byla to zběsilá plavba. Anička skoro neustále hlásila doprava nebo doleva. Ani na vteřinku nesměla polevit. A vtom ho před sebou spatřila!

Docela nízko nad řekou se klenul holý tmavý kmen. Na pravé straně připomínal oblouk mostu, na levé trčel do vzduchu. To je on! To je ten spadlý strom, blesklo Aničce hlavou a vyjekla: „Strom! Přes řeku je strom!“

„Pořádně se zakloňte!“ nařídil strýc Alois.

Anička se přilepila k lavičce a strnule sledovala, jak podplouvá pod zčernalým dřevěným kmenem. Byl tak blízko! Ani nedýchala. Vždyť právě prožívala nejnebezpečnější dobrodružství. A vyvázli! Šťastně dopluli k břehu, kde se přidrželi vyčnívajících kořenů.

„Tak co?“ zazubil se strýček. „Bály jste se?“

„Strašně!“ vydechly obě holčičky s úlevou.

„Pro jistotu počkáme na druhou posádku,“ navrhl strýc. „Podíváme se, jak si povede.“

Zanedlouho se objevila druhá kánoe. Řítila se po proudu v čele s vytřeštěnou Juljou.

Anička s Ditou začaly volat: „Pozor, strom! Strom!“

Katka a teta Žofie se zaklonily. Ovšem Julja pořád seděla a vyjeveně zírala na blížící se kmen.

„Juljo!“ vykřikla Anička.

Ale kánoe už byla těsně před stromem. A náhle se stalo něco neuvěřitelného. Julja se vymrštila. Vyskočila jako pružina, pevně se stromu chytla a zůstala na něm viset.

V první chvíli všichni zkoprněli. Julje se však vůbec nic nestalo. Jenom vykuleně zírala, lokty se opírala o kmen a botkami máchala ve vodě. Vypadalo to tak legračně, až se ostatní rozesmáli.

„Teda, Juljo, jak se ti tohle povedlo?“ žasla teta Žofie.

„Já nevím!“ pípla nahoře Julja.

„Vydrž, já tě sundám!“

Strýc Alois si zul boty a v plavkách se přebrodil doprostřed řeky. Opatrně vzal Julju do náruče a donesl ji do druhé lodě. V tu ránu se kamarádky vyptávaly.

„Juljo, to bylo děsivý!“ zvolala Anička. „Ty ses toho stromu bála?“

„Nebo ses bála položit?“ chtěla vědět Katka.

„A proč ses teda nezaklonila?“ nechápala Dita.

„Já fakt nevím,“ opakovala Julja. „Když mně připadalo, že bych to nestihla.“

„Nevadí,“ usmála se teta Žofie. „Aspoň jsme díky Julje zažili kus dobrodružství.“

„No jo, to je vlastně pravda,“ prohodila překvapeně Katka.

„Ovšem příště radši poslouchejte,“ nabádal strýc.

A kánoe znovu vypluly.

Řeka už nebyla příliš divoká. Proud se zpomalil, zatáček i peřejí ubývalo, až odbočili na Novou řeku, která tekla docela klidně. Usilovně pádlovali, dokud se nedostali do kempu. Tady se utábořili.

O něco později si Anička do deníku tajně napsala dlouhou zprávu.

Anička deník rázně zaklapla a schovala do batůžku.

Nejhezčí písničky a Anička se při táboráku učí na kytaru

Kvečeru kamarádky nasbíraly dříví a strýc s tetou uvařili v kotlíku rizoto. Dali do něj spoustu všelijaké zeleniny. Hrášek, mrkev, rajčata a papriku. Ale tahle míchanice všem moc chutnala. I Katce, která byla ve školní jídelně hodně vybíravá. Po jídle si holčičky umyly ešusy v umývárně. Když se vrátily, strýček seděl u táboráku s kytarou. Zrovna zpíval jakousi táhlou pomalou píseň: „Teskně hučí Niagára, teskně hučí do noci, komu vášeň v srdci hárá, tomu není pomoci.“

Kamarádky tiše poslouchaly. Sotva písnička skončila, Katka si zasněně povzdechla: „Tahle je pro mě nejhezčí.“

„To já mám nejradši Hej hou, hej hou,“ zanotovala Julja.

„Já Námořníčka a rudé rety Margarety,“ poskočila si Dita a hned zafoukala na harmoniku.

„A ty, Aničko?“ zeptala se Julja.

Anička pokrčila rameny. Tolik se chtěla naučit na kytaru, a přitom žádnou nejoblíbenější písničku zatím neměla.

„Asi ještě neznáš tuhle,“ řekl tajemně strýček a hlubokým hlasem se dal do zpěvu: „Snad znáš ten dům za New Orleans, ve štítu znak slunce má, je to dům, kde lká sto chlapců ubohejch a v němž jsem zkejs i já.“

Anička byla okouzlená. Takovou krásnou melodii v životě neslyšela. A což teprve ta slova! Hned si představila velký dům s vysokým špičatým štítem. Ve štítu slunce s vlnitými paprsky. V oknech sto bledých smutných chlapeckých tváří.

Ale proč byli ti chlapci ubozí? Proč byli v tom domě zavření? A proč chtěli vytrhnout mříže z oken, aby se osvobodili, jak se dál zpívalo v písničce.

„Co je to za dům?“ zeptala se Anička.

„Vězení!“ vyhrkla Dita.

„Není to vězení,“ odpověděl strýček.

„Jaký jiný dům má mříže?“ nechápala Julja.

„Blázinec!“ ozvala se Katka.

„Ani blázinec to není,“ zavrtěl strýček hlavou.

„My se poddáme,“ rozhodla Anička.

„Ta písnička vypráví o stu ubohých chlapců, kteří byli zavření v jedné polepšovně,“ řekl strýc.

„Fakt?“ vykulila oči Dita. „A co provedli, aby se tam polepšili?“

„Ne, ne, to nebyla obyčejná polepšovna a ani ti chlapci nebyli žádní darebáci, kteří z nudy něco ukradnou nebo někoho zbijou,“ řekl vážně strýc. „Tahle polepšovna kdysi stála za městem New Orleans a vypadala jako chladné temné vězení. A ti chlapci za svoje činy ani nemohli. Oni žili v chudých rodinách. Jejich rodiče nesehnali práci, anebo dřeli a stejně vydělali málo peněz. Všechno bylo smutné, zoufalé a nespravedlivé. Místo aby chlapcům někdo pomohl, soud je dal zavřít do té tmavé ponuré polepšovny.“

„Chudáci kluci,“ pronesla lítostivě Julja.

„Jenže ta písnička je krásná! Smutná, krásná a dojemná!“ řekla Anička a zaprosila: „Naučíš mě ji, strejdo?“

„Rád, ale až zmáčkneš struny, budou tě bolet bříška prstů,“ varoval strýček.

„Mně to nevadí,“ věřila si Anička.

„Tak se podívej,“ ukázal strýc na krk kytary, „tady jsou oddělené pražce a ty k nim musíš bříšky prstů přimáčknout tyhle tři struny. Současně přejedeš palcem pravé ruky přes všechny struny a tím zahraješ první akord, který se jmenuje a moll.“

Anička to dychtivě zkusila. Nic libozvučného však nezaznělo.

„Musíš ty struny přimáčknout pevně,“ radil strýc.

„Vždyť to dělám!“ čertila se Anička.

„Musíš ještě víc,“ naléhal strýc Alois.

Byla to ukrutná bolest. Anička měla pocit, že jí struny rozříznou bříška prstů. Bylo jí skoro do breku. A náhle akord a moll zazněl hezky. Opravdu ho zahrála! Jenže pak se bolest už nedala vydržet a Anička další pokus vzdala.

„Že se s tím morduješ,“ divila se Dita. „To já zahraju na harmoniku všechno a nic mě nebolí.“

„Tak schválně zahraj Námořníčka,“ vybídla ji Anička.

A Dita s vervou spustila to svoje sem a tam. Nebyl to Námořníček a nebylo to ani Hej hou. Nebyla to vlastně žádná písnička. Ale znělo to vesele a Dita si k tomu podupávala, a tak se všichni rozesmáli.

Potom zavzpomínali, jak se Julja zavěsila na strom, a smáli se ještě víc.

Bylo jim báječně u táboráku, noc však pokročila. Katka si zhluboka zívla, načež si zívla i Dita – a nato se rozzívaly všechny čtyři. Zmohla je únava. Aby ne, když za sebou měly takový perný den plný zážitků. Na spaní pod širákem ani nepomyslely. Sotva se doploužily do stanu, zalehly, broukly dobrou a usnuly.

Poslední usínala Anička. Poslouchala strýčkovu kytaru a v duchu si slíbila, že tu řezavou bolest na bříškách prstů příště vydrží. A taky si přála, ať už je ráno a plujou na řece.

Na Nové řece, kajak a kánoe, proč byli naši předkové geniální a Katčin mozol

Další den výprava posnídala, sbalila stany a mohla rovnou vyrazit – lodě od včerejška odpočívaly na břehu. Tentokrát kamarádky nastoupily bez obav a dvě posádky zdárně vypluly vstříc dalšímu dobrodružství.

Dneska bylo na Nové řece rušno. Každou chvíli je míjeli zdatní vodáci v kánoích nebo na nafukovacích raftech a volali: „Ahóóój!“

„Ahóóój!“ zdravily nadšeně holčičky, až se Dita zarazila: „Jak to, že nás všichni předhánějí?“

„Asi jsou rychlejší,“ podotkl strýček.

„Hm, ať jsou. Mně je to fuk,“ mávla rukou Dita coby porcelán a začala zase vyhrávat na harmoniku.

Vtom kolem nich prosvištěl úzký nízký člun s opáleným sportovcem, který kmital ze strany na stranu jedním dlouhým dvojpádlem. Plul tak rychle, že i Dita, které to bylo fuk, přestala hrát a udiveně mizející člun sledovala.

„Co to bylo?“

„To byl kajak a na kajaku se pádluje oboustranným pádlem,“ poučil holčičky strýček a pokračoval: „Kajak odpradávna používali Eskymáci, protože se dobře ovládá v peřejnatých vodách. Kdežto kánoi vynalezli indiáni. Vydlabávali ji z jednoho kmene, proto se jejich kánoe odborně nazývá monoxyl.“

„Mo-no-xyl,“ opakovala si Anička. „A kdo asi vynalezl e-šus?“

„Tak to nevím,“ zasmál se strýček.

Ale v tu chvíli Anička zapomněla na monoxyl i ešus, protože přímo před sebou spatřila dvě nádherné modré vážky. Vznášely se lehounce nad hladinou a Anička je sledovala, dokud jí nezmizely z očí.

„Strejdo, a co teda vynalezli naši předci?“ ozvala se Dita.

„Ach, ti naši geniální předkové, ti měli důvtipu!“ potřásl hlavou strýc. „Představte si, že už v šestnáctém století – to znamená skoro před pěti sty lety – vymysleli dokonalou soustavu rybníků. Nejvýznamnějším rybníkářem byl šlechtic Jakub Krčín z Jelčan a Sedlčan. Založil Rožmberk, tehdy největší rybník v Evropě! A on taky nechal vybudovat Novou řeku, po které právě plujeme.“

„A k čemu ji vlastně vybudoval?“ zeptala se Anička.

„Aby se tudy odváděla povodňová voda,“ objasnil strýček. „Je to docela jednoduché. Když přijdou povodně, odtéká tímto kanálem voda do Nežárky. Tím pádem přitéká Starou řekou míň vody do Rožmberka, a tak se zmenší nebezpečí, že se protrhne jeho hráz.“

„Jé, to je složitý,“ krčila čelo Dita.

„Já tomu rozumím!“ přikývla Anička. „Kanál prostě ubere vodu, která by jinak tekla do rybníka a mohla by protrhnout hráz.“

„Zcela správně,“ pochválil ji strýc Alois a Anička se malinko pyšně nadechla.

Zato Dita s chutí foukla do harmoniky, a tak Anička znovu usilovně pádlovala. Po hodině se holčičky spravedlivě vystřídaly a potom obě lodě zastavily na odpočinkovou svačinu.

„Jak vám to dneska jde?“ vyptávala se Dita.

„Julje bezvadně, ta má páru, ale Katka je nějaká unavená,“ sdělila teta Žofie.

„Katko, ty už nemůžeš?“ divila se Anička.

„Mám mozol!“ fňukla Katka a ukázala pravou dlaň.

Kamarádky ji dlouze prohlížely, protože zpočátku žádný mozol neviděly. Teprve při podrobnějším zkoumání zjistily, že na jednom malém místě je kůže snad trochu žlutější.

„Myslíš tohle?“ sáhla na nepatrně nažloutlý bod Dita.

„Jau, to bolí,“ vyjekla Katka.

„Vždyť to není vůbec vidět,“ prohodila Julja.

„Ale bolí to!“ opakovala důrazně Katka.

„Můžu ti to ovázat,“ nabídla se teta.

Katka mlčky potřásla hlavou.

Strýc Alois vytáhl z barelu lékárničku a teta Žofie ovázala Katčinu dlaň obinadlem.

„Je to lepší?“ zeptala se.

„Je,“ pronesla trpitelsky Katka.

„Ty toho naděláš,“ zasmála se Julja. „Já včera visela na stromě a ani jsem nefňukla.“

„Jenže jsi neměla mozol,“ ohradila se Katka.

„Bóže, jeden mozol,“ ušklíbla se Dita.

„Katka má nejspíš citlivější kůži,“ mírnila teta Žofie holčičky.

„Neměla bys pádlovat v rukavičkách?“ řekla schválně Anička a Julja s Ditou se škodolibě zasmály.

Všechny tři si myslely, že to Katka s tím mozolem přehání. Vždyť už na horách byla taková protivná fňukna, nic se jí nezdálo a všechno zkazila. Teta potom tvrdila, že Katka má pubertu. Ale třeba žádnou pubertu nemá. Je zkrátka rozmazlená. Ovšem teď už se na mozol nemůže vymlouvat. Dlaň má ovázanou a pěkně popádluje jako ostatní.

Po vydatné svačině opět vypluli.

Vzpomínka na slavnou operní pěvkyni a Aniččin slib

N a řece bylo krásně. Anička na roztržku s Katkou brzy zapomněla. Seděla teď uprostřed lodě a vnímala přírodu. Voda tiše plynula a její hladina se leskla jako zrcadlo. Odrážely se v něm stromy na březích. A když z vody vyskočila rybka, obrazy stromů se zavlnily a rozčeřily. Jinak tu panoval naprostý klid. Jako by proplouvali neznámou neobydlenou zemí. Jako ti indiáni, kteří kdysi pluli v kánoi vydlabané z jednoho kmene.

Jak dlouho jim trvalo, než takový monoxyl vydlabali, ptala se sama sebe Anička. A vtom Dita zvolala: „Já vidím nějakou kamennou stavbu!“

„Kde? Kde ji vidíš?“ pátrala očima Anička a hned si představila prastarou indiánskou mohylu, nějaké tajemné posvátné místo, kde indiáni pohřbívali mrtvé.

Ale byli přece na Nové řece, v jihočeském kraji, a tak záhy zjistili, že ta kamenná stavba je vysoký žulový pomník s vyrytými písmeny E a D.

„Tento pomník byl postavený na památku nejslavnější české operní pěvkyně Emy Destinnové,“ oznámil strýc Alois. „A víte, proč zrovna tady?“

„Asi že tu ráda zpívala,“ hádala Anička.

„Kdepak! Ráda tu lovila ryby!“

„A stejně si u toho mohla zpívat,“ představila si Anička, načež Dita vytáhla harmoniku a mezi foukáním začala jakoby operně prozpěvovat: „Jsem Ema Destinnová a lovím tu ryby! Protože se mi tady líbí! Tak tu lovím ryby…“

Strýček Alois s Aničkou se museli smát.

Nato se kamarádky vystřídaly a Anička zase pádlovala jako háček. Zabírala vší silou, leč tentokrát se kánoe sunula kupředu velice zvolna.

„Řeku totiž nežene žádný proud,“ vysvětlil strýček. „Vodáci takovéhle stojaté vodě říkají volej. Ve voleji se stojí a nikdo ho nemá rád.“

„Já ten volej nesnáším,“ prohlásila naštvaně Anička.

Ačkoliv si to nechtěla přiznat, čím dál víc cítila, že i ona začíná být unavená. A navíc ji dřely dlaně. Nemá snad taky mozol?

Nenápadně prozkoumala obě ruce. Nic podezřelého na nich neobjevila. Zato se jí teď chtělo čurat .

„Strejdo, já musím na záchod,“ naléhala Anička.

„Ještě chvilinku vydrž,“ zaprosil strýček.

Konečně se na obzoru objevilo tábořiště!

Sotva lodě přistály, Anička popadla svůj batůžek a utíkala na toaletu. Tady si zapsala i další, velice dlouhou zprávu.

Anička zasunula deník do batůžku a rozběhla se zpátky k výpravě.

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .