Příchod bohů

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.xyz-knihy.cz

www.albatrosmedia.cz

Vlastislav Toman

Příchod bohů – e-kniha

Copyright © Albatros Media a.s., 2016

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Mechanik Tim

Na SEKOS jsem přišel toho roku, kdy odletěla pátá výprava k vnějším planetám. Dobře jsem si to zapamatoval, protože s ní odletěla i má žena. Na dva roky jsem zůstal na Zemi sám.

Severní kosmické středisko (SEKOS) tehdy patřilo Evropskému centru kosmonautiky; bylo na něm umístěno i několik skupin z oddělení raketových motorů. Vedení ústavu mě tam poslalo, abych dokončil vývojové práce na nové a lehké pohonné jednotce pro malé spojovací a průzkumné rakety. Zařadili mě do konstrukční skupiny inženýra Roma Šana.

Na Severní jsem letěl docela rád; Šan byl můj přítel ze studií. SEKOS byl původně určen pro vypouštění raket, které vozily materiál na stavbu pátého a šestého kosmického ostrova. Pak zůstala základna mimo provoz, a dokonce se uvažovalo o jejím zrušení.

Vyhlížel jsem zvědavě z okénka vrtulníku. Nic tady nepřipomínalo dnešní raketodromy, poněkud starobylý dojem ještě podtrhoval oblouk nebeského mostu, odkud kdysi startovaly nákladní rakety. Zůstal jako památník zašlých časů, kdy se muselo úzkostlivě šetřit s každým gramem zatížení.

„Vypadá to u vás jako v muzeu,“ neodpustil jsem si poznámku.

Pilot se na mě vyčítavě podíval.

„Možná. Asi vás moc zhýčkali na moderních kosmodromech.“

Vrtulník dosedl na betonovou plochu. Lehce se zhoupl na tlumičích. Od montážních hal už přijížděl nákladní automobil, na stupačce stál ramenatý chlapík a horlivě mával.

Byl to Rom Šan.

„Klime! Klime, ahój!“

Padl jsem mu do náruče. Stiskl mě, až mi v zádech zapraskalo.

„Ty medvěde! Pořád ta stará síla – no tak pusť!… Radši si ji schovej, budeš ji moc brzy potřebovat!“

„Jen žádné strachy, Klimečku! Všechno vydržíme – i ten tvůj motor ti tady dáme dohromady.“

„Tak už o tom víš?“

„No jasně – čekáme!“

„Vřelé díky předem. Jo, a pozdravuje tě Jiřina. Vzpomněla si na tebe před odletem.“

„Tak přece jen odletěla s pátou?“

„Odletěla. Mám fůru času a plány v téhle tašce.“

Zvážněl. A potěžkal ji.

„Jdem na to, jo?“ řekl.

Zůstávali jsme v kanceláři dlouho do noci. S tím novým motorem to přece jen nebylo úplně v pořádku, jak se zprvu zdálo. Věděli jsme, že řešení je v podstatě správné, ale několik maličkostí nás brzdilo. Bohužel důležitých maličkostí, na nichž stál a bez nichž i padal celý můj projekt.

„Klime, musíme to dát dohromady! Za takový motor nám posádky všech planetoletů dají flašku,“ říkával Rom, když jsem znechuceně odkládal tužku a vypínal počítač.

„Tak si pojď chvilku povídat,“ navrhoval jsem obvykle. Vzpomínali jsme na léta studií a na to, kde jsme pracovali, co jsme prožili.

Pak jsme se zas zabrali do práce a zapomněli na svět. A tak se jednou stalo, že za mými zády někdo znenadání povídá:

„Tohle vypadá skoro jako starej RM 5T, jestli se nemýlím.“

Málem jsem přetáhl křivku, kterou jsem právě vytahoval na výkresu.

V uličce mezi kreslicími stoly stál nevysoký muž; pozorně se díval na výkres sestavy motoru. Šedivé, bohatě zvlněné vlasy – nevím proč, ale to bylo první, co mě na něm zaujalo.

„Jak jste na to přišel?“ zmohl jsem se na otázku.

„Kdysi jsem na těch motorech dělal pro raketový sondy. Tenkrát se posílaly všelijaký průzkumný krámy na povrch planet…“

„Abys rozuměl,“ ozval se Rom, „kolega Tim je starý raketový odborník. Býval mechanikem a teď pracuje u nás.“

Podal jsem veteránovi ruku. Až teď jsem si všiml, že je vlastně velmi starý. Ale pořád ještě vypadal statně.

Rom nám dal kávu a šel uvařit ještě jednu, pro sebe.

Upíjeli jsme mlčky. A pak jsem začal.

„Máte pravdu, kolego. Skutečně jsem při konstrukci vyšel ze starého typu RM 5T. Myslím, že to byl na svou dobu výtečný motor.“

„Aby ne, tenkrát nám jen scházelo lepší palivo. Možná si pamatujete, jak maličko vážily první sondy a automatický stanice – třeba zrovna ty luny! Nebo rangery a marinery! Potom se vyvinula řada RM, typ 5T patřil k nejpoužívanějším. Škoda že se na něj zapomnělo.“

Tak jsem se seznámil se starým mechanikem Timem, jehož velkou láskou byly raketové motory. Na SEKOSu ho znali všichni, vždyť v oboru pracoval už šestatřicet let! Kluci ho přímo zbožňovali, dělal jim instruktora. Vyprávěli si o něm, že kdysi – když byl v jejich letech – začínal jako mechanik na základnách, odkud se vypouštěly prastaré sputniky. Taky měl doma z těch dob všelijaké věci, pestře kostkovanou čepici, pár špičatých polobotek a ruční mlýnek na kávu.

Konečně se nám podařilo zlikvidovat i ty maličkosti, které nám dělaly takové potíže. Když jsme pak začali stavět první prototypy motoru, požádal jsem Roma, aby vynutil na řediteli Timovo zařazení do naší skupiny. Podařilo se – a pak nás Tim jednoho dne překvapil.

Ve starém a dávno prázdném hangáru zřídil ve vší tajnosti muzeum. Byly tam zmenšené modely raket, družic a kosmických lodí, které po večerech zhotovil, visely tam plány, fotografie a výstřižky. Vrcholem všeho byla sbírka unikátů. Tehdy jsem poprvé na vlastní oči uviděl některé prastaré motory, ba i celé rakety a sondy, které se vrátily z dalekých vesmírných cest s povrchem probitým kosmickým prachem.

Odkud a jak to všechno Tim sehnal, zůstávalo záhadou. Musel to sbírat celou řadu let.

Byl už téměř večer, když jsem se jednou vracel pěšky domů. Ze základny do osady, kde jsme bydleli, nebylo daleko. Malá procházka přišla většinou docela vhod. Šel jsem jako obvykle kolem Timova domku. Starý mechanik ještě pracoval na zahrádce. Uviděl mě a volal:

„Pojďte se podívat, Klime! Mám tady malou zajímavost!“

U plotu mi ukázal několik nízkých narůžovělých rostlinek.

„Co je to? Víte, já se v tomhle moc nevyznám,“ přiznal jsem se.

„Myslím, že byste to těžko uhodl – říkám tomu růžové kapradí. Ono se to opravdu podobá našemu kapradí, jenom je to moc droboučké. Vypěstoval jsem si to ze semen, přivezl mi je syn. Snad jste o něm slyšel. Vedl čtvrtou expedici na Mars.“

„Máte pravdu! Dubnin… To by mě ani ve snu nenapadlo, že je to váš syn. Tady vám každý říká jen Tim, vlastně vaše příjmení ani pořádně neznám.“

„Mám ještě staré jméno – Timofej Alexandrovič. Ale už jsem si zvykl na toho Tima… Co říkáte tomu kapradí?“

„Je to kumšt. Marsovská rostlina – a vy jste ji naučil žít na Zemi?“

„No jo.“

Sklonil jsem se k drobným narůžovělým trsům. Opravdu připomínaly naše pozemské kapradí. Musela to být piplačka, vypěstovat je tady. Věděl jsem, že kromě raketových motorů má starý mechanik ještě velmi rád svou zahrádku. Snad proto, že tak často býval daleko od Země, v nekonečných prostorách vesmíru. Sám jsem poznal ten hlad po Zemi, který člověka přepadá na dalekých cestách.

„Takže syn pokračuje v tátově práci,“ řekl jsem po chvilce mlčení. „Jistě máte radost. Chtěl jsem se taky zúčastnit čtvrté expedice, ale nějak mi to tenkrát nevyšlo.“

Na oblohu vyskočily první hvězdy. Jedna z nich se výrazně pohybovala přímo nad našimi hlavami. Byla to největší z umělých družic – kosmický ostrov Ciolkovského.

„Už dávno jsem se vás chtěl zeptat: Time – kolikrát jste byl tam nahoře?“

Starý mechanik se opřel o rýč. Zamyšleně se díval na jasné světlo kosmického ostrova.

„Víte, inženýre, asi tomu nebudete věřit. Ale já odtud nikdy nevytáhl paty. Už je to tak.“

Jeho hlas zněl jaksi dutě a prázdně.

„Co? Je to vůbec možné? Time! Anebo jste nikdy nechtěl letět?“

„Řekl jsem vám, že tomu asi nebudete věřit. Vždycky jsem jen rakety připravoval k letu, opravoval… Že bych nechtěl letět? Ale to zas jo – a jak!“ mluvil se zármutkem v hlase. „Jenomže tenkrát byla jiná měřítka pro ty, kteří měli letět. Nejdřív byly rakety malý, tak pro dva. Potom zas brali na palubu hlavně odborníky. A nakonec, když už to bylo možný, jsem byl moc starej. Zkrátka, nevyšlo mi to.“

Rozloučili jsme se beze slov. Jen stiskem ruky.

Dlouho do noci jsem přemýšlel, jak se to mohlo stát, že člověk jako Tim nikdy nevzlétl do vesmíru! A ta věc mě pak pálila celou řadu dní. Vlastně je to, aspoň z dnešního hlediska – nespravedlnost!

Vhodná doba k uskutečnění nápadu nastala zanedlouho. Už jsem s ním seznámil všechny z naší skupiny, dostali jsme i povolení ředitele střediska. Každý, na koho jsem se obrátil s žádostí o pomoc, ochotně pomohl. Přípravy jsme konali v naprosté tajnosti. A protože jejich součástí bylo i včasné dokončení motorů, nasadili jsme pekelné tempo.

První statické zkoušky dopadly nad očekávání dobře. A tak když jsem se vracel od ředitele, nesl jsem radostnou zprávu: Další zkoušky můžeme provést přímo v raketách, buď na některém z kosmických ostrovů, nebo na Měsíci.

Rozhodli jsme se pro Měsíc. Už kvůli mému nápadu. Během čtrnácti dnů jsme dokončili úpravu dvou malých raket, do nichž jsme vmontovali nové motory. Zároveň byla na základně dokončena i generální oprava a přestavba výzkumné rakety Triton. Měli ji dopravit na měsíční kosmodrom a předat expedici na Venuši.

S Tritonem měla odletět i naše skupina k plánovaným zkouškám. Dozorem nad nakládáním raket do Tritona jsme pověřili Tima.

Čekal nás u zdviže, když jsme s Romem přijeli až k rampě.

„Všechno je v pořádku! Naloženo, pane inženýre.“

„Díky.“

„Tak šťastný let – ať se vám zkoušky povedou!“ Mechanik zvedl ruku k pozdravu. Povzdechl si a odstoupil, aby nám udělal místo.

Podíval jsem se na hodinky.

„Time, máme ještě chvilku času. Nechcete se podívat na Tritona? Dělal jste teď s námi, tak ani nevíte, jak ho zmodernizovali. Naši budoucí mechanici se prý vyznamenali – vaši žáci se nezapřou.“

„Rád se podívám – jestli to stihnem!“

„Samozřejmě.“

Výtah nás dopravil až ke vchodu do rakety. Za okamžik jsme byli v hlavní kabině. Kapitán, pilot a navigátor už seděli na svých místech. Se dvěma mechaniky to byla celá posádka pro přelet. Chlapci z naší skupiny se uložili v kabinách posádky už před hodinou.

Kapitán nás přijal poněkud slavnostně:

„Vítám vás! Tak si oblékněte kombinézy a zaujměte místa. Odstartujeme za několik minut.“

Starý mechanik se zarazil. Ruce mu visely podél těla.

„Já přece neletím, kapitáne. Já – já musím zůstat tady na Zemi.“

„Timofeji Alexandroviči Dubnine,“ oslovil jsem ho celým jménem. „Oznamuji vám, že jste byl jmenován do skupiny, která letí na Měsíc. Rozloučíte se tam i se svým synem, velitelem expedice na Venuši, kterému předáváme Tritona.“

Tvář starého mechanika vypadala jako živoucí otazník. Nebyl schopen promluvit.

To už k němu přikročil Rom s kombinézou, aby mu pomohl při oblékání.

„Tak honem, Time! Snad se na nás kvůli tomu nebudete zlobit. Stálo nás dost námahy, zachovat všechno až do poslední chvilky v tajnosti. A to jsme ještě museli zjistit, jak jste na tom se zdravím…“

„A proto mě doktor k sobě tak lákal! A potom prohlížel! Chlap jeden falešná – a já, starej blázen, se dám takhle nachytat!“

Pronikavý hlas zvonku upozorňoval, že se blíží okamžik startu. Jistými a rychlými pohyby připoutal Rom mechanika na křeslo. A než odešel na své místo, krátce mu stiskl rameno.

„Připraveni?“

„Ano, můžeme!“

Pilot zapjal spínač. Křesla se sklopila do startovací polohy. Na palubní desce zazářilo červeně START. Rozezněly se další zvonky. A ozval se reproduktor:

„Zde sever – kontrola, sever – kontrola! Čas pět, šest, osm – potvrďte!“

„Potvrzuji!“ odpověděl navigátor do vysílačky. „Povolte nahodit!“

„Nahodit povoluji – nastavte Homér!“

„Zaměřovač nastaven! Homér – zerou – zerou!“

„Pozor – sedm – pět – tři – jedna – vzlet!“

Pod našimi zády se ozvalo burácení motorů a Triton se lehce otřásal. Potom vibrace zmizely a vzrůstající přetížení nás začalo tlačit do měkké vycpávky. Raketa se odpoutávala od Země jako rychlovýtah.

Letíme!

„Zde sever – kontrola,“ znovu se ozvala Země. „Leťte na paprsku, předejte automatice!“

„Předávám – konec!“

Pootočil jsem hlavu k Timovi. Díval se na velkou obrazovku. V jejím rámu mizela startovací plocha kosmodromu. V pravém rohu se trochu odrážela záře z výfuku třetího pomocného motoru.

„Tak co, jak se cítíte?“

„Ale jo,“ řekl Tim s námahou. Přetížení bylo pořád ještě značné. Najednou vytřeštil oči a skoro vykřikl:

„Zrada! Kdo mi bude celou tu dobu zalejvat kytky? Dyť to kapradí uschne! Já jsem přece smolař!“

Asteroid „L“ – jako Lena

Palubní deník RAKETY ARNA, str. 472

16. srpna objeven asteroid 1854 L ve 20.35 svčas. Průměr tělesa 40,3 km. Hlavní prvek Aurum (viz rozborovou zprávu GL 631).

Kdyby kolem nebyl jen vzduchoprázdný prostor a kdyby pancéřové stěny propouštěly aspoň trochu zvuk, pak by se vesmírem rozléhala písnička. To se mladá posádka Arny bavila po večeři.

Zpívali už celou hodinu.

Notu udával usměvavý Ian se starodávnou kytarou. Kdoví, odkud ji vlastně měl. Takový nástroj najdeš už jen v muzeích! Na zvědavé otázky Ian odpovídal vždycky jen žertem.

„To je dědictví po pradědečkovi, chodíval zpívat prababičce při měsíčku pod balkon!“

Znal spoustu starých pozemských písní. A tak není žádný div, že zavedl večerní „zpívandy“ na palubě Arny. Nejdřív ostatní chtěli, aby zpíval sám. Později se k němu přidávali bez vyzvání.

Ale tentokrát je vyrušil hlas signálního zvonku. Připomněl jim, že Arna – ačkoliv je střežena na své cestě robotem – přece jen občas potřebuje zásah člověka.

„Leno!“ vykřikl někdo.

Děvče už přibíhalo z chodby. Na nějaké nebezpečí to nevypadalo, ale jen tak zbytečně by automat přece nevolal… Konečně! Na stěně se rozsvítila obrazovka.

„Země! Na obzoru země!! Všichni na palubu!“

Tak kdysi volávaly hlídky z vrcholů stěžňů plachetnic. Díky romantické Leně ozývalo se takové volání i na palubě Arny. Jejich mořem nebyly pozemské oceány, ale nekonečný vesmír.

„Opravdu jsme jako ti staří mořeplavci, co se vydávali hledat nové země. A přiváželi pak vzácná dřeva, neznámé rostliny a zvířata…“ říkala často Lena. „Jenže nám se nepřelévají přes příď rozbouřené vlny, nepleskají plachty ve větru…“

„… ani nám nestojí u kormidla jednooký, případně jednonohý námořník, ale robot!“ škádlili ji ostatní členové posádky.

„A co na tom?“ nechtěla se nikdy dát. „I my máme svou romantiku dalekých plaveb. Od planety k planetě – a jednou od hvězdy k hvězdě. Ale to už si budou o nás vyprávět jako já teď o těch starých mořeplavcích…“

Uznávali, že má koneckonců pravdu. Proč vlastně už počtvrté letíme k planetkám? Jen proto, abychom tam našli nerosty a vzácné prvky, které lidé na Zemi potřebují.

Planetky – a zase jen planetky! Kolik jich vlastně je? V polovině dvacátého století jich hvězdáři napočítali na šestnáct set. Vznikly opravdu rozpadem velké planety, která obíhala mezi Marsem a Jupiterem? Snad. Když v posledních letech vyslala Rada pro vesmír do oblasti asteroidů první výpravy, byl dávný předpoklad hvězdářů skoro potvrzen. Podařilo se objevit ještě další planetky a na nich cenné prvky, kterých se na Zemi začínalo pomalu nedostávat.

Na cestu se vydaly další průzkumné výpravy. Patřila k nim i posádka Arny, kterou tvořili čtyři mladí geologové, přátelé ze studií – Ian, Gert, Lena a Mina. A spolu s nimi ještě dva zkušení kosmonauté, palubní inženýr Pit a pilot Sava. Velitelem byla rozvážná Mina.

Lenino volání je pobídlo ke spěchu.

„Mám ho!“ volala vzrušeně. „Podívejte se, jak září! Je to pěkný kousek!“

Z temné plochy obrazovky se zvolna vynořoval asteroid. Rychle se otáčel a zároveň vystřeloval různobarevné světelné šípy.

„Krasavec,“ řekl uznale Ian. „Ještě nikdy jsem takový neviděl.“

„Jakýpak krasavec! Spíš další zákazník pro naši výpravu,“ žertoval Gert.

„Myslím, že máte pravdu oba,“ řekla Mina. „Je zajímavý, trochu neobvyklý. Tak do toho, mládeži!“

Sedli si k přístrojům. Na stolku velitelky se po chvilce objevily první výsledky pozorování a propočtů.

„Leno! Víš, že jsi objevila novou planetku? No vážně – tuhletu ještě v katalogu nemáme!“

„Ale dej pokoj! Já nic neobjevila. To robot.“

„To je sice pravda, ale ty máš dneska službu. A stejně jsi ten asteroid viděla první. Madmazel námořnice, gratuluji vám!“

„Děkuji, paní kapitánko!“

„Gerte, zapiš do palubního deníku: Třicátého srpna – nový asteroid. Zapisujeme ho pod číslem 1854 L – jako Lena.“

„Zapsáno! A doplňuju: průměr asi čtyřicet kilometrů. Pěkný kousek!“

„Připravte se na přistání!“

Arna dosedla měkce na teleskopické podpěry. Opřely se o ploché dno mělké kotliny, v samé blízkosti jednoho pólu planetky – a to bylo výhodné. Nebude se tady aspoň projevovat časté střídání dnů a nocí, následek rychlého otáčení asteroidu.

Kryty oken se odsunuly a členové posádky zvědavě přitiskli nosy na pancéřové sklo. Okolní krajina byla ozářena šerosvitem polárního dne, všude kolem dokola jen zubatina blýskavých skal. Vypadaly, jako by je někdo obrovskou pilou rozřezal a potom vybrousil. Jen tu a tam byly stěny rozpraskané, v pozadí bylo vidět několik masivních skal. Připomínaly obrovské, mnohonásobně zvětšené valouny.

„Cos to objevila, Leno? Mám dojem, že se dívám mikroskopem!“ řekl Ian.

„Je to až bláznivě fantastické! Ale já jsem střízlivý člověk,“ poznamenal inženýr Pit. „Mino, radši se Savou uděláme nejdřív tu plánovanou opravu na generátorech.“

„No dobrá, inženýre. Ale stejně tě vycházka nemine! Co nám připomínají kosmičtí psychologové? Při každém přistání, pokud to okolnosti jen trochu dovolují, musí posádka na procházku! A já ti to teď připomínám nejen jako velitelka, ale i jako lékařka posádky.“

„Mino, chlapci! Honem!“ vykřikla v tom okamžiku Lena. Stála sama u protějšího okna. „Ty skály vpravo – vidíte? Ve světle mění barvu. Šeď zmizela, objevuje se zelená, fialová…“

„Jen se nám tady nerozplyň, děvenko,“ zarazil ji Gert. Zamyšleně si třel bradu. Kdyby teď byli na Zemi, řekl by, že je to skála z nějakého fluoritu. Ale takovou spoustu pohromadě ještě nikdy v životě neviděl.

„Půjdem se na to podívat? Co říkáš, Mino?“

„Geologové oblékat! Těžké skafandry a gé-boty, abyste se někdo náhodou neztratil. Přitažlivost tady moc velká není. A taky žádné skákání, Gerte! Rozumíš?“

„Mino, copak to v gé-botách jde?“

Teleskopické rameno sneslo malou plošinku se čtveřicí na dno kotlinky. Vyhnuli se tryskám motorů, kde zůstávala ještě dlouho po přistání nebezpečná zóna.

„Podívejte se, co se to leskne pod raketou?“

Lena nedočkavě seskočila, ale Ian ji strhl zpátky.

„Pomalu! Copak tem teď můžeš?“

„Fakt! Něco se tam při přistání roztavilo,“ přisvědčil Gert. „Pak se na to podíváme.“

Oddělil se od skupinky a opatrně vykročil. Připomínal starodávného robota nebo středověkého těžkooděnce, který spadl z koně. Po několika krocích se zastavil; shýbl se a něco zvedl. Viděli, že si to dává až k okénku v přilbě. Dokonce si rozsvítil reflektor.

„Co je to?“ zaslechli všichni ve sluchátkách.

Neodpověděl, až když k němu Mina došla. Podal jí lesklý valoun.

„To vypadá jako… jako zlato.“

„Zlato?“ opakovala s nedůvěrou.

„Vsadím se, že to zlato je!“

Světlo Gertova reflektoru klouzalo po rozpukaném dně kotliny. Leželo na něm mnoho dalších valounů. Sbíral je a prohlížel, odhazoval a zase sbíral, jeho hlas byl stále vzrušenější:

„Vidíte?… Samé zlato!… Kam se podíváš – zlato! Tam pod raketou musí být celá mísa roztaveného zlata!“

Došel až ke skalním útesům.

„Lidi, tenhle asteroid je snad celý ze zlata!“

Bláznivě se rozesmál.

„Leno! Víš, co jsi objevila? Zlatý asteroid! To bude na Zemi slávy, tam už je zlata málo! A potřebujeme ho pořád víc!“

Oči mu hořely podivným světlem, podlouhlou tvář v přilbě měl staženou křečovitým úsměvem.

„Vidíte, jak se ten kamínek leskne?“

Rozhlédl se a zachytil jejich nechápavé pohledy.

„Co se tak díváte?“

Zvedl ruku, jako by si chtěl protřít oči. Rukavice narazila na sklo. Škubl hlavou.

„To nic, Gerte. Je to asi únavou a silnými dojmy.“

Ian se pokusil vzít Gerta přátelsky kolem krku. V těžkém skafandru to dost dobře nešlo.

„Vrátíme se do rakety,“ rozhodla Mina. „Beztak máme podle našeho času noční odpočinek.“

Přitažlivost na planetce byla malá. Přesto se z průzkumných cest vraceli velmi unaveni. Těžké skafandry je sice dobře chránily před nebezpečím vesmíru, ale nebyly právě nejpohodlnější. Hlavně děvčata byla jako rozlámaná.

A tak nikdo neprotestoval, když jednou po návratu z výpravy Mina rozhodla:

„Budeme pokračovat v letu. Myslím, že jsme Lenin asteroid prozkoumali dostatečně. Zlata je tady skutečně obrovské množství, těžba nebude velkým problémem. Výroba T-slitin a článků pro akumulátory získá dostatek potřebné suroviny. Áhh…“ zívla a honem si rukou zakryla ústa.

S rozkoší se protáhla v křesle, aby uvolnila svaly ztuhlé dlouhým pobytem ve skafandru.

„Promiňte, jsem tak utahaná. Půjdu si na pár minut zdřímnout.“

Zvedla se a zamířila ke dveřím. Pak se zarazila.

„Kde je Gert?“

„Říkal přece, že se chce ještě jednou podívat do soutěsky, kde jsou ty zlaté plátky.“

„Aha… Už mi to vůbec nemyslí. Tak já…“ nedořekla. Dívala se na hodinky. „Ale měl by tu už dávno být! Šli jsme zpátky docela pomalu. Snad se mu něco nestalo…?“

„Od přistání je takový divný,“ pokrčila rameny Lena. „Kdo se v něm má vyznat.“

Ian se rychle rozhodl.

„Jste obě pořádně unavené, jděte si odpočinout. Podívám se po Gertovi.“

Ani nečekal na Minin souhlas a vykročil k výstupní komoře. Sava tam ještě ukládal skafandry, které geologové po návratu svlékli.

„Pomoz mi,“ vybídl ho Ian.

„Kam jdeš?“

„Za Gertem. Buďte s Pitem u rádia – kdybych něco potřeboval, tak zavolám.“

„Spolehni se.“

Dveře komory za ním zapadly. O půl minuty později už seskočil z výtahové plošinky na dno kotlinky. Ze špičky rakety vytryskl světelný paprsek. A zároveň se ve sluchátkách ozval Savův hlas:

„Je to takhle lepší?“

„Díky!“

Vyrazil rychle směrem, odkud se nedávno vrátili. Několikrát volal rádiem Gerta. Ticho… Až teď si uvědomil, že se v tomto skalním bludišti nemůže na rádio dost dobře spolehnout. Asi zanedlouho ztratí spojení i s raketou… Zatím ještě fungovalo.

„Iane! Iane! Tak co je?“ uslyšel ve sluchátkách.

Byl to Minin hlas. Přece jen si nešla lehnout. V jejích slovech rozeznal úzkost.

„Jen klid! Nemůžu pořád volat, cesta je tady mizerná. Končím.“

Drápal se opatrně kupředu. Ačkoliv už bylo značné šero, nechal reflektor vypnutý. Aspoň líp uvidí Gertovo světlo – jestli ho má zapojené.

Zastavil se – kudy má pokračovat? Snažil si vzpomenout, kde vlastně ty zlaté plátky našli. V levém, nebo pravém rameni soutěsky? V rozrušení se nemohl dobře orientovat. Rozhodl se pro odbočku vpravo.

Zanedlouho se mezi skálami poněkud rozsvětlilo. Stěny se snížily a vytratily do stran. Mohl postupovat rychleji.

A pak ho uviděl!

„Gerte!“ vykřikl. Snažil se v těžkém skafandru utíkat. Dařily se mu jen nemotorné skoky. Uvažoval, proč mu Gert neodpovídá. Teď už ho přece musí slyšet! V jednom okamžiku měl dojem, že ve sluchátkách slabě šustí Minin nebo Lenin hlas. Třeba ho v raketě uslyší! To by bylo báječné! Aspoň by věděli, že už Gerta našel.

Gert stál nehybně až na samém konci skalního jazyka, který vybíhal ze soutěsky. Pod ním se černala po obou stranách hlubina. V ruce držel lesklý předmět a svítil si na něj reflektorem.

Posledním nemotorným skokem překonal Ian zbývající vzdálenost. Už rozeznával, co vlastně Gert drží – velký kus ryzího zlata! Třpytil se ve světle reflektoru.

Copak až tady doznívají ty šílené touhy po lesklém kovu, který po celá tisíciletí vládl světu?

„Gerte!“

Sotva to vykřikl, uvědomil si, že geolog má asi vypnutý přijímač. Zaťukal mu zezadu na přilbu. Gert se prudce otočil a Ian uviděl za sklem jeho vyděšenou tvář.

Přivřel oči, geologův reflektor ho oslepil. Zavrávoral a udělal krok zpátky. Do prázdna.

„Gerte!“ stačil ještě vykřiknout. A pak už jen padal. Bolestivý náraz ho zbavil vědomí.

Bílý paprsek bez přestání kroužil kolem Arny. Raketa se tyčila uprostřed kotlinky jako maják v moři, jehož vlny právě zkameněly.

„Jak se ten čas vleče…“ povzdechla si už poněkolikáté Mina. Kolikrát prošla kabinou, kolikrát vyhlížela do tmy – s ní i ostatní.

„Měli jsme jít hned, Mino. Neměli jsme čekat. Přece bylo jasně slyšet, jak Ian volal Gerta!“

„Slyšet, slyšet! Především jsem neměla Iana pouštět samotného! A taky jsem měla pamatovat na to, že padne noc!“

„Uklidni se, stejně se za chvilinku rozední. Kyslíku mají dost, elektrické energie taky – asi zabloudili. To je všechno.“

„Nebo se jim něco stalo, Pite!“

„Prokrindáčka, co by se jim mělo na takovém hloupém asteroidu stát?“

Nikdo mu neodpověděl.

Lena přitiskla tvář k oknu. Světlo reflektoru netečně poskakovalo po skálách.

„Proboha! Zastavte to! Zpátky!“

Roztřesenou rukou ukazovala do tmy. Sava bleskurychle otočil ovladačem. Světelný paprsek se zastavil a pak se zvolna vracel.

„Tam! Tam! Vidíte to?“

Z temného stínu za hrotitým pilířem na okraji kotliny se sunula jakási beztvará nestvůra. Jako by tápala za světlem reflektoru, který ohmatával okolní skály. Pak to dolezlo k okraji kotliny, překulilo se to a rozpadlo na dvě postavy ve skafandrech. Zůstaly bezvládně ležet.

„To jsou oni!“

Lenin výkřik je vyburcoval. Rozběhli se k výstupní komoře. Sava a Pit toho dne překonali rekord v oblékání těžkých skafandrů.

„Vy tu počkejte!“ zarazil inženýr děvčata. „Stačíme na to sami! Musíte je co nejrychleji vytáhnout z toho brnění. Když budeme všichni ve skafandrech, nebude to k ničemu.“

Pancéřové dveře komory za nimi těžce zapadly.

Gertovi se vracelo vědomí jen pomalu. Jako by ještě napůl spal a chtěl si na něco vzpomenout. Ale na co si chtěl vlastně vzpomenout? Nebo se mu to všechno jen zdálo?

Zlato!

Spousty zlata! Jak krásně se ten valoun leskl!

Nemohl od něho odtrhnout oči – a vypnul rádio. Ano, tak to bylo. Už si vzpomíná. Slyšel jen bušení krve ve spáncích. Zapomněl na všechno – úplně na všechno. Byl jen on, jeho ruka, v ní kus zlata. Třpytilo se… A potom – přízrak! Byl to Ian!… A on se ho tak polekal. Kde vlastně zůstal?

Gert začal trhaně dýchat. Tolik se mu chtělo otevřít oči, utéct před vzpomínkou. Pořád ještě vidí Iana ležet hluboko pod skalní stěnou, bez života. Zabil ho! Nejdřív ho oslepil – a potom zabil!

Musí k němu! Aspoň donese jeho tělo k raketě! Pak se odplíží někam do skal, aby tam zemřel. Nemůže se k nim vrátit… Nesmí!

Něco příjemně chladivého mu přikrylo čelo.

Ach tak, dochází mi energie, vytápění skafandru už jen dobíhá! Přichází smrt. Podívá se jí tedy do očí…

Zvolna otevírá víčka – nad ním byl známý strop jeho kabiny v Arně. Několikrát prudce zamžiká. V hlavě mu ostře škubne. Kde to vlastně je? Opravdu v raketě – jak se tam dostal?

„Gerte, už jsi vzhůru? Slyšíš – Gerte!“

Poznal Minin hlas a opatrně pootočil hlavu. Uviděl injekční stříkačku v ženské ruce.

„Před chvilkou jsi hrozně sténal, dala jsem ti něco pro uklidnění. Počkej – máš na čele studený obklad.“

„Mino… já…“

„Tiše, Gerte! Nemluv zbytečně – jak se cítíš? Máš nějaké bolesti?“

„Ne – jen hlava.“

Najednou se rozplakal.

„Mino, zabil jsem Iana! Zlato… to prokleté zlato!“

Pohladila ho po tváři.

„Uklidni se, Gerte, nikoho jsi nezabil. Ian je tady, a v pořádku. Rozhodně víc než ty. Dopadl měkce, do prachu – není tady skoro žádná přitažlivost. Byl jsi nemocen… Víš, je to taková hloupá nemoc, na kterou chce svět navždycky zapomenout.“

Dveře do kabiny se pomalu otevíraly. Ve skulině se objevila Lenina hlava.

„Hej! Pojďte sem! Gert už je vzhůru!“

Z chodby zazněla Ianova kytara. Zpíval starou pirátskou:

„Johoho,

bylo nás tam roku onoho,

johoho…

třináct chlapů, statných lodníků!“

Vpochodovali v zástupu do kabiny. Marně je Mina napomínala, aby dali pokoj, že Gert ještě potřebuje klid.

„Nech je,“ usmál se. Díval se na malou náplast na Ianově čele. A pociťoval něco jako vděčnost.

V kabině rakety na asteroidu 1854 L jako Lena…

První stádo

Kalifornie stála dobré dvě minuty na plameni, než se její teleskopické podpěry přisály k betonové ploše marsovského raketodromu. Neobvyklému přistání přihlíželo z bezpečnostního sektoru skoro celé osazenstvo americké základny Xandr. Něco takového se hned tak nevidělo!

Řidič pojízdného nákladního výtahu Bird se naklonil k pomocníkovi Texovi a všemožně se snažil překřičet řev raketových motorů:

„Že by nám konečně posílali ty slíbený čerstvý vajíčka?“

Tex, zahloubaný do luštění křížovky – což bylo jeho nejmilejší zábavou v každé volné chvíli –, polekaně nadskočil. Místo odpovědi si významně poklepal ukazováčkem na čelo.

Kalifornie konečně zhasla motory. Uši ucítily ticho jako bolest. Obrys rakety se roztřepal v proudech stoupajícího vzduchu, který vyvrhovala rozpálená přistávací plocha. To právě začalo pracovat ochlazovací zřízení přistávací rampy.

Na panelu před Birdem zablikala signálka. Uvítal to mrzutým zabručením:

„Jen se neplaš! Dobrejch deset minut máme ještě čas.“ Jako by ho mohl dispečer slyšet při nezapojeném radiotelefonu!

Tex zvedl hlavu od křížovky.

„Hele, Birde, tos myslel prve vážně s těmi vajíčky?“

„Copak to opravdu nevíš, křížovkáři? Přivezli tajenku k týhle hádance!“

Řidič se uchechtl a vytáhl zpod sedadla přeložené noviny. Bylo to pár týdnů staré číslo pozemských News, které tu a tam nějaká raketa dovezla spolu s jinými novinami a časopisy pro osazenstvo Xandru.

Obratně rozložil plachtu papíru a zapíchl prst doprostřed stránky. Byl tam velký barevný obrázek, na němž převládala brčálově zelená. Tex se sklonil k novinám, aby líp viděl na rozsáhlý inzerát.

NOVÉ NABÍDKY AMERICKÝM FARMÁŘŮM.

ROZSÁHLÉ ZELENÉ PLÁNĚ

SKVĚLÉ MOŽNOSTI CHOVU DOBYTKA!

ZLEVNĚNÁ PŘEPRAVA PRO PRVNÍ ZÁJEMCE!

ZAJISTĚTE SI POZEMKY NA MARSU!

AMERICKÝ SEKTOR JE VÁM OTEVŘEN!

Kupujte pozemky na Marsu! Marsovská exploatační vám nabízí celou řadu výhod! Výhodný splátkový systém vám zaručuje přímo omračující prosperitu! Klima zdravé, půda neobyčejně výhodná. Ideální příležitost pro farmáře!

Pomocníkovy oči skákaly od jednoho tučně vysázeného titulku ke druhému, až skončily u obrázku sličné a prsaté cowgirl rajtující na hřbetu skákajícího býka.

„Tak voni přivezli dobytek?“

„Jo. První stádo.“

Pohled z okna rakety připomínal vyhlídku z rozhledny. Dlouhý Davy poněkud ohnul své kostnaté tělo, aby líp viděl z kulatého iluminátoru, jehož kryt piloti po přistání odklopili.

Tak tohle je tedy Mars!

Kousek dál od betonové plochy se krčila osada z montovaných baráků, stranou vypíchla svou lesklou věž řídicí stanice kosmodromu. Nalevo se táhla řada startovacích věží jako stádo dlouhokrkých žiraf. A mezi tím vším se proplétaly široké a lesklé stuhy silnic. Bylo to dokonale pozemské a známé.

Ale z rakety bylo vidět i dál. Za obvod základny, za hranice této pozemské osady… Mírně zvlněná rovina mizela až za obzorem.

Moře! Zelené moře!

Davymu se zdálo, že se dívá z majáku uprostřed malého ostrůvku. Všechno se vlnilo, měnilo barevné tóny od světlé až po těžkou tmavozelenou. A vystřelovalo lesklé šípy, jako když se slunce odráží od skutečných hřebenů mořských vln.

„Zelený pláně!“ nezadržel už Davy hlasitý výkřik. „Hójojó-tarárará! Dicku, pojď se podívat! Honem! Je to jako na obrázku!“

Teď už i rukama přivolával mladíka, který rovnal u dveří hromádku zavazadel. Ten se k němu přiklátil širokým krokem lidí, kteří jsou zvyklí prosedět většinu svého života v sedle. Chtěl se tvářit klidně, nevzrušeně – ale i v jeho očích se zavlnily ty zelené pláně.

„Táto,“ jen to dýchl. „Docela jako prérie! Jupíííí!“

Zavýskl pastevecky, jako by už pod sebou cítil pružné koňské tělo, vítr hvízdající do uší, jako by už slyšel bučení stáda rozbíhajícího se na té zelené pastvině.

„Jen aby to dobytek žral, Dicku,“ procitl otec Davy. Starostlivě si drbal zarostlou bradu.

„A proč by to naše krávy neměly žrát? Copak jsou jiný než ruský? Přece ti to říkali a panu Stetsonovi taky, že to Rusové ve svým sektoru už vyzkoušeli.“

„Říká se ledacos, Dicku. Hlavně když jde o peníze. Jen si vzpomeň, co nám tehdá povídal ten agent, když nás lákal, abysme si koupili to vojetý auto. Já ho vyhodil, ale nalítl mu starý Bloody. Byl pak rád, že za ten křáp dostal aspoň pár centů ve starým železe.“

„Ale co, táto. Beztak je to dobytek pana Stetsona – my jsme jen pastevci.“

„Takhle nemluv, Dicku! Ať je, čí je, musíme se vo něj postarat. To je naše povinnost! A potom, jak by k tomu ty ubohý krávy přišly, kdyby letěly takovou dálku chcípnout?“

Dveře do kabiny se pootevřely a škvírou nakoukl pilot.

„Pánové, vystupujem!“

Mlčky na sebe pohlédli a rozebrali si zavazadla. Ne, nic tady nezapomněli.

Bird obratně přimanévroval s výtahem k objemnému trupu rakety. Horní rameno se ocitlo právě u vykládacího otvoru.

„Dobrý!“ křikl Tex, který mu venku ukazoval, jak má najet. Kolem se hemžila vozidla technické služby.

„Hotovo?“ ozval se z reproduktoru dispečer.

„Jo, můžeme,“ odpověděl Bird a stiskl tlačítko.

Plošina výtahu se zvolna rozjela vzhůru. Tex se rozběhl a naskočil, byl to jeho obvyklý kousek. Bird si vždycky radši dával pozor, aby mu ten blázen – jak říkával – neskočil vedle. Přitáhl páku a plošina stoupala rychleji.

„Helou, hoši! Tak co to dneska bude?“ volal pomocník, když dojížděl k vykládacímu otvoru.

Z rakety se vyklonil skladník.

„Helou, Texi! Copak dělaj křížovky?“

„Statečně odolávaj mý blbosti! Sem strašně nevzdělanej… Teda to byl dneska vobrázek, to vaše přistání.“

Skladník mu nestačil odpovědět. Z nitra rakety vyvážel palubní jeřáb vysokou bednu.

„Zacházejte s tím, opatrně, hrome!“ houkl nazlobeně dovnitř, když obsluha spustila náklad tvrdě na plošinu výtahu.

„A vy taky!“ obrátil se na Texe. „Když už jsme to dovezli v pořádku až sem!“

„Co je to za křehkosti?“

„Dobytek, ty chytrej. Krávy a býci…“

„A to jste je vezli v těch bednách?“

„Jo. Víš ty vůbec, co dokáže taková kráva v beztížným stavu? Samou hrůzou jí zatvrdne mlíko! Pak je náramně vzteklá!“

Tex se příšerně rozchechtal! Představil si krávu poletující s roztaženýma nohama uprostřed rakety a skladníka, jak ji přitom dojí.

„To teda musí bejt veselohra!“

„Có?“ vykulil na něj oči polekaný skladník.

„Ale ta kráva v beztížným stavu.“

„Hele, nech těch svých pitominek – a radši vykládej. Taky chci mít volno.“

Tex obhlédl uložení bedny a stiskl odesílací tlačítko. Výtah začal sjíždět k zemi. Pak už putovala jedna bedna za druhou z rakety na přepravní vozy, které s nimi hned odjížděly k osadě.

„Tak – a poslední,“ odfoukl si upocený skladník. Sedl si na sklápěcí sedátko vedle dveří. Nebyl ještě aklimatizován, proto se v řídkém marsovském ovzduší brzy unavil.

Tex zatím uvolňoval bednu z háku. Zdálo se mu, že zevnitř zaznívá bučení, ztlumené neprodyšným obalem. Přitiskl ucho na stěnu.

„Ta ale musí řvát,“ usoudil. „I takhle je to slyšet.“

„Kdybyste v tom musel bejt pár tejdnů zavřenej, tak byste asi řval taky,“ ozvalo se mu za zády.

Otočil se. Ve vykládacím otvoru stáli dva muži. Hned na první pohled poznal, že je to táta se synem. V rukou drželi batohy.

„Páni,“ vyrazil překvapeně. „Co to máte na sobě? Jdete na maškarní bál?“

Bylo to opravdu něco neobvyklého, aspoň pro něho. Měli na sobě úzké kalhoty ze silné látky, stažené v pase širokými opasky, dole měli nohavice zastrčené do polovysokých jezdeckých bot. Krátké nezapnuté kabáty odkrývaly teplé košile. Ale nejzajímavější ze všeho byly jejich klobouky se širokou střechou a pestré šátky na krku.

„Copak se vám nezdá, mladíku?“

„No – vypadáte, víte – jako kovbojové!“

„A co jste myslel, že jsme? Snad baletky?“

„Přivezli jsme je s tím dobytkem, Texi,“ vysvětloval skladník.

„To mě teda podržte! A kde maj kolty?“

„Buďte bez obav, příteli. Máme je s sebou. Kdoví, jaký potvory taky na tom Marsu potkáme.“

Tex se po nich ještě jednou podíval a neřekl už nic. Stiskl tlačítko a výtah se rozjel.

Kolem drátěné ohrady za posledními domky osady se nakupila hromada zvědavců. Pokaždé když přijel vůz s bednami, opakoval se stejný obrázek. Nejdřív pomocníci odstranili z bedny horní polovinu a vpředu sklopili stěnu. Potom se objevila kráva. Býčků bylo jen několik. Zvíře chvilku stálo a pak se polekaně rozeřvalo. Ale v řídkém ovzduší to dlouho nevydrželo, za chvilku už jen sípavě lapalo. Z bedny museli každou krávu doslova vytlačit. V ohradě si ihned těžce lehla na zem a třeštila vyboulené oči do prázdna.

„Kdepak, říkám vám, že to ta zvířata nevydrží!“

V hloučku u plotu se začali dohadovat.

„A proč ne? Je to spíš únavou po cestě.“

„To je fakt. Jen si vzpomeňte, jak jsou po letu utahaný lidi. Vsadím se, že do týdne všechno pochcípá.“

„Koukejte, přivezli i koně!“

Nechali na chvíli hádky. Ale ani čtyři koně, které právě vyložili z beden, na tom nebyli líp.

„Vidíte?“ triumfoval pesimista. „Taky jsou na padnutí! A kůň už něco vydrží!“

„Tedy mezi námi, pánové, nám je na padnutí taky,“ skočil jim kdosi do rozmluvy. Ohlédli se – a uviděli dva kovboje.

„Dobrý den vespolek,“ pozdravil tatík Davy.

„Helou,“ protáhl mladík. „Tak sme tady.“

„Helou,“ odpověděli.

„Říkají mi Davy – a tohle je můj Dick. Máme tady pást tenhle dobytek. Slyšeli jsme vás trochu, jak se dohadujete vo tom dobytku. Jistě se v tom vyznáte líp, když jste odtud, ale já si myslím, že se z toho přece jen vzpamatujou.“

„Samozřejmě! To se ví…“ přikyvovali souhlasně. Jen pesimista se nechtěl dát. Dál vedl svou:

„A já vám znovu říkám, že natáhnou brka. Tohle je pro ně úplně cizí prostředí!“

„Rusům dobytek vydržel,“ ozval se Dick. „Na Zemi toho byly plný noviny.“

„To známe! Potřebovali reklamu, aby někoho nachytali.“

„Víte, že už mě ty vaše řeči štvou?“ rozpálil se najednou chlapík s nazrzlým ježkem. „Nic vám není po chuti! Co Rusové dokážou, to už dávno víme. A spolupráce je s nimi moc dobrá. Jen kdyby se toho u nás drželi všichni. Ale zrovna tahle Marsovská exploatační společnost, co si kdovíjak sehnala práva na využívání zdejších pozemků, patří mezi ty všiváky, který nemám rád! – A vy,“ zrzek se obrátil na pesimistu, „vy jste taky pěknej všivák! Radši zmizte, než vám ten váš kulatej ksicht předělám na krychli! Rozumíte?!“

Zrzek mávl výhružně pěstí a tlouštík začal bázlivě ustupovat. Hlouček se rozesmál.

Když se čtvrtý den oba honáci přiloudali k ohradě, zvedl se ryzák ze země a zaržál. Přišel blíž a teplý čumák strčil Davymu do dlaně. Dlouhán ho pohladil a dal mu kus cukru. Blesk vzal pamlsek opatrně do pysků a rozběhl se jako vítr podle hrazení!

Dobytek začal polekaně bučet, ostatní koně se zvědavě otáčeli.

„Myslím, že jsme se měli tenkrát s tím ubrečeným tlouštíkem vsadit! To jsme teda měli, táto.“

Davy se šťastně rozesmál. A Dick? Přeskočil hrazení a v rozběhu se vyhoupl na Bleskův hřbet. Kůň zařehtal a vesele pohodil hlavou.

Teď se k těm dvěma bláznům – ke koni a člověku – připojili i ostatní koně. Připomínalo to cirkusovou arénu.

„Jupíííí!“ výskal Dick a skákal z jednoho koně na druhého.

„Mládí!“ ušklíbl se spokojeně Davy – a šel pro sedla.

Za půl hodiny už s Dickem pozvolna klusali do širé zelené pláně za osadou.

Marsovská exploatační společnost vlastnila v osadě jeden z největších domků. Zástupce přijal oba honáky velmi přívětivě.

„Už jste se rozhodli vyrazit?“

„Ano, pane. Dobytek si přece jen zvykl. A pak, snad nemusíme cestou spěchat… Jak je vlastně daleko na pozemky pana Stetsona?“

„To záleží na vás, pánové. Naše společnost dala prvnímu zájemci zvláštní právo – v rajonu, který máme osídlit, si může vybrat podle vlastního uvážení. Co se bude panu Stetsonovi hodit, to mu připadne.“

„Hm, vypadá to slibně,“ zabručel Davy. „Ale má to jeden háček. Ani já, ani Dick to tady neznáme. Jak máme panu Stetsonovi vybrat to nejlepší, že jo!“

„Dostanete mapu. Není sice ještě dokonalá, ale určitě vám postačí.“ A zástupce společnosti ji před nimi rozložil.

„Myslím, že bude správné, když poženete sem – do těchto míst. Podle našeho průzkumu je tam i dostatek vody. Taky je tam to, čemu tady říkáme les. No, to už sami uvidíte. Jsou tam takové nevysoké pahorky, spíš zvlněný terén. Noci jsou chladnější, dá se líp spát. Jinak je tady v okolí dost vedro.“

„A jak to bude s jídlem?“ zeptal se otec Davy.

„O zásobování se postarají naše vrtulníky. A o spojení zase vy touto vysílačkou,“ ukázal jim zástupce červenou bedničku, kterou měl na vedlejším stole. „Obsluhuje se velmi jednoduše, údržbu nepotřebuje žádnou.“

Ještě jim vysvětlil, co a jak mají udělat, a vyprovodil je ze dveří.

Otec a syn vyrazili zvolna ulicí. Každý, kdo je potkal, se za nimi ohlížel. Těch několik desítek obyvatel osady je už dobře znalo, ale bylo to pořád něco neobyčejného vidět tady mezi samou technikou dva pravé kovboje na koních!

Na konci ulice je dohnal malý otevřený elektromobil.

„Helou, pistolníci!“ zdravili Bird a Tex. Zpomalili a jeli vedle koní.

„Helou, mládenci! Co novýho?“

„Máme volno, Davy, tak vyrazíme na lov.“

„Ale dejte pokoj, Birde, copak se tady daj podobný věci provozovat?“

„Jejej, příteli! To byste teprve koukal. I jíst se ty potvory marsovský dají. Sice ne všechny, ale například králíci jsou moc dobrý. Tedy jen jim tak říkáme. Ale našim se vůbec nepodobají. Leda tím, že taky hopsaj a panáčkujou.

„Slyšíš to, Dicku? Ještě že jsme se s nimi setkali! Tohle nám nikdo neřekl! A my zítra vyrážíme se stádem ven.“

„Vy už chcete vyrazit? A není to trochu brzo?“

„Jen se podívejte na naše kobylky, jak si vyšlapujou. Dobytek je už taky v pořádku… Kdybyste měli trochu času, Birde, byl bych moc rád. Že byste nám jako něco pověděli o tom, co tam venku můžeme potkat.“

„Hej, Texi, co říkáš?“ šťouchl Bird loktem do pomocníka. „Že by sis doluštil tu křížovku a já bych si s nimi mezitím trochu popovídal?“

„Ale jo,“ souhlasil Tex a otočil volantem. Zastavil před malým bufetem.

Seděli nad sklenkami dobré dvě hodiny. Bird vykládal a Tex chvílemi na souhlas kýval hlavou. Jen několikrát promluvil, když se jich ptal na nějaká slova, která čímsi začínala a čímsi končila nebo měla tolik a tolik písmenek. Při loučení Bird oběma honákům připomínal:

„Jak jsem vám říkal! Největší bestie jsou liškouni. Skáčou jako blechy a zuby maj jako dýky. Nenechte se mýlit, že jsou malí! Jak říkám, bestie! Tak šťastnou cestu!“

Se stádem vyrazili časně ráno. Jen málokdo je viděl odcházet.

„Hou, hou!“ pobízeli křikem dobytek.

Vpředu jel Davy a vedl oba nákladní koně, na které naložili zásoby a všechno, co potřebovali pro dlouhý pobyt na pláních. Dick na hnědce jel za stádem a pobízel loudající se kusy.

Bledé slunce se před nimi zvolna zvedalo nad obzor a vracelo pustinám jejich zelenou barvu.

Pak o nich dobrých čtrnáct dní nikdo neslyšel. Až tepve posádka vrtulníku společnosti přivezla první zprávy. Bird se potkal s pilotem v bufetu.

„Jak se jim daří? Povídej!“

„Fantastický, člověče! Fantastický,“ rozpálil se pilot. „To se nedá vyprávět, to se musí vidět! Já tam bejt tejden, tak se asi zblázním.“

„O co vlastně jde?“

„Že vůbec nikdo z nás nemá představu o tom, jakej je to strašnej život na těch pláních. My si tady sedíme – a ven si vyjdeme tak na pár hodin. Co my vůbec víme o pláních?“

„Říkáš, že je to těžkej život? Tam venku?“

„To ti dám písemně!“

A zase o honácích nebylo pár týdnů slyšet.

Nové zprávy přinesl tentokrát Tex.

„Liškouni jim zakousli dva kusy,“ spustil mezi dveřmi bufetu. Bird hned pochopil, o kom pomocník mluví.

„A kruci! Dyť jsem jim říkal, že jsou to bestie, ať si na ně daj pozor. A co jinak?“

„Asi se jim brzo otelí nějaký krávy.“

„Páni, první telata na Marsu! Kdo to jakživ slyšel?“

„Jo, a taky hoši od společnosti říkali, že jim tam mají poslat montovaný barák. Už prej se konečně usadili a udělali pro toho jejich šéfa zábor pozemků.“

„Koukejme, co toho víš! A přitom to z tebe leze jako z chlupatý deky. No, já jim přeju jen všecko nejlepší…“

V noci je probudila poplašná siréna.

Celá osada se otřásala v prudkých náporech větru. Něco bez přestání bubnovalo na střechu i stěny. Znělo to suše a ostře. Za oknem byla hluboká tma.

Bird vyletěl z postele.

Rychle se oblékli a vyběhli do předsíňky.

Bird se pokusil pootevřít opatrně dveře. S prásknutím se rozletěly a porazily ho. Tisíce drobných jehliček ho začalo bodat do obličeje. Zvedl ruce, aby si zakryl oči.

Tex sklonil hlavu a rozběhl se proti dveřím. Prudkým náporem je přirazil. Za těch několik vteřin stačil vítr nafoukat dovnitř závěj písku.

Bird ležel bez hnutí.

„Je ti něco?“

Až teď spustil ruce z obličeje. Měl ho plný drobných krvácejících ranek. Jako by mu někdo špendlíkem popíchal tváře.

„Texi! Slyšíš – Texi! Oni jsou na pláních!“

„Kdo?“

„Davy s Dickem! A stádo! To je peklo!“

Pomocník si přitiskl ruku na ústa.

Běsnění trvalo dvě hodiny. Pak naráz přestalo. Odkud přišlo a kam zmizelo, to nikdo nevěděl. Byla to jedna ze záhad Marsu, kterou se zatím nikomu nepodařilo rozluštit. Vědělo se jen to, že se někdy nad písečnými pouštěmi zvedne vířivá bouře, která zanese spousty písku až do vzdálených oblastí. Kam tato zkáza spadne, tam je nadlouho zničen veškerý život.

Ale taky se vědělo, že marsovská zvířata dovedou předvídat příchod nepohody a zavčas se vzdálí z ohrožené oblasti.

Ráno se Bird a Tex jen těžce prodírali písečnými závějemi v ulicích osady. Všude se už pracovalo, několik domů bylo těžce poškozeno, na mnoha místech bouře přerušila elektrické vedení. Poškodila i vodovod.

Zaslechli, že na kosmodromu se převrhla raketa a poničila dvě rampy.

„Člověče, to je hrozný! Jestli je to zasáhlo, tak už je nikdy nikdo nenajde. Zůstanou pod pískem a na nich vyroste nová tráva.“

„Nestraš, Birde. Třeba tam bouři vůbec neměli!“

Před domem společnosti rachotil buldozer a odhrabával písek.

„Je tam zástupce?“ zeptal se Bird řidiče. Byl to shodou okolností pilot vrtulníku.

„Helou, Birde! Co sháníš?“

„Jestli nevíte, co je se stádem?“

„Cože?“ nepochopil hned pilot. Pak sebou trhl. „Jo, se stádem? Hrome! Pojďte dovnitř.“

Proběhli chodbou do kanceláře.

„Promiňte, pane, že rušíme…“ omluvili se zástupci společnosti.

Zvedl k nim hlavu od telefonu a vybídl je očima, aby si sedli.

„Co máte na srdci?“

„Ty dva… s tím stádem, víte?“

„K čertu! To by byl malér!“

Zástupce stiskl tlačítko, rozsvítila se zelená.

„Rádio? Jo, to jsem já. Berte, máte spojení s vysílačkou těch honáků pana Stetsona?… Ne? Hrome, tak je hned volejte! Jdu k vám.“

Vyskočil od stolu.

„Pojďte taky!“

Pospíchali za ním chodbou. Už ve dveřích radiostanice slyšeli nepříjemné pískání. Klesalo a stoupalo podle toho, jak Bert otáčel ladicím knoflíkem.

„Co je to?“

„Signál na jejich vlně, pane. Nejsem z toho moudrej, je to jen nosná vlna. Když je volám, tak neodpovídají, ale podle toho pískání musej mít stanici zapojenou.“

„To tedy vypadá pěkně, co, Jime, máte vrtulník v pořádku?“

„Ano, pane. V hangáru bouře škodu nenadělala.“

„Tak se tam leťte podívat!“

„Můžeme letět s ním?“ ozval se Bird.

„Jestli vás tady nepotřebujou…“

Vrtulník letěl nízko nad zemí. Tam, kde ještě včera byly zelené pláně, byla teď jen písečná poušť. Kus za osadou se sice tu a tam jako zázrakem zachovaly zelené ostrůvky, ale nebylo jich mnoho. Zkáza se táhla v širokém pruhu právě ve směru jejich letu.

V kabině se neustále ozýval pískot vysílačky. Řídili se jejím signálem jako světlem majáku.

„Nějak se mi to nelíbí,“ řekl už několikrát pilot. „Mám dojem, že letíme špatně. Jenže kdo se tady má teď vyznat?“

Bird mu neustále odporoval.

„Jednou je to signál z jejich vysílačky, tak co pořád máš? Třeba je ta bouře někam zahnala. Nebo od té doby, co jsi u nich byl, změnili místo.“

„Proč by to dělali? Dyť říkali, že už tam zůstanou!“ trval na svém pilot.

Pískání sílilo. Museli být docela blízko, rozhlíželi se do všech stran. Ale stádo nikde, pořád jen písčina.

„Copak jsem blázen?“ Pilot bouchl do panelu. Pískání zničehonic zesláblo. „Podle toho našeho křápu jsme je právě přeletěli! Slyšíte?“

„Přece nejsme slepí, Jime. Dole nebylo nic.“

Vrtulník se obloukem vracel. Pískání kolísalo. Letěli tak nízko, že proud vzduchu vířil písek.

„Radši to zvedni. Tohle nám nepomůže.“

„A vem to jako po spirále.“

„Jestli nám to bude něco platný…“

Odsunuli na jedné straně dveře a Tex si lehl na podlahu. Vykláněl se daleko ven. Bird mu pro jistotu za opasek zaklesl řemen.

Kroužili okolo místa, odkud zněl signál.

„Hej, Jime! Přistaň!“

Tex se spěšně vsoukal do kabiny.

„Co je?“

„Něco tam bylo.“

„Kde?“

„No zrovna dole pod náma.“

„Tak já přistanu, jo?“

Vrtulník dosedl do písku. Tex vyskočil a běžel nazdařbůh dopředu. Utíkali za ním. A pak uviděli kovový proutek, který jako by vyrůstal ze země. Anténa! Tex začal odhrabávat písek. Objevila se červená krabice vysílačky. V reproduktoru to chrčelo – potom se ozval Bertův hlas:

„Haló, Davy! Volá vás základna! Podejte zprávu! Haló, Davy…“

Jim otočil přepínačem.

„Haló, Berte! To jsme my – Jim, Tex a Bird. Našli jsme jen vysílačku. Ležela v písku. Ti dva tady nejsou, stádo je taky pryč… Kromě toho jsme na úplně jiným místě, než jsem s nimi naposledy mluvil. Čert ví, jak se sem ta věc dostala – a k tomu v provozu. Asi je to všechny zasypalo… co máme dělat?“

Ticho. Konečně odpověď, vlastně rozkaz:

„Vraťte se… Zbytečně ztrácíte čas.“

Osada už se pomalu zbavila škod, které jí písečná bouře natropila. Zástupce Marsovské exploatační společnosti byl zdrcen. Takové neštěstí může vážně ohrozit zájmy jeho společnosti. Odradí to další chovatele od vyslání stád na Mars!

Stále častěji si připomínal slova, která mu řekl jeden z ruských vědců, když s ním hovořil o prvním stádu: Dokud se nenaučíme předvídat místní bouře, nedá se o nějakých stádech ani mluvit… Jedna věc je zdařilý pokus s aklimatizací, a něco úplně jiného je chov ve velkém. Nejdřív meteorologové, pastevci až po nich…

Ale co na takový názor řeknou ve vedení společnosti? Znal už předem jejich odpověď: Pane Jamesi, to není vaše starost! Pomlčte o celé věci – rozumíme si? No tak vidíte!

„Šéfe, s Birdem a Texem to zkusíme ještě jednou.“

Ani neslyšel, že pilot vstoupil do kanceláře. Tak byl zástupce James zabrán do neveselých myšlenek. Teď prudce zvedl hlavu.

„Co jste říkal?“

„Povídám, že by se to mělo zkusit ještě jednou.“

„Má to vůbec nějaký smysl? – No tak leťte!“ mávl James rukou. Aspoň mu nikdo nebude moct vytknout, že pro věc udělal málo.

Vrtulník zamířil na východ.

„Poletíme zas tam, kde měli tábořit. Je to skoro na samé hranici pásma, které bouře zasáhla,“ rozvíjel své domněnky Jim. „Co když třeba někam odtáhli? Nebo zabloudili.“

„To je možný, v marsovský trávě žádný stopy nezůstávaj. Na to je moc pružná, hned se zvedá. Koneckonců těch pár krav a býčků toho stejně moc nepošlape.“

Nikdo z nich se neodvažoval nahlas vyslovit, že i tohle pátrání bude nejspíš zbytečné. Navzájem si lhali a tím se vlastně utěšovali.

„Jime, přistaneme na pár minut. Bolí mě od toho koukání oči. A taky se potřebuju strašně moc…“

„Dobře. Taky se rád vyvenčím.“

Dosedli na ostrůvku trávy, pár metrů od písčité závěje.

Vrtule se zvolna dotočila – a bylo ticho. Jen písek šustil, jak ho vítr rozfoukával. Seděli na zemi a oči měli zavřené.

Doletělo to k nim z dálky.

Poprvé to možná ani nevnímali, až když se to ozvalo znovu. Mysleli, že se jim to zdá – a tak zůstali sedět. Ale vítr to k nim přinášel znovu a znovu.

„Slyšeli jste?“

„To je přece bučení!“

„Kravský!“ dotvrdil Tex.

Vyskočili.

Pustili se rovnou přes písek. Nohy se jim bořily. Několikrát upadli. Pak se znovu dostali na trávu. Před nimi se vynořil marsovský les – divoký, nepříliš vysoký porost modrozelených dřevin. Připomínal pozemské zákrsky nebo horskou kleč.

Vpadli do té džungle. Větve jim rvaly kabáty, šlehaly je do obličejů, píchaly je do prsou. Nedbali na to.

„Helou! Co tady děláte?“ vykřikl někdo radostně.

Prodrali se houštím na malou mýtinku. Uprostřed plápolal ohníček. U něho stál Dick s pánví v ruce. Něco na ní syčelo a prskalo.

Vrhli se na něj, až ho porazili. A křičeli.

„Dejte pokoj, medvědi!“ bránil se Dick. „Dyť ste mi zničili celej oběd! Vy jste taky – co se děje? Vypadáte jako splašený!“

Až teď si ho pořádně prohlédli. Byl pohublý, unavený a v obličeji poďobaný jako Bird. To mu udělal písek, uvědomili si. A začali se ptát jeden přes druhého. Rozchechtal se.

„Táta? To se ví, zdravej jako řípa – někde se toulá v lese. Ale každou chvilku se už musí vrátit… Co? Aha, jako ta bouře?

No, než to přišlo, tak začalo bejt stádo nepokojný. A koně taky. Pak se splašili a utekli nám do lesa. Hned nám to bylo divný… A táta povídá: Dicku, něco se děje, ty zvířata to cejtěj. Seber krámy, jde se za nima – to se mi nelíbí. Tak jsme sbalili, co se dalo, a vpadli jsme sem do lesa.“

„A co vysílačka? Chtěli jste přece vysílat, ne?“ vpadl mu do řeči pilot.

„Jak to?“ nerozuměl Dick. „A jo! – No, na tu sme v tom kalupu zapomněli – to víte, v takovým případě si člověk hlídá užitečnější věci. Pánve, vajíčka, slaninu – a hlavně stádo.“

Tex se plácl do stehen.

„Pak to má na svědomí ta bouře! Sebrala vysílačku, a jak s ní tloukla a mlátila, musel se nějak otočit spínač. Zaneslo ji to strašně daleko odtud.“

„Možný to je. Ale abych vám to dopověděl – no ne?“ řekl Dick. Sebral pánev a začal připravovat nový oběd. Teď už pro pět osob.

„Zkrátka ten les nás zachránil. V tom větru se krajní větve nějak spojily, takže písek schytaly. Dovnitř ho spadalo jen málo. Od tý doby jsme se stádem tady.“

Obratným nadhozením převrátil na pánvi plátky slaniny. V ohni zaprskalo několik kapek tuku, který vystříkl.

Z lesa se ozvalo dlouhé zabučení. A hned potom hlas starého Davyho.

„Chlapče, honem! Už je to na světě!“

Rozběhli se mezi stromky, Dick první – s pánví v ruce. Tatíkův hlas je spolehlivě vedl stále hlouběji do houštin. Překvapeně se zastavili. Uviděli starého kovboje klečet u krávy, která ležela na trávě. Vedle se pohybovalo ještě něco mnohem menšího.

„Kluci, první marsovský tele!“ zařval Bird.

Leželo na hromadě měkkých větviček a třáslo se. Davy je omýval teplou vodou. Když uviděl, kdo všechno s Dickem přišel, rozsvítilo se mu v očích. Kývl hlavou na pozdrav.

A pronesl docela prostě, jako by se vůbec nic nestalo:

„No řekněte, není to krásný tele?“

Rozhodnutí

TV SCIENCE

Jak nám dnes ráno sdělil dr. Jiří Sládek z ondřejovské observatoře, zachytil včera krátce po jedenácté hodině další signály neznámého původu. Ani tentokrát se je nepodařilo vyluštit. Tajemná „oka“ tedy zůstávají i nadále záhadou.

A utomobilový robot se ohlásil nevtíravým zabzučením. Petr se omluvně usmál na Zuzanu a otočil se k řízení. Sedadlo poslušně sledovalo jeho pohyby a ustálilo se ve správné poloze.

Mezitím už červený sporťák odbočil na první rychlostní pruh a uháněl po dálnici pomaleji. Petr vložil nohy do pedálů a uchopil volant. Na desce se ukázalo zelené světélko – robot mu předával řízení.

„Děkuju, Kuliferdo!“ uklonil se pitvorně Petr.

„Prosím, pane! Já děkuji za důvěru,“ zachrčelo to plechovým hlasem odněkud zpod panelu.

Zuzana se bouřlivě rozesmála.

„Petříčku, co je zase tohle za vynález?“

„A co by? Naučil jsem Kuliferdu trochu mluvit,“ tvářil se ledabyle. Ale ona dobře věděla, že čeká na její pochvalu. Otálela s tím, chtěla ho potrápit.

„Ty jsi hračička, Petře. Co už mě ten tvůj vůz stál nervů! Je to tady jako ve strašidelném mlýně – sedneš na sedačku, ona se pod tebou pohybuje, sáhneš na nějakou kličku nebo páčku a okna se spouštějí, zavírají, střecha skládá, rozkládá, něco ti strká k puse skleničku s limonádou – a vím já, co všechno si ještě navymýšlíš? Přestanu s Kuliferdou jezdit!“ zakončila rozhodným tónem.

Podél vozu se kmitla odbočovací znamení, za okamžik přijde přejezd přes dálnici. Petr sešlápl brzdový pedál a honem se podíval na Zuzanu. Nějak se mu nechtělo věřit, že se zlobí doopravdy.

„Hm, to je škoda… Já totiž naučil Kuliferdu mluvit vlastně jen kvůli tobě. Aby ti nebylo smutno, když s ním jezdíš sama.“

Tak tohle ji dokonale odzbrojilo!

„Fakt, Petříčku?“

„Zuzano…“

„Ty protivo!“

„Počkej, odbočka!“ vykřikl a ona se poslušně odklonila na své místo.

Sporťák se provlékl serpentinou. Na mostě zamávali dálnici na rozloučenou a pak už před nimi byla jen stará silnice lemovaná svíčkami topolů. Do kosmického střediska už nebylo daleko; padla na ně ta vždycky stejná posmutnělost lidí, kteří se za chvilku budou loučit na delší dobu. Ležela jim v očích; měli ji i v koutcích úst, když se na sebe usmáli.

Před široce rozevřenou bránou Petr zastavil.

„Tak co?“

„No…“

„Tak ahoj.“

„Šťastnou cestu, Petře!“

„A buď na Kuliferdu hodná!“

Brada se jí trochu zachvěla. Honem ji políbil, a ještě z obou stran na tváře. Vzal si kufřík a vystoupil.

Dívala se, jak zrychluje krok a pak už skoro běží k vzdálené hlavní budově. Slyšela i starého vrátného, jak mu odpovídá místo pozdravu:

„Už se po tobě sháněli. Řek sem jim, že asi přijedeš pozdě… Jako vždycky. Že nemusejí mít strach.“

Sešlápla prudce rychlost.

„Kuliferdo, prosím tě, najdi mi nějakou hudbu.“

Pod panelem to zavrčelo.

„Ano, Zuzano, najdu vám hudbu. Vážnou, nebo lehkou?“

„Já nevím… Je mi smutno.“

„Pokusím se.“

Tiché šumění elektromotoru přehlušila měkká melodie. Kuliferda vybral lyrickou píseň z Picciho muzikálu „Gondoliéři vesmíru“…

V ordinaci bylo prázdno.

Samozřejmě!

Petr nazlobeně uhodil do plechové skříňky u dveří.

„Haló, je tam někdo?“ zeptal se ztlumený hlas.

„Karle?“

„Hned! Moment!“

Za dveřmi s nápisem LABORATOŘ zacinkalo sklo. Když se otevřely, objevil se usměvavý tlouštík v bílém plášti. V ruce držel balíček papírů.

„A hele, Petr! Copak potřebuješ?“

„Nazdar. Že se ptáš!“

„Jo vidíš,“ ťukl se tlouštík prstem do čela. „Já si dělal fotografie, moc se mi povedly. Byl jsem na jezeře a mám nějaké divné ptáky. Vůbec je neznám, musím se někoho zeptat. Pojď se kouknout!“

„Karle…“ zaprosil a svlékal se.

„Já vím.“

Hodil snímky na stůl a šel k diagnostickému automatu. Otočil vypínačem a skříň se rozevřela. Petr si lehl dovnitř, lékař mu připevnil snímací kontakty a nastavil čidla přístrojů.

„Hotovo – jedem!“

Ordinace se naplnila jemným hučením. Doktor sebral pohozené snímky a rozkládal je po stolní desce.

„Člověče, to oteplení severních končin dělá divy. Co já se pamatuju, tak jsem tady tolik vodní havěti neviděl,“ rozpovídal se. „Ale jaký! Že se o to ti naši přírodovědci nějak málo zajímají, co myslíš? Jo, ty nemůžeš. Já vím, tak až potom.“

Automat zazvonil a čelisti se odsunuly. Petr pomáhal doktorovi snímat kontakty. Při oblékání konečně projevil zájem.

„Tak ukaž ty výtvory. Člověče, proč ty ses vůbec dal na doktora? Buď jsi měl být fotografem, nebo radši přírodovědcem.“

„Ale to by nebylo ono. Doktořinu dělám rád – a tohle mě zas baví. Moc často mě sice s sebou do posádek neberou, ale takhle jsem stejně víc platnej. Aspoň nemusím sedět v raketě. No né?“

„Hehe, tak to tě musíme zas někam naplánovat. Stejně jsme spolu už dlouho nikam neletěli. A teď mi dej tu kartu, beztak mě starej setře… Měl jsem se hlásit už před hodinou.“

„Jo, páni piloti – to holt byla vždycky elita.“

„Dej pokoj.“

Doktor vytáhl z automatu kartu a zběžně ji přehlédl.

„Všechno dobrý – s kým vlastně letíš?“

„S pětsetpatnáctkou!“

„Tak ahoj! A stav se někdy.“

Šéfpilot se zvedl z křesla a přijal Petrovo hlášení:

„Pilot-kosmonaut Marek, nástup do služby!“

„Děkuji, děkuji, Petře. Už jsem na vás měl dopal.“

„Barane…“ pokusil se o omluvu.

„… ale já vím, že ještě není pozdě. Mám rád, když pilot nastoupí aspoň o půl hodiny dřív. A ne o čtyřiašedesát minut po předepsané době. Tohle nás učili ještě na Bajkonuru – a mělo by to platit dodnes! Jenomže dneska? To není žádné létání, ta naše kosmonautika! Letíš si, kdy chceš, kam chceš a jak chceš… Nevím, asi stárnu.“

Až teď si Petr všiml, že v druhém křesle sedí postarší muž. Že by tohle byl důvod šéfovy netrpělivosti?

„Nepoletíte s pětsetpatnáctkou, mám pro vás jinou práci. Tady profesor potřebuje pilota.“

Profesor, uvědomil si Petr, to je přece profesor Martonov! Samozřejmě, teď se mu právě tak představil – slavný Martonov! Pozorně poslouchal, co mu říká:

„Můj asistent a zároveň pilot trochu přebral sluníčka. Úžeh a popálená kůže. Usnul – a neměl. Jenomže podle programu mám odletět k pozorování. S Táňou na všechno nestačíme. Asistenta oželíme, ale pilota potřebujeme. Sergej, tedy kolega Baran, navrhuje vás – znáte rakety třídy Kopernik. Jsou trochu jiné konstrukce než ostatní. Tak co tomu říkáte?“

„Jak dlouho to má trvat?“

„Deset až čtrnáct dnů. Koordináty jsou trochu složité, ale není to daleko. Tak pět čtverců – tedy za humna.“

„Dobře, můžeme být zpátky dřív než s pětsetpatnáctkou,“ usmál se Petr. Vzpomněl si na Zuzanu, jak ji překvapí.

„Jsme tedy domluveni. Za hodinu vás čekám na palubě, start v patnáct nula nula zero času.“

„Podle rozkazu, pane profesore!“

Poskakoval chodbou jako malý kluk a slabounce si pískal. Stejně má štěstí! Pětsetpatnáctka je obyčejný náklaďák, a tedy i obyčejná cesta na Mars. Tohle je aspoň změna – a nudit se snad nebude. Martonov! To je panečku kapacita! Jeden z prvních, kterým byl kdysi udělen čestný titul vědec-kosmonaut. Létá teď ponejvíc se svou ženou Táňou, která je taky astronomka. Mají za sebou spoustu významných objevů, připravují letové trasy pro dálkové sondy i pro kosmické expedice.

Sjel po zábradlí a sklouzl se po hladké podlaze k novinovým automatům. Musí si s sebou vzít něco na čtení! Přeběhl očima nápisy a stiskl několik knoflíků. Podavač mu přisunul balíček časopisů a magazínů.

Počkat! Ještě nějaké noviny. Co byl se Zuzkou na chatě, tak ani pořádně neposlouchali zpravodajství. A teď pomalu neví, co se ve světě děje.

Se zaujetím pozoroval, jak se za průhlednou stěnou odvíjí bílý pruh, na němž zvolna vyrážejí řádky textu i plošky obrázků.

Stejně je to vymoženost, tyhle fotonoviny! Automat mu podal úhlednou složku NOVOSTÍ. Stále čerstvě doplňované, vyráběl je přímo v sobě podle údajů centrální redakce.

„A že bych něco snědl, než půjdu k Martonovi?“ položil si nahlas otázku. „No jasně, jde se!“

V chůzi rozložil noviny a zadíval se na hlavní titulky. Jeden z nich mu oči přímo přitáhl: ZÁHADNÁ „OKA“ OPĚT POZOROVÁNA!

Za rohem restaurace si počkal na nákladní vlek, který mířil ke kosmodromu. Řidič přibrzdil; bylo to známé místo, kde čekali na stop ti, kteří z nějakého důvodu nepoužili osobní dopravu.

„Buďte zdráv, Marku! Tak kampak dneska?“

„Ahoj, Kardane. Potřebuju ke Kopernikovi.“

„Letíte s Martonovem?“

„Má nemocného asistenta.“

„A to jo. Co říkáte těm okům? To je panečku věc! A kde jsou naši vědci? V loji! Jen se dohadujou, ale aby to někdo kloudně vysvětlil, to ne. A vůbec, měla by se vyslat pořádná eskadra kosmoletů, která by ty prevíty pochytala. No co si myslíte, vy jste přece pilot!“

„Abych vám pravdu řek, měl jsem týden volno, byl jsem na chatě. Moc o tom zrovna nevím, ještě jsem si to nestačil pořádně přečíst.“

„Tak to jo… Tamhle máte Kopernika.“

Stranou od silnice se nad kruhovým bazénem jako by vznášel kulovitý trup rakety. Patřila k novému typu létajících laboratoří, konstruktéři pro ni zvolili neobvyklý tvar. Podobala se obrácené hrušce, která míří zúženým koncem k zemi. Tam dole byly jaderné motory – proto Kopernik parkoval v ochranném bazénu. Taky trochu připomínal balon, který se chystá vzlétnout.

Martonov už byl v řídicí kabině. Dohadoval se tam s někým od technických služeb o podrobnostech kolem provedených oprav. Petr počkal, až technik odešel, teprve pak se ohlásil.

„Nu, tentokrát jste přesný. Času máte dost, abyste si všechno prověřil. Seznámím vás se svou ženou… Táňo! Prosím tě!“

Byla vedle v laboratoři. Petra překvapilo, že je o tolik let mladší než profesor, aspoň o dvacet. Nebyla příliš hezká, ale hned pochopil, co ji dělá zajímavou – úsměv. Podala mu ruku.

„Vítám vás na palubě. Chtěla bych, by se vám u nás líbilo.“

Mluvila o raketě jako o domově.

Zamlouvalo se mu to, s něčím takovým se dosud nesetkal – copak může někdo považovat nákladní nebo osobní raketu za svůj domov? To jsou jen dopravní prostředky, ale pro Martonovovy je Kopernik nejen pracovištěm, ale i druhým domovem.

Ve čtrnáct třicet zvedli Kopernika z bazénu a upevnili pomocné motory pro průlet atmosférou. Dvě minuty před třetí se Petr ohlásil kontrole kosmodromu:

„Zde Kopernik Zet třicet tři! Žádám povolení ke startu!“

Přesně za sto deset vteřin se odlepili od země.

Martonová vpadla do řídicí kabiny s nazlobenou tváří. Magnetické podrážky zpomalily její krok, a tak už z dálky hodila k Petrovi na pult několik velkých fotografií. Nesly se rychle v beztížném stavu a drcly mu o rameno. Vzal je do ruky.

„Jen se podívejte!“ křičela skoro hystericky. „To jste pilot? K čemu tady vlastně sedíte?“

Položil si snímky na časopisy, které četl během těch nudných chvil, kdy se Kopernik pohyboval po určeném kurzu. Všechno přece měly na starosti automaty podle daného programu letu.

Na fotografiích neviděl nic neobvyklého. Jenže profesorka se rozčiluje. Podíval se na ni a pokrčil nerozhodně rameny.

„A co má být?“

„Samozřejmě, pan pilot nic nevidí! Tak se podívejte – tady, tady a tady!“

Jezdila ukazováčkem po papíře.

„Ty hvězdy stojí a my máme také stát – tedy jako… Ale tomu snad rozumíte! Proto letíme po určitém kurzu, určitou rychlostí. A najednou se objeví snímky, které jasně ukazují skluz – pohyb! Je po přesnosti! Teď můžeme začít od začátku. Kdybychom tohle vzali za základ k propočtu letového kurzu kosmické sondy, můžeme si ji rovnou strčit za klobouk! Ještě štěstí, že jsem to objevila dřív než Boris!“

Po celou tu dobu, kdy takhle rozčileně mluvila, cítil, jak se mu valí červeň do obličeje. Nezmohl se ani na jediné slovíčko obrany – vysvětlovat totiž nemohl nic. Důvod nepravidelného pohybu rakety neznal! Nejradši by se neviděl. Úplný nováček, a ne zkušený pilot-kosmonaut.

Snad jí ho bylo líto. Začala úplně jiným tónem.

„Podívejte se, Petře, přece jste tady nespal. I kdyby, automatický pilot by vás svými signály probudil. Uznávám, že ta změna je nepatrná a orientační systém fotokamer při následujících snímcích bral opravu – ale pro nás jsou ty záběry i tak úplně bezcenné. Musíte okamžitě zjistit příčinu! Já zatím zajdu pro poslední snímky, abychom viděli, jestli se to neopakovalo. Boris je naštěstí plně zabrán do své práce – navrhuji, abychom mu řekli až výsledek.“

Donutil se jen k tichému:

„Děkuju…“

Sotva odešla, shodil časopisy na podlahu a zadíval se na přístroje. Teď je zapotřebí maximální pozornosti a klidu! Začnu s registrátory, rozhodl se.

Rozvinul první pásku a – vytřeštil oči!

Letová dráha vykazovala jemný, ale viditelný odklon od stanoveného kurzu. Že automat zatím neprovedl korekci, bylo snadno vysvětlitelné: odchylka ještě nedosáhla předepsané normy. Ale stane se tak snad už v příštích vteřinách!

Sklonil se k registrátoru obzorového radaru. Páska byla až na několik drobných značek úplně čistá. V bezpečnostním okruhu kolem Kopernika tedy v poslední době neproletělo žádné těleso, které by mohlo ovlivnit jeho letový kurz. Těch pár zaznamenaných kamínků a stop kosmického prachu se v úvahu brát nedalo.

Opřel si čelo o prsty obou rukou. Byly studené a chladily mu rozpálenou hlavu. Znovu si všechno opakoval…

Před několika hodinami dosáhl Kopernik určeného místa; tehdy upřesnil podle profesorových údajů kurz a vypnul motory. Od toho okamžiku začaly pracovat fotokamery a ostatní přístroje. Za normálních okolností bylo nemyslitelné, aby se raketa odklonila od stanoveného kurzu. Martonov sám všechno kontroloval, jistě by si všiml, kdyby Petr udělal nějakou chybu.

Jenže tohle není chyba!

Kdyby aspoň někde kolem letělo nějaké pořádně veliké těleso, meteor, planetka… Ale takhle?

Crrrr!

Vytrhl se ze zamyšlení. Automat chce opravit výchylku – už překročila povolenou mez!

Co má dělat?

Signálky motorů se prosvítily. K čertu s takovými zmatky! Stiskl klakson. Varování pro Martonova a jeho ženu.

Zuuum!

Zapadl do sedadla. Raketa se otřásla a poskočila, někde začalo pronikavě drnčet… Vibrace!

Zuuuum!… Zuuuummm!… Zuuum!…

Jako když se beran rozbíhá palicí proti pružné zdi – jiné přirovnání ho nenapadlo. Vnímal celým tělem všechny pohyby rakety.

„Pitomost!“ zařval najednou. Prudce se vzepjal na sedadle. „Něco nás drží!“

Strhl páku k sobě – a hned vyletěl ke stropu. Odrazil se od pružné vycpávky a padal dolů. Bolestivě se udeřil do spánku.

Mohli na sobě oči nechat, když se konečně vzpamatovali natolik, že zas pořádně vnímali.

„A pak že nemáme v raketách žádná nebezpečná místa,“ usmál se poněkud nakřivo Martonov. Tiskl si chladivý obklad na čelo, zatímco mu manželka stahovala druhou ruku v zápěstí pružným obinadlem.

Petr měl jedno oko otevřené jen napůl, navíc ho píchalo v pravém koleně. Čelo měl ovázané fáčem. Cítil, že ho pod ním pálí drobná ranka.

Na první pohled se zdálo, že nejlépe je na tom Martonovová. Ale oba si všimli, jak skusuje v bolesti rty, když je ošetřuje.

„Už si taky sedni, Táničko,“ vybídl ji profesor.

Podívala se na ně – a pak se složila do křesla. Na pravé tváři měla odřeninu; jindy pečlivě upravené vlasy se jí ježily na všechny strany.

„Petře, nevím, jak vám je, ale snad byste nám mohl říci, co se vlastně stalo,“ ozval se Martonov.

„Víte, mně to připadlo, jako by byl Kopernik připoután nějakými gumovými lany. Automaty samozřejmě ve snaze dostat raketu na správný kurz pořád zvyšovaly výkon motorů. A pak jsem to vypnul. Proto ten náraz…“

„Dobře jste udělal. Jinak nás to mohlo stát životy – a možná i raketu. Nejspíš by se motory nakonec roztrhly. Automaty z toho nemají ten pojem jako člověk… Jen mi nejde do hlavy, v čem je příčina všeho toho zmatku. Jsem s vámi zajedno, že kdyby kolem proletělo nějaké veliké těleso, pak nás mohlo strhnout s sebou. Proboha, ale jak obrovské těleso by to muselo být? Taková přitažlivost! Široko daleko není vůbec nic, co by tohle dokázalo! Jsme přece ve známých končinách vesmíru – znám to tady jako své boty!“

„Borisi, dříve se hodně psalo o černých hvězdách, které přitáhly hvězdolety na obrovskou dálku svou nepředstavitelnou přitažlivostí. Že tyto hvězdy existují, to my astronomové víme. Co když jsme…“

„Nesmysl!“ vykřikl Martonov. „Žvásty z dobrodružných knížek – to je vědecký argument?… Dovedeš si představit, jakou paseku by takové těleso udělalo při vstupu do naší sluneční soustavy? Měl jsem ty knížky už dávno vyházet!“

Promnul si bradu.

„Něco dělat musíme – především zjistit, jaký je teď náš kurz. Pojďte, Petře – a ty tu ještě chvilku zůstaň, Táňo.“

Neposlechla, šla za nimi.

Letová páska z okamžiku činnosti motorů vypadala spíše jako seismografický záznam pořádně silného zemětřesení.

„Museli jsme v tom pěkně lítat,“ ušklíbl se Petr. „Podívejte se, pořád uhýbáme ze směru! Dokonce ještě prudčeji!“

„A rychlost?“

„Když vezmeme tu původní jako základ, tak je to…“ Petr odečítal z přístrojů. „Zhruba o deset procent.“

„Požehnaně…“ protáhl v údivu Martonov. „Opravdu to vypadá, jako by nás k sobě něco táhlo.“

Uhodil pěstí o pult.

„Nu co, odíváme se na to. Přístrojů máme naštěstí habaděj.“

Pálil příkaz za příkazem, sotva mu stačili. Teď byl ve svém živlu. Stál před problémem, před záhadou – a rozčilovalo ho, že nezná řešení. Neviditelné prsty a oči přístrojů vyrazily do vesmíru; ohmataly a prohlédly prostor na tisíce kilometrů daleko před Kopernikem, ve směru jeho nuceného pohybu.

Uplynula sotva hodina a na všech záznamech si Martonov psal jen jedno jediné slovo: NULA!

Před Kopernikem nebylo žádné těleso, které by mohlo i při velké dávce fantazie působit na jeho let! Profesor si ztěžka promnul oči a tváře. Zvolna řekl:

„Jsme asi blázni. Všichni… Lidi i přístroje! Tohle všechno jsou halucinace.“

Sedl si a přivřel oči.

Petr se podíval na profesorku. Trochu se jí třásla brada. Jako Zuzaně při loučení, napadlo ho. Lidičky! Zuzana! Kdyby chudák věděla, co se s ním děje. Určitě by zalarmovala celou zeměkouli!

A najednou mu hlavou proskočila jiná myšlenka.

„Profesore!“

Martonov sebou trhl – chvilku mu to trvalo, než se probral z únavy.

„Co je?“

„Prve, když jely motory, napadlo mě takové hloupé přirovnání: Jako když se zlostný beran rozbíhá palicí proti pružné zdi!“

„A co tím chceš říct?“

„Hledáme, co nás přitahuje. Ale co když nás naopak něco odpuzuje, tlačí!“

„Petře!“ doslova zaúpěl profesor. „Snad lokomotiva? Ve vesmíru se takové praktiky nevedou!… On chce někoho postrkávat odzadu – proboha, Petříčku! Dovedete si představit tu sílu, jaká by na nás musela působit? A zdroj? Kopernik má přece nějakou hmotu – a taky má svou rychlost, směr pohybu. A vůbec…“ profesor mávl rukou. „Táňo, dej mu radši šálek kávy, ať se vzpamatuje.“

Kupodivu si teď postavila hlavu i jeho žena.

„Borku, jsi vědec, astronom. S tou lokomotivou to platí na Zemi. Ve vesmíru se s něčím podobným zatím nepočítalo. Můžeš tedy v naší situaci takovou myšlenku už předem odmítat? To není vědecké…“

Nepřesvědčila ho, chtěl mít klid.

Petr chvilku počítal a kreslil. Náčrtek přistrčil k profesorovi.

„Tady to máte. Výslednice směřuje sem. Tam zaměřte své přístroje. Ať spadnu z višně, jestli nemám pravdu, že nás něco tlačí!“

Velká obrazovka se rozjasnila. Martonov nastavil prvky a obraz se stal plastičtější. Nořili se kamsi do černé prázdnoty, hvězdy se rozmazaly do stříbřitých šmouh.

„Stop!“ vykřikl Petr.

Na obrazovce se objevilo záhadné OKO.

„V okolí Země musí být tato tělesa nejméně dvě,“ rozhovořil se profesor. „Jinak bychom si totiž nemohli vysvětlit, proč byla pozorována ve velmi krátké době na dvou od sebe vzdálených místech. Že mají ta Oka velikou rychlost, to víme. Ale k takovému přemístění by přece jen nestačila… Na základě kontroly se zjistilo, že tato tělesa vysílají! Vypadá to nejspíš na nějaké telemetrické údaje, protože ať se s tím naši snažili dělat cokoliv, nějakou souvislou řeč se objevit nepodařilo. Ovšem podle názoru některých vědců by ve vysílání měly být i obrazové prvky. My taky vysíláme z našich průzkumných sond všelijaké snímky nebo kamerové záběry.“

Na obrazovce pořád ještě civělo záhadné Oko.

„A vy myslíte, pane profesore, že Oka jsou kosmické sondy?“ zeptal se Petr.

„Příteli, vím já, co si myslím?! Kdyby to byly hvězdolety s posádkou, pak by se určitě snažila navázat s námi kontakt. A potom – i ty jejich rozměry nenasvědčují, že by… I když vlastně,“ profesor se usmál. „Podle našich představ by v nich museli dřepět leda trpaslíci.“

„I to je možné.“

„Zkrátka, víme toho málo, víc se dohadujeme. Oka byla pozorována i v blízkosti Měsíce. Z Marsu zatím žádné zprávy nejsou. Ale tam je lidí málo a technických prostředků právě tak. Kdyby si tam Oka někde založila kolonii, ani se o tom nemusíme dozvědět. Už bychom se pomalu potřebovali vypravit ke hvězdám, pane kolego. Tak se věci mají, víte?“ skončil profesor s povzdechem.

„Nebruč, Borisi. Trochu se teď všichni najíme, napijeme, abychom si srovnali kalorie. Myslím, že to všichni potřebujeme víc než dost.“

„Jako obvykle v pravý čas, Táničko,“ políbil jí ruku. „Dobrou chuť vespolek.“

Jedli – a záhadné Oko je pozorovalo z obrazovky. Trochu je to znervózňovalo, pořád se tam museli dívat.

Těleso mělo kulovitý, lehce protáhlý tvar. Jeho část obrácená ke Koperniku opravdu připomínala zřítelnici s duhovkou. Větší podrobnosti se určit nedaly, obraz byl málo plastický!

„Bulva, oční bulva,“ kroutil nad tím Petr hlavou. „Jaký tohle může mít význam? Proč zrovna oko?“

Pak ho napadlo ještě něco.

„Víte, co bychom mohli zkusit?“

Zvedli hlavy od jídla.

„Ta věc nás tlačí před sebou. A co jí takhle uletět?“

Rozesmáli se.

„Vida! Trefil hřebíček na hlavičku,“ vykřikoval Martonov. „Praktický člověk. Co tomu říkáš, Táňo?“

„Že ho to mělo napadnout už dávno.“

Zkusili to, vystupňovali výkon motorů až k nejvyšší hranici. Víc už nemohli, sami by zavinili katastrofu. Napjatě sledovali, jak se Oko zachová. Asi minutu zůstávalo pozadu, už se chtěli radovat. Ale potom zrychlilo, začalo je dohánět a nakonec je předhonilo. Od té chvíle je brzdilo zepředu.

„Vypněte to, Petře! Hrom aby tu příšeru honil po všech koutech vesmíru! Zbytečně plýtváme palivem. Má to větší sílu než my.“

Martonov byl rozezlen, běhal po kajutě. Magnetické podrážky jen taktak zabraňovaly tomu, aby se neodtrhl od podlahy.

„Borku, prosím tě! Takhle nic nespravíš.“

„Já vím, Táňo.“

Zastavil se za Petrovým sedadlem.

„Tohle už není jen tak! Ta věc jedná s rozmyslem, rozumíte? Vleče nás záměrně s sebou – nebo tlačí, jak chcete. To je násilný akt! Omezování naší svobody – útok!“

„Martonove, vzpamatuj se!“ křikla profesorka. Uvolnila si u krku kombinézu, jako by se jí v ní těžce dýchalo.

„Ba ne,“ trval na svém profesor. „Vůbec se mi to nelíbí. Jen se podívejte na kurz – míříme k vnějším planetám. Pryč od Země, pryč od Slunce – a to není nic pro nás!“

V kabině zavládlo tísnivé ticho.

Petrovi se honily hlavou myšlenky jako jezdci na závodní dráze. Tu a tam se některá z nich prodrala do popředí, ale vzápětí ji zatlačila jiná. Uvědomil si: proč dosud nevolali o pomoc? Úplně zapomněli na spojení!… A bylo by to vůbec něco platné? Stejně je žádná raketa nemůže dostihnout. Ale zprávu na Zemi dát rozhodně musejí!

Otočil knoflíkem vysílačky. Vzpomněl si na Zuzanu a bodlo ho u srdce. Uvidí ji ještě někdy?

Cvak!

„Co to děláte, Petře?“

„Přece o sobě musíme dát vědět. Už proto, abychom varovali ostatní!“

„Máte pravdu. Mám dojít pro Borise?“

„Nechte profesora ještě spát. Vy už toho jistě máte taky dost.“

„Já něco vydržím.“

„Tohle říká Zuzana taky – a pak usne vestoje.“

„Nebyla jsem jiná, jen se Borise zeptejte.“

Otáčel ladicím knoflíkem. Zatím bezvýsledně.

„Je hezká?“ zeptala se Táňa. „Promiňte, jestli jsem drzá.“

„Mně se líbí.“

„No, to je hlavní.“

Reproduktor vychrlil změť pazvuků. Trhli sebou – mělo to rytmus nebo systém! Zprvu se v tom nevyznali, ale ten rytmus je vedl k opatrnosti.

„Petře, to jsou signály z Oka!“

„Jak to?“

„Slyšela jsem na Zemi nahrávky! Počkejte – zapíšeme to na magnetofon!“

Vyřadil automatické ladění a znovu otáčel knoflíkem.

„Je to strašně úzce směrované… Fakt! Máte pravdu! Přímo od oka k nám – jako když vystřelí.“

„Ale proč? Co nám ta věc – nebo snad oni – chtějí sdělit?“

„Poslouchejte! Myslím, že se to opakuje pořád dokola…“

„Vypadá to tak.“

„Poslyšte, co když –“ odmlčela se, jako by se styděla. Snad jí to připadalo málo vědecké. Pak to přece jen řekla: „S normální logikou tady asi nevystačíme. Všiml jste si, jaký má Oko tvar?“

„Samozřejmě, máme ho pár hodin před sebou na obrazovce.“

„A jaký tvar má náš Kopernik?“

„Hruškovitý – přece!“

„Tedy podobný… Co když si nás oko s něčím plete?“

„Hrome! Ne… Vy myslíte… To snad není –“

„– možné! Jen to dořekněte. Blázním. Já vím. V takovéhle situaci se ovšem bláznit může. Nebo to snad kosmonautické předpisy zapovídají? Já jsem jen astronomka.“

„Nezlobte se, vůbec jsem to tak nemyslel. Je to jen děsně fantastické a chtělo by to aspoň jeden, jedinký, třeba mrňavoučký důkaz.“

„Tak to vám nemohu posloužit. Bohužel,“ povzdechla si nešťastně. „Prve se složil Boris, teď to asi čeká na mě. Zůstanete na palubě jako poslední mohykán.“

„Já vám tedy něco řeknu, Táňo.“

Zarazil se.

„Promiňte, ujelo mi to…“

„Jen mi klidně říkejte Táňo. Když se ta vaše Zuzana nebude zlobit.“

„Já vám to tedy vyložím: že nás ten přízrak chce mermomocí udržet ve svých pařátech – obrazně řečeno –, už víme. Ať jsme se pokoušeli uniknout jakkoliv, vždycky nás zadržel, dohonil, zabrzdil. Teď nás eskortuje kdovíkam. To jsou fakta, dál už jen dohady… Z různých možností si zvolme tu, že Oko nemá posádku. Že je to jen stroj, řekněme automatická sonda. Nevíme odkud. Připusťme teď vaši myšlenku, že si nás Oko spletlo se svým kolegou. Snažilo se s námi navázat spojení – ale my nereagujeme. Letí tedy za námi a vysílá dál signály – zas neodpovídáme. Chováme se tedy proti jeho programu. Protože ten program nedostává zpátky náš signál, uvede do provozu další program – nazveme ho řešení ve stavu nouze. Zkrátka – Oko chce zakročit! Chce svého kolegu přibrzdit, tedy omylem nás, spojit se s ním a pak – co já vím? Opravit ho nebo dopravit někam zpátky, odkud byla obě tělesa vyslána.“

Pokrčila bezmocně rameny.

„Jsou to všechno jenom dohady, měli jsme radši okamžitě volat Zemi.“

„Když se dostala na moři do neštěstí loď, taky volala SOS – ale než k ní někdo dorazil, musela si posádka pomoci sama. Někdy i loď opustila – a já vám navrhuju, abychom udělali totéž. Dokud je čas.“

„Opustit Kopernika? Proboha jak? Béčkem?“

„A proč by ne? V pomocné raketě je dost místa pro tři osoby. Je to sice riskantní, ale nic jiného nám nezbývá.“

„S Béčkem se zpátky k Zemi nedostanem, nemá takový dolet.“

„Můžeme počkat v místech, kde létají nákladní rakety.“

„A co tomu řekne Boris?“

„Musí souhlasit! Teď už přestává všechna švanda!“

„Hm… A co když Oko zpozoruje náš odlet a pokusí se nám v tom zabránit?“

„Obětujeme Kopernika.“

„Petře!“

„Nedá se nic dělat. V okamžiku našeho odletu provede Kopernik složitý manévr – a protože bude bez posádky, vrhne se nejvyšší možnou rychlostí na Oko. Síla, kterou na nás ten přízrak působí, musí být soustředěna do úzkého paprsku. Představuju si to jako tryskající fontánu, do které někdo hodil lehký míček. Znáte to, ne? Kopernik musí ten paprsek minout.“

„A nemohli bychom my sami tím způsobem…?“

„Táňo, vzpomeňte si! Už jsme to zkusili několikrát nejrůznějším způsobem, ale vždycky s ohledem na nás – abychom to vůbec vydrželi, přežili. A přece si s námi Oko dovedlo poradit! – Jedině manévr vedený Kopernikem bez posádky nám může pomoct. I když, řeknu vám to poctivě, nechce se mi utíkat.“

„A co Země? Měli bychom je vyrozumět, co se tady děje.“

„V posledních hodinách se rychlost letu zvyšuje. Radit se teď se Zemí, to by bylo na dlouhé lokte. I když jim samozřejmě všechno ohlásit musíme – už kvůli dopravním raketám, které nás pak vyloví.“

Sevřela rty a lehce kývla hlavou.

„Je to těžké rozhodnutí. Jednou nás může lidstvo odsoudit za to, co jsme udělali. Ale já bych se chtěla vrátit na Zemi… A taky Boris by to potřeboval. Zřejmě ho to pohmoždilo víc, než jsem si myslela. Jdu za ním, Petře, připravte všechno podle plánu.“

Stiskla mu ruku a odešla.

V okamžiku, kdy pomocné Béčko ověšené zásobními nádržemi s palivem vyklouzlo do prostoru, automaty zapojily motory Kopernika. Lesklá raketa sebou těžce trhla a ohnivým chvostem vykroužila složitou spirálu. S přibývající rychlostí se řítila tam, kde se mezi drobnými tečkami hvězd vznášela i bledá skvrna Oka.

Malé iluminátory rakety nedovolovaly tříčlenné posádce, aby přímo viděla, co se děje za zádí. O to pozorněji se dívali na malou obrazovku, na níž televizní periskop přenášel to, co si tak přáli vidět. Aby to vůbec vyšlo…

Oslnivý záblesk je přinutil zavřít oči.

Kopernik se srazil s Okem!

Mlčky na sebe pohlédli. Martonovové se trochu chvěla brada. Zrovna jako občas Zuzaně, uvědomil si Petr.

„Dej mi napít, Táňo,“ zaprosil slabým hlasem profesor. Stejně jako všichni ostatní byl v těžkém skafandru a rozhodně neměl pohodlí. Těsná kabina byla přecpaná zásobami jako pravý záchranný člun. Profesorka vzala ze zásobníku termosku; vysunula násosku, aby mohl pít. Trochu ožil, nápoj ho osvěžil.

„Nemůžu si pomoct, lidi, ale pořád mě trápí stejná věc. Já vím, že už vás unavuju…“

„Borku, netrap se tím pořád. Opravdu jsem sama slyšela, že nám Země dala plný souhlas k tomu, co chceme – co jsme udělali.“

„Táňo, ale co když jsme jim nerozuměli? Co když jsme je nepochopili? A náš útok – vždyť to byl vlastně útok! – je na dlouhá léta odradí od navázání styku s námi. Jen si představte, jak bychom se v takovém případě zachovali my!“

Petr si odkašlal.

„Pane profesore, já jsem proti vám kluk, fakt taky všemu nerozumím. Ale jen si vzpomeňte, kolik nám zmizelo ve vesmíru automatických sond. Na kolika planetách zůstali naši automatičtí průzkumníci a dodnes nevíme, co se s nimi stalo. A odradilo nás to? Copak můžeme se vším počítat předem? Všechno předvídat? To bychom pak nemuseli nikam lítat a mohli bychom sedět doma za pecí! Jak to říkávali naši předkové.“

Zamyslel se a vyhrkl:

„Jo, nic ve zlém. Nevíte, prosím vás, co to bylo – ta jejich pec?“

Martonovová se rozesmála.

„Slyšíš ho, Borku? Pec! Pec! Pilot – a on to neví! To je přece městečko v Krkonoších!“

Když se v závěru tiskové konference začali mezi sebou dohadovat vědci, vytratil se Petr ze sálu. Ve vestibulu se srazil s kulaťoučkým doktorem. Byl ověšen pouzdry s fotoaparáty, na nohou měl vysoké nepromokavé boty.

„Ahoj, pilote! Už to skončilo?“

„Kdepak. Každý má na ta Oka svůj názor a chce ho prosadit jako ten nejsprávnější. A já jsem svůj úkol splnil, tak teď mám snad nárok na volno. No ne?“

Píchl doktora prstem do břicha.

„Hele, dej pokoj! Ale hlásit se u mě stejně budeš jednou týdně, hošánku. Aby nebyla mejlka, jo!“

„Klidně!“ vykřikl Petr mezi dveřmi. Pospíchal, venku už čekala Zuzana. Vpadl za ní do vozu a hned chtěl vědět, co je s Kuliferdou. „Poslouchal?“

„A jak – dokonce se naučil spoustu všelijakých písniček. Odposlouchal je z rozhlasu. No koukni…“

Zapnula robota a ten hned zanotoval svým plechově nakřáplým hlasem: Pec nám spadla, pec nám spadla, kdopak nám ji postaví…

Petr se zarazil.

„A hele…“ zabručel. „Víš, co je to pec?“

„Ne.“

„A to je matematička! Neví, co je to pec! Přece takový městečko – no – na Šumavě!“

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .