Dvojčata na stopě –
Záhada v muzeu

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.fragment.cz

www.albatrosmedia.cz

Josef Hendrych

Dvojčata na stopě – Záhada v muzeu – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2016

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

7.
V muzeu

Celý týden se táhl pomalu. Kluci se nemohli dočkat víkendu. Když konečně přišla sobota, nemohli se kluci na nic soustředit a jen spřádali plány, jak dopadnou a usvědčí zloděje.

Navečer se rodiče začali připravovat na ples. Když odcházeli, napomenuli Káju s Petrem, aby šli včas spát a nedívali se do půlnoci na televizi. Jakmile rodiče odešli, převlékli se kluci do starého oblečení a vyrazili k muzeu.

Náměstí bylo potemnělé, jen faře svítilo jedno okno v místnosti, kde se pan farář díval právě na zprávy. Petr s Kájou se schovali na náměstí pod strom, tak aby měli dobrý výhled na budovu muzea. Petr pozoroval hlavní vchod a Kája nespustil z očí průjezd do muzejního dvora. S napětím čekali, až se objeví Fred se svým kumpánem nebo Hofmeister.

Ve tři čtvrtě na osm uviděli, jak se k muzeu blíží postava v kabátě s vyhrnutým límcem. Odemkla vchod do muzea a ve světle z průchodu poznal Petr, že se jedná o Hofmeistera.

Kluci zůstali schovaní za stromem a sledovali, kdy se objeví Fred s Orlím nosem. Kája se podíval na hodinky a viděl, že je za dvě minuty osm. Každou chvíli by tady měli být. Ale nikdo se neobjevil ani v osm, ani ve čtvrt na devět. Aby tak nepřijeli, to by byl malér, prohodil Kája k Petrovi, ovšem když je tady Hofmeister, snad přijdou i jeho kumpáni.

„Podívej se tamhle na to okno. Někdo tam signalizuje morseovku. Asi Hofmeister. Honem, piš!“ ukazoval do prvního patra muzea Petr a začal diktovat.

„vyučený, sekera‚ erb-stop-jasmín, erb-stop-papírnictví, rarášek, ibis, papírnictví, rarášek, akát, vyučený, erb, národ, ó náš pán-stop“

Zápis vypadal takhle:

„Tak už to asi začne,“ prohodil Petr. Kája souhlasně pokýval hlavou: „Ještě že nás pan Poláček naučil morseovku.“

V osm hodin dvacet minut zastavila před muzeem tmavá dodávka, ze které vystoupili Fred a Orlí nos. Fred zapískal a hned nato se objevil ve dveřích Hofmeister.

„To je dost, už jsem si myslel, že nepřijedete,“ řekl nazlobeně Hofmeister.

„Klid, doktůrku, jen klid. Doufám, že je všechno připravený a že nás nechceš podrazit,“ zakoulel očima Fred.

„To bys taky mohl dopadnout jako Ryška, tam pod hradem,“ znovu mu pohrozil Fred.

„Nebojte se. Všechno je v pořádku,“ prohlásil Hofmeister.

Orlí nos zatím neřekl ani slovo. Jen stál a pozoroval Hofmeistera svým hadím pohledem.

Byl celý v černém, dokonce i rukavice měl černé. Šel z něho větší strach než z Freda.

„Viktore, zajeď s dodávkou do průjezdu,“ poručil Orlímu nosu Fred a zašel s Hofmeisterem dovnitř.

„Aha, tak Orlí nos se jmenuje Viktor a Ryška je ten zavražděný pod Kromburkem,“ řekl si pro sebe Kája. Trochu zapochyboval, jestli neměli raději informovat policii, nebo aspoň rodiče, ale už bylo pozdě. Museli to s Petrem zvládnout sami.

Trojice zlodějů nemusela mít strach, že by je někdo vyrušil, protože náměstí bylo jako vymetené a obloha tmavá, nikde ani hvězdička, i měsíc byl schovaný za mraky. Jakmile zasedl Viktor za volant, rozeběhli se kluci směrem ke vchodu do průjezdu.

Dodávka couvla trochu dozadu, aby mohla zajet do průjezdu. Toho momentu využili Kája s Petrem a schovali se za ni. Když auto vjíždělo do průjezdu, plížili se schovaní za ním dovnitř. Viděli, že Hofmeister s Fredem stojí před dveřmi do sklepa a o něčem hovoří. Když dodávka vjela do dvora, skočil rychle Kája za výklenek kanceláře, kde paní Kameníková prodávala vstupenky, a skrčil se tak, že ho nemohli vidět. Petr se schoval za kamenné schodiště, které bylo naproti vchodu do sklepa.

„Doktůrku, dělej, odemkni dveře a jdeme to nosit ven do dodávky,“ poručil Hofmeisterovi Fred a zapálil si svůj oblíbený doutník.

„Honem, jdeme za nimi do sklepa!“ sykl na Petra Kája. Otevřenými dveřmi vstoupili na schody do sklepa. Ovanul je těžký, zatuchlý sklepní vzduch.

Potichu našlapovali a naslouchali, jestli se někdo z trojice nevrací. Pomalu došli až do sklepa. Po trojici nebylo ani památky. Postupovali podél stěny velmi pomalu kupředu. Přestože měli v kapse bundy baterky, báli se je rozsvítit. Když ušli asi deset metrů, uviděli vzadu ve sklepě matnou záři. Uvědomili si, že vychází od těch dveří, u nichž si při předchozí návštěvě všimli, že byly naolejované. Vtom zahlédli obrys postavy, která přicházela směrem k nim. Honem hledali úkryt, kam by se schovali. Postava už byla pár metrů od nich. Petr se skrčil za skříň na opačné straně, Kája skočil do bedny, která byla hned vedle skříně.

Podle obrysu poznali, že je to Viktor, který nesl dva balíky, za ním nesl další balíky Hofmeister, nakonec šel stejně obtěžkaný Fred. Když minuli jejich úkryty, vylezli kluci ven a šli se podívat k naolejovaným dveřím, co tam ti tři kumpáni provádějí. Na zemi stála petrolejka, která osvětlovala místnost. Vedle ležely balíky, z nichž vykukovaly zlaté pruty, a dále tu stály dvě dřevěné bedny. Kája ze zvědavosti odklopil víko jedné z nich. Kluci vyvalili oči. Uvnitř byly zlaté a stříbrné prsteny, řetízky, náhrdelníky a drahé kameny, které kluci nedovedli pojmenovat. Vtom se na kraji sklepa ozvaly opět kroky, a tak se kluci rychle schovali za starou bednu. Za chvíli se objevil Viktor s Hofmeisterem, Fred s nimi nepřišel. Když minuli úkryt chlapců a zmizeli v místnosti s ukrytým lupem, Kája s Petrem opatrně opustili svůj úkryt a plížili se směrem ke schodišti. Došli ke schodišti a podívali se nahoru, jestli na schodech nehlídá Fred. Nikdo však na schodech nebyl, proto se potichu a opatrně vydali nahoru. Už byli na předposledním schodě, když se ve dveřích objevil Fred s doutníkem.

„Áááá, tady jste, panáčkové. To vás bude mrzet, takhle nás špehovat. Hej, Viktore, doktůrku, pojďte sem, ale rychle,“ řval Fred.

Kluci se hodně polekali a Petr se snažil proklouznout Fredovi pod rukou, jenže Fred ho chytil a tvrdě s ním hodil o zeď, až málem Petrovi vyrazil dech. Kája zazmatkoval a vyrazil směrem dolů, doufal, že se ukryje ve sklepě. Padl však přímo do rukou Viktora a Hofmeistera.

„Co tady děláte, jak se jmenujete?“ zařval Fred.

„Já je trochu znám. Jsou to bráchové a pořád slídí okolo muzea. I Ryšku objevili oni. Mám jich plný zuby,“ hlásil Hofmeister.

„To vidím, doktůrku, že jsou bráchové, dyť jsou úplně stejný, nejsem blbej,“ řekl Fred.

„Šéfe, mám je zlikvidovat?“ ptal se Viktor.

„Počkej, napřed nám řeknou, kolik toho vědí,“ poručil Fred. „Tak, panáčkové, začněte zpívat, nebo vás k tomu donutíme. S nikým se nemazlíme.“

Kluci však byli zticha.

„Vraž jim jednu,“ poručil Fred Viktorovi.

Viktor dal každému z chlapců pořádnou facku, až se jim udělaly mžitky před očima.

„Nevím, co chcete vědět? My jsme tady náhodou,“ řekl Petr.

„Ty si z nás budeš dělat srandu?“ zařval Viktor a chtěl dát Petrovi další ránu.

„Klid, řekneme vám všechno,“ prohlásil Kája. Nesnesl pomyšlení, že by Petr dostal další facku.

Řekl jim, že pátrají na vlastní pěst, a dodal, že informovali policii, která už je jistě na cestě.

„Šoupněte je do té místnosti, kde byly hrušky, a pořádně je tam zamkněte,“ poručil Fred.

„Já bych je radši rovnou zlikvidoval, aby nemluvili,“ řekl Viktor.

Klukům přeběhl mráz po zádech.

„Musí to vypadat jako nehoda, ty troubo. Nemůžeme si dovolit další mord,“ zahučel Fred.

Kluci se vzpouzeli, ale proti Viktorovi a Hofmeisterovi neměli šanci. Strčili dvojčata do zadní místnosti, zamkli a zastrčili petlici.

„Tady můžete špiclovat až do soudného dne, jestli vás ovšem dřív nesežerou potkani!“ zasmál se chraplavým smíchem Fred.

Kluci se ocitli v úplné tmě. Petr vyndal z bundy malou baterku a rozsvítil. Místnost byla asi dva metry široká a tři metry dlouhá. V rohu byla hromada uhlí. Uhlí bylo staré určitě přes třicet let. Dále tu stály staré rozeschlé necky, které dřív sloužily k praní prádla. V opačném rohu byly o zeď opřené lopata a krumpáč. Zkusili pevnost dveří, ale byli bez šance.

„Co budeme dělat? Nikdo o nás neví,“ zabědoval Petr.

„Tak to tedy nevím. Odsud se bez cizí pomoci těžko dostaneme,“ řekl Kája.

„Co třeba volat o pomoc?“ navrhl Petr, ale svůj návrh nebral vážně. Věděl, že by je hluboko ve sklepě stejně nikdo neslyšel.

„Musíme svítit jen jednou baterkou. Druhou použijeme, až se první vybije. Ještě že tu nejsou potkani,“ řekl Kája.

Na chlapce padl trochu strach a tíseň. Zkoumali dveře, klepali do zdí, zkoušeli pevnost podlahy, když se za dveřmi ozval hrůzný výkřik. Kluci ztuhli, vtom se ozval druhý výkřik. Kluci podle hlasu poznali, že to byl Hofmeister. Kája se tak lekl, že zavadil o bednění, které zadržovalo uhlí. Prkno se uvolnilo a část uhlí se s hukotem valila na oba chlapce. Chlapci uskočili, ale uhlí jim přesto zavalilo nohy po kolena. „Hrome, co se děje? To je snad konec světa nebo zemětřesení!“ vykřikl Petr a pomáhal Kájovi vyhrabat se z uhlí. Bohužel Kájovi vypadla baterka a zůstala někde pod uhlím. Petr vyndal tu svou a posvítil na bratra.

„Musíme vyhrabat i moji baterku, ta tvoje se může do hodiny vybít,“ řekl Kája. „Vezmeme si tamhle tu lopatu a musíme uhlí odházet.“

„Kájo, slyšel jsi ty výkřiky?“ ptal se Petr.

„Nemysli na to. Ti lumpové se poprali mezi sebou, stejně teď nemůžeme nikomu pomoct,“ řekl Kája.

Petr přinesl lopatu a zkoušel odhazovat uhlí. Byla to těžká práce, protože když odhodil lopatu uhlí, další se nahrnulo na uvolněné místo.

„Kájo, to nemá cenu, to uhlí v životě neodházíme,“ řekl Petr.

„Půjč mi lopatu, zkusím to.“

Petr podal Kájovi lopatu a zcela náhodou posvítil na hromadu uhlí, která zbývala u zdi. Petr strnul. Za zbytkem hromady se rýsovalo něco jako malé dveře.

„Kájo, podívej se,“ ukazoval na hromadu.

„Počkej, vylezu nahoru,“ řekl Kája.

Kája se pomalu vyškrábal na hromadu uhlí. Šlo to těžko, protože mu uhlí neustále ujíždělo pod nohama, špatně se tedy dostával nahoru. Konečně vylezl na vrchol a prohlížel horní polovinu dvířek.

„Petře, tady jsou vážně nějaký dvířka,“ zajásal Kája, „ale jsou do tří čtvrtin zavalený uhlím,“ dodal.

„To nevadí, odházíme ho, je to naše jediná naděje!“ rozhodl Petr.

„Co když jsou to dvířka, který nikam nevedou nebo vedou zase do nějakýho dalšího sklepa?“ namítal Kája.

„Lepší je zkusit to než tady sedět,“ prohlásil Petr.

Svým nadšením nakazil i svého bratra, takže se oba chlapci pustili do práce. Odhazovali uhlí od dvířek lopatou i holýma rukama. Aby se jim uhlí nesypalo zpátky na dvířka, museli použít prkna, která zabraňovala sypání uhlí zpátky. Když byli asi v půlce, viděli, že dveře nemají zámek a že jsou zavřené jen na petlici, naštěstí z jejich strany. Tato dobrá zpráva ještě zvýšila jejich úsilí. Asi za dvě hodiny, když už byli téměř na pokraji sil, se jim podařilo dostat uhlí od dvířek a měli asi půlmetrový prostor na jejich otevření. Petlice ale byla dlouho na svém místě, možná i několik desítek let, a nešla nadzdvihnout. Nehnuli s ní, ani když to zkoušeli oba najednou. Pak Petrovi bleskl hlavou nápad a přinesl z rohu sklepní místnosti krumpáč. Bouchal zdola na petlici a Kája se s ním střídal. Asi po desátém úderu se konečně petlice trochu pohnula. Kluci zajásali a Petr krumpáčem začal bouchat do petlice ještě silněji. Konečně se jim podařilo petlici nadzdvihnout. Se zatajeným dechem pootevřeli dvířka, sklonili se a mezerou prolezli skrz ně do černé tmy, která se za dveřmi rozprostírala.

„Vláďa by tudy určitě neprolez’,“ zasmál se Kája.

8.
Chodba

První lezl do tmy Petr, v závěsu za ním Kája. Pak Petr posvítil baterkou a kluci uviděli, že se dostali do malé a nízké chodby, která se po dvou metrech stáčela doprava. Museli postupovat za sebou a jít se skloněnou hlavou, protože chodba byla úzká a hodně nízká. Petr se sunul vpřed krok za krokem. Kája šel hned za ním a pro jistotu se přidržoval Petrovy bundy, aby ho neztratil.

„Člověče, to jsme někde pod farskou zahradou,“ řekl Petr.

„Kdoví, kam se dostaneme?“ přemítal Kája.

Zhruba po dvaceti metrech se chodba prudce lomila doleva a kluci přišli k rozcestí dvou chodeb.

„Tak, kudy teď?“ zeptal se Kája.

Petr pokrčil rameny a rozhodl: „Víš co, střihneme si. Když vyhraju já, půjdeme doprava, když ty, půjdeme tou levou chodbou.“

První rozstřih dopadl nerozhodně, oba dali nůžky. Ten druhý vyhrál Kája, takže se dali levou chodbou.

„Nedávno jsem četl knihu, jak se skupina jeskyňářů dostala do spleti chodeb v podzemní jeskyni. V těch chodbách žila příšera z vesmíru, která jeskyňáře chytala a požírala. Co když tady žije něco podobnýho?“ otřásl se Petr.

„Jo, jasně, a už stojí za tebou!“ ukázal prstem Kája.

Petr se otřásl a honem se ohlédl. Za ním však byla jen prázdná chodba.

„To jsou teda fóry. Víš, jak jsem se lekl?“ řekl Petr.

„Nemáš číst braky a nesmysly. Jednou se z toho zblázníš,“ radil mu Kája. Kája na rozdíl od Petra neměl rád sci-fi a vědecko-technické knížky, ale rád četl foglarovky, verneovky a dobrodružné romány. Kolikrát už zažíval dobrodružství s Rychlými šípy, prožíval s nimi cestu do Stínadel, hon na Širokka, běžel o první místo, toulal se tajemnou Řásnovkou a Zemí nikoho. Teď si zrovna připadal jako v podzemí kostela svatého Jakuba ve Stínadlech, kde Rychlé šípy prchaly před rozzuřenými Vonty. Ze snění ho však vyrušil Petr.

„Kam myslíš, že jedou s těmi ukradenými věcmi?“

„Podle mě do Prahy, tam se nejlíp schovají, a navíc Hofmeister pochází z Prahy, tak tam určitě bude mít úkryt,“ uvažoval Kája.

Cesta chodbou nebyla snadná, klukům se šlo těžko a byli hodně unavení. Navíc měli velkou žízeň a dostávali i hlad. Ale žízeň byla daleko horší. Asi po pěti minutách se Petrovi zdálo, jako by v dálce už nebyla taková tma a shora dopadala na zem jemná záře. Když ušli dalších asi dvacet metrů, uviděli nad sebou, ve výšce zhruba tří metrů, malý otvor s mřížemi a nad hlavami jim svítily hvězdy.

„Víš, kde jsme?“ zvolal Kája. Nečekal ani na bratrovu odpověď a dodal: „Jsme v kanále a nad námi jsou jen mříže. Musíme se dostat ven.“

„Mříže jsou moc vysoko, nedostaneme se tam.“

„Zkusíme volat o pomoc. Snad nás někdo uslyší.“

„Pomóóóóc!!!“ volal Petr.

„Pomóóóóóóc!!!“ volal Kája.

„Pomóóóóóóóóóóc!!!“ volali oba dohromady.

Nic.

Nikdo je neslyšel a nikdo jim nepřišel na pomoc. A tak zkoušeli volat znovu a znovu. Když viděli, že je jejich snaha marná, sedli si na zem a dívali se na hvězdy. Oči se jim pomalu zavíraly únavou a oba po chvíli usnuli. Káju probudila zima, nevěděl, jak dlouho spal. Podíval se na Petra, ten ležel schoulený na zemi a oddychoval. Kája zkoušel volat o pomoc znovu, ale opět marně. „Co řveš? Chci spát,“ zamumlal Petr.

„Radši mi pomoz, jinak tady zmrzneme.“

Volali tedy oba, ovšem pomoc nepřicházela. Už to vypadalo, že v kanále stráví celou noc, když vtom se Petrovi zdálo, jako by slyšel z dálky nějaké hlasy. Zdálo se mu to, nebo ne? Nedokázal říct, ale Kája poslouchal a taky mu připadalo, že něco slyší. Ano, nebylo pochyb. Slyšeli smích a hlasy, které se blížily.

„Pomóóóóc!“ křičeli oba.

To už slyšeli i klapot podpatků na chodníku. Zřejmě se jednalo o skupinu lidí.

Opět volali o pomoc.

„Počkejte. Jako bych něco slyšela!“ zaslechli nahoře dívčí hlas.

„Tak to asi budou duchové nebo strašidla, ne? Široko daleko nikdo není.“ zasmál se nějaký mužský hlas.

„Taaaaady jsme!!! Pomóóóóc!!“ volali chlapci společně.

„Počkejte, já taky něco slyším,“ řekl jeden z hlasů.

„Jako by to šlo ze země, tady z kanálu,“ řekl druhý dívčí hlas. „Haló, je tam někdo?“

Kluci nad sebou uviděli obličej, který jim připomínal tvář anděla, jenž je přišel zachránit.

„Jsme tady dole, nemůžeme nahoru. Pomozte nám!“ křičel Petr.

„Jak jste se tam dostali?“ ptal se nějaký chlapecký hlas.

„To je dlouhá historie. Dostaňte nás odsud, je nám zima a máme hlad a žízeň,“ volal Kája.

„Ty hlasy asi znám,“ řekla nějaká dívka.

„Kájo, Petře, jste to vy?“

Bratři podle hlasu poznali, že se jedná o Alenku z jejich ulice, spolužačku Jindry z gymnázia.

Alenu neměli moc rádi, občas jí i provedli ne zrovna pěkné věci, ale teď ji viděli moc rádi.

„Co tam děláte? Vaši jsou na plese, viděla jsem je tam, vědí o tom?“ ptala se Alenka.

„Nevědí. Dojděte na policii a dostaňte nás odtud.“

Slyšeli, jak se skupina nahoře domlouvá, a dva z chlapců se vydali na policii.

Za půl hodiny už oba bratři seděli na služebně, usrkávali horký čaj a vychutnávali si obložené chleby, které osobně připravil strážmistr Koubek. Poručík Hojer se jich vyptával na jejich dobrodružství a poručík podotkl, že měli velké štěstí, když je slyšela skupina gymnazistů, kteří se vraceli domů z plesu, jinak by v kanále strávili zřejmě zbytek noci. Strážmistr Koubek pak odjel pro jejich rodiče na ples, aby je přivezl na služebnu.

„Měl bych vám, kluci, pořádně vynadat. Pustili jste se do nebezpečí, kde vám šlo o život. Uvědomujete si to? Fred i Viktor jsou nebezpeční zločinci, po kterých jdeme už pěkně dlouho, ale zatím nám unikali, protože jsme byli bez důkazů. Zřejmě počítali s tím, že se ze sklepa už nikdy nedostanete. Protože jinak byste živí odtud nevylezli. Oni nenechávají svědky. Výjezdovka už je na cestě do muzea a po té povedené trojici je zahájeno celostátní pátrání. Není vyloučeno, že míří i za hranice a že budeme muset požádat o spolupráci Interpol.

Ale na druhé straně jste se zachovali neuvěřitelně statečně, takže vám nevynadám. Ovšem pro příště si budete pamatovat, že nebudete pátrat na vlastní pěst. Už byste takové štěstí nemuseli mít.“

Vtom se otevřely dveře a do místnosti vstoupil tatínek s maminkou. Když viděli, že jsou oba kluci v pořádku, trochu z nich opadlo napětí a maminka oba chlapce objala.

Tatínek jen řekl: „Strážmistr nám už všechno pověděl. Měl bych vám oběma nařezat páskem, ale strážmistr vás v autě tak chválil, až mě vztek přešel. Doma si o tom však ještě promluvíme. Tak lehce vám to neprojde.“ Ovšem i on byl rád, že všechno tak šťastně skončilo.

Strážmistr Koubek pak chlapce i s rodiči odvezl domů. Oba kluci usnuli už v autě.

Ráno, když se před polednem probudili, řekl jim tatínek, že u nich už ráno byl poručík Hojer a informoval ho, že ve sklepě muzea našli pobodaného Hofmeistera, který teď leží v nemocnici a bojuje o život. Prý ztratil hodně krve. Kluci si vzpomněli na ty dva zoufalé výkřiky, které slyšeli, když byli zavření v zadní místnosti ve sklepě. To byly výkřiky Hofmeistera, jehož se chtěli Fred s Viktorem zbavit.

Po obědě kluci koupili velkou kytici s bonboniérou a vydali se poděkovat Alence.

„Ahoj, Aleno, ehm, chtěli jsme ti, tady s Petrem, ehm, poděkovat,“ soukal ze sebe těžce Kája „za to, že jsi nás s kamarádama zachránila z toho kanálu,“ a podal jí kytici s bonboniérou.

„Děkuju, to jste mě docela překvapili. Ale to se rozumí samo sebou, že bych vás tam nenechala. To by přece udělal každý,“ řekla skromně Alenka. „A bonbony dám kamarádům ve třídě!“

„A taky jsme ti chtěli říct, že když budeš chtít, tak tě v létě vezmeme do tenisového turnaje,“ dodal Petr.

Alenka zůstala stát s otevřenou pusou. Tohle tedy rozhodně nečekala a považovala to za velkou poctu.

„Moc děkuju. Když budu o prázdninách doma, určitě se turnaje ráda zúčastním,“ řekla Alenka.

Petr trochu protáhl obličej a pomyslel si, že by stejně bylo lepší, kdyby čas neměla.

Navečer se vrátil Jindra ze Šumavy. Přivezl od prarodičů jitrnice, jelita, tlačenku a škvarky, protože o víkendu dělali zabijačku, čímž potěšil hlavně tatínka.

„Jo, děda vám všem vzkazuje, abyste přijeli na vánoční prázdniny.“

Když se dozvěděl o pátrání a dobrodružství dvojčat, nemohl tomu uvěřit.

„To je neuvěřitelný, co provádíte. Kam se na vás hrabou Rychlé šípy i s Tomem Sawyerem dohromady. Tak to budete zítra ve škole zase slavní. Hlavně že to tak dobře dopadlo.“

Večer je navštívil poručík Hojer a sdělil dvojčatům a rodičům, že Freda s Viktorem chytili na česko-rakouských hranicích i s lupem. Policisté museli k zastavení auta použít i střelbu. Teď jsou oba zadržení vyslýcháni v Praze.

Hofmeistera znali už z Prahy. Údajně jim dlužil hodně peněz a neměl na vrácení. Proto ho Viktor s Fredem i Ryškou vydírali a používali jako tipaře na různé zlodějny v muzeích a galeriích. Ryšku zastřelil Viktor, když si chtěl Ryška část lupu nechat pro sebe. Z toho je vidět, jak byli tihle muži nebezpeční a nesmlouvaví. Hofmeister si pobude ještě nějaký čas v nemocnici, ale přežije. Z nemocnice pak poputuje rovnou do vězení.

Ten večer měli kluci ale ještě jednu návštěvu. Přišel sám ředitel muzea pan Holý, který dvojčatům poděkoval, že mu zachránili pověst, a předal jim krásný pohár na tenisový turnaj. Na podstavci bylo zlatě vyraženo:

Řešení:

Str. 18

TORKELLERFAHNDEN  – německy TOR = brána, vrata KELLER = sklep, FAHNDEN = pátrat

Str. 25

– VECI JSOU PRIPRAVENY

Str. 46

– TAK KONCI ZRADCE

Str. 72

PRISTI

SOBOTU

ODVEZEME

HRUSKY

Z

MUZEA

V OSM

VECER

FRED

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .