Aprílové dobrodružství

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.fragment.cz

www.albatrosmedia.cz

Helena Centnerová

Aprílové dobrodružství – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2016

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

5. kapitola

Lanovka na Větruši

„Vsadím se, že je naše auto rychlejší než lanovka na Větruši,“ řekl tatínek.

„Tak to zkusíme. My s Emou a Magdou pojedeme lanovkou a vy autem.“

„Ale Magdu vám do kabiny nepustí.“

„Vzali jsme si na ni tašku. Bude to vypadat, že vezeme pejska.“

„Jen aby to vydržela.“

„To dá, vždyť to bude trvat jen dvě minuty.“

Tatínek se ozval: „Dvě minuty? To bych ve vašem věku vyběhl nahoru jako vítr, a ani bych se u toho nezadýchal.“

„Tos mi, tati, nikdy nevyprávěl, že jsi byl tak úžasnej běžec.“

„Nejenom běžec, já byl skvělý prostě ve všem. Hrál jsem fotbal, hokej, tenis, házenou, volejbal, nohejbal, vodní pólo, …“

Podívala jsem se na maminku a ta se jen potutelně usmívala. Asi už si představovala, jak s taťkou vyhrajou.

Ale sázka teprve začala. Nastoupili jsme s Magdou do lanovky. Vše proběhlo bez problémů. Nikdo si nevšiml, že pašujeme opičku.

„Emi, když jsme tu sami, mohli bychom Magdu pustit. Ať si to užije.“

„Ta bude šťastná.“

Najednou jsme všichni tři uviděli obrovský černý mrak, který se k nám rychle blížil.

„Nebojíš se, Emo?“

„Ne, proč?“

V tu chvíli se zvedl silný vítr, který rozhoupal kabinu lanovky, a z mraku nad námi vyšlehl oslňující blesk. Hrozně jsme se s Magdou lekly a skočily obě dvě na Robina. Pak už byla všude jenom tma a ticho…

„Robine, nech toho, nedrcej do mě.“

Když jsem otevřela oči, nestál nade mnou Robin, ale vykulená Magda.

„Co se to stalo? Vždyť tu není lanovka.“

„Já nevím. Možná se nám to jenom zdá.“

„Tak víte co, holky, půjdeme to tu trochu prozkoumat.“

Všechno vypadalo tak zchátrale. Zámeček Větruše byl zavřený. Nebyla tu lanovka, bludiště ani tenisové kurty. Naše auto na parkovišti taky nestálo.

„To jsme vážně tak rychlí?“

„Asi jo.“

Najednou se kolem nás prohnala skupinka dětí, která křičela: „Soudružko učitelko, soudružko učitelko, Adam nám sežral svačinu.“

„Ale děti, to se přece neříká.“

„No tak nám sežral jídlo.“

„Adame, chovej se slušně, nebo už pojedeme do školy.“

„Emo, slyšelas to? Proč té paní učitelce říkali soudružko?“

„Já nevím, asi se jí to líbí. Můžeme se jich zeptat.“

Na trávníku vedle parkoviště si kopala skupinka kluků s míčem. Volali:

„Máro, pojď si s náma začutat.“

„Dejte mi pokoj, žádná svačina, a ještě bych měl hrát fotbal?“ odpověděl jim ten Mára.

„Emo, co kdybych šel hrát já? A ty si zatím můžeš promluvit s tím klukem. Třeba se něco dozvíme.“

„Proč ne, můžeme to zkusit.“

Robin na fotbalisty zavolal: „A co já, mě byste nevzali?“

„Tak jo, budeš hrát v obraně.“

Než jsem se nadála, Robin už se honil za míčem a my s Magdou jsme se vydaly za Márou, jak jsme si domluvili.

„Ahoj Máro, já jsem Ema.“

„Čau, ta opička je tvoje?“

„Jasně. Jmenuje se Magda. Líbí se ti?“

„Víc by se mi líbilo, kdybyste měly pro mě něco k jídlu. Hlady šilhám, protože mi celou svačinu snědl Adam.“

„My u sebe žádné jídlo nemáme. Chtěli jsme si dát zmrzlinovej pohár tady na Větruši.“

„Tady? A kde? Vždyť tu nic není.“

„No, to právě nechápu.“

„Hele, a co to má ta opička?“

Magda si sundala klobouček a pod ním měla schované jedno kiwi. Asi si ho tam strčila u nás doma.

„No, to kiwi si klidně dej, Magda ho asi propašovala z mojí narozeninové oslavy. Já mám totiž dneska narozky. Už devátý.“

„No neblázni, to je teda ale náhoda. Dvě holky z naší třídy mají taky narozeniny na apríla. Jsou to totiž dvojčata.“

„Moc ráda bych je poznala.“

„Jo, to nebude problém, někde tady lítaj s ostatníma. Můžu si teda sníst tu chlupatou bramboru? Jak že se to jmenuje?“

Než jsem stačila Márovi odpovědět, ukousl si půlku kiwi i se slupkou.

„To ale chutná zvláštně. Je to moc dobrý. Jako velkej angrešt.“

„Ty si ze mě děláš srandu, viď? Kiwi se jí bez slupky a znají ho už děti ze školky. Ale jako apríl dobrý.“

„Já si z tebe neutahuju, to není žádnej apríl. Kdes to vzala?“

„Koupila v supermarketu.“

„Kde? Hele, ty seš fakt ňáká divná.“

„Hlavně když ti to chutnalo.“

„To jó, zachránilas mi život.“

„Ty, Máro, proč všichni říkáte vaší paní učitelce soudružko?“

„A jak jí máme říkat? Všichni jsou soudruzi a soudružky.“

„To slyším poprvé. A rodičům tak taky říkáš?“

„Těm ne, přetrhli by mě jak hada.“

Než jsem se stačila Máry zeptat na další věci, ozval se ženský hlas:

„Děti, už pojedeme. Nic si tu nezapomeňte a pojďte už k autobusu.“

Fotbalisti s Robinem v čele šli celí uřícení k nám.

„Tak jak se ti to líbilo, Robe?“

„Fakt jsem si to užil. Domluvil jsem se s klukama, že můžeme jet s nima do města. Nebo už vaši přijeli?“

„Nepřijeli. Je to všechno nějaký záhadný. Zkusím jim zavolat.“

„Tak jo.“

„To je divný, já mám asi vybitej mobil. A to jsem ho včera dobíjela. Co ten tvůj?“

„Taky vůbec nefunguje. Nezbývá nám nic jinýho než jet s ostatníma autobusem.“

6. kapitola

Opička v autobuse

Když jsme nastupovali, paní učitelka děti přepočítávala, ale pořád jí to nevycházelo. Mumlala si pro sebe:

„To jsem blázen, dvě děti navíc, a k tomu ten divný zápach. Jako v opičárně. No nic, lepší dvě navíc, než kdyby jedno chybělo. Šlápněte na to, soudruhu řidiči. A vy, děti, stáhněte okýnka.“

Sedli jsme si dozadu s klukama. Vyprávěli Márovi, jak si parádně zahráli, a snažili se ho nalákat do týmu. Mára ale jen kroutil hlavou a říkal: „Čutání, čutání, prdy z těla vyhání. No jo, ale fuj – toho pohybu! To není nic pro mě.“

Robin se ke mně naklonil a zašeptal: „Tak co Mára, zjistila jsi něco?“

A tak jsem Robinovi všechno pověděla. Mezitím Magda nepozorovaně vylezla z tašky a začala se předvádět. Všichni na ni se zájmem zírali a jedna holka zavolala: „Soudružko učitelko, tady je opička.“

„Adame, nech si ty srandičky, už toho dnes bylo opravdu dost. Možná bys měl víc dbát na osobní hygienu. To jako že se doma vykoupeš a použiješ u toho i mýdlo.“

„Ale já nic nedělám, soudružko. A tu vopici vidím taky. Má růžový šaty a klobouk.“

„Nech toho odmlouvání.“

Strčila jsem Magdu, která se mi věšela kolem krku, rychle do tašky. Moc se jí to nelíbilo, ale nedalo se nic dělat. U toho jsem si všimla, že…

„Robe, já jsem ztratila ten novej řetízek.“

„Neblázni, někde tady bude. Určitě ho najdeme.“

Ale nikde jsme ho nenašli. Bylo mi to líto. Najednou Robin vykřikl:

„Kde je Forum?“

„Jaký Forum?“ zeptal se Mára.

„No, obchoďák u kostela.“

„Myslíš obchodní dům Labe? Ten je támhle.“

„Já nemyslím Labe, ale Forum. To je strašný, Emo, taky zmizelo.“

„Jak to, že to Márovi není divný?“

„Nevím.“

Mára se k nám otočil a řekl:

„Už budeme u školy. Nechcete jít se mnou k nám domů? Vzal bych si jenom dárek pro Aničku a Lucku a mohli bychom jít společně na tu jejich oslavu.“

„Ale my nemáme pro holky žádnej dárek.“

„To nevadí, stačí, když vezmete s sebou Magdu. Lucka se zblázní radostí. Má totiž hrozně ráda všechny zvířata a opičku ještě doma neměla. Bude ji určitě chtít vzít zítra do školy.“

„Já bych šla ráda, ale co naši? Budou nás hledat.“

„Tak jim zavoláme. Jde ti to?“

„Pořád nic, nefunguje.“

„Můj mobil taky nic.“

„Máro, nemáš tady mobil?“

„Koho? Co to je?“

„Telefon.“

„Ale můžete si zavolat od nás. Tady žádná telefonní budka nikde není.“

„Dobře, zavoláme si teda od vás.“

7. kapitola

Konečně to zapadá do sebe

Šli jsme k domu, kde bydlí Mára. Cestou nám vyprávěl, že dnešní výlet byl parádní. Předtím, než jsme se potkali na Větruši, byli ještě ve Stadicích u pomníku Přemysla Oráče. Soudružka učitelka chtěla, aby si děti zahrály scénku, jak Přemysl oral pole a přijela pro něj družina s poselstvím od kněžny Libuše. Adam křičel, že je největší a nejsilnější, a proto bude hrát Přemysla on.

„Proč ne,“ řekla soudružka učitelka. „Aspoň se procvičíš.“

Adam je nutil orat pole holýma rukama, a ještě na ně křičel: „Hněte se, vy kůže líný.“

„Ale tak to ve Starých pověstech českých nebylo, Adame,“ řekla soudružka učitelka.

„Mně je to fuk. Teď jsem jejich kníže a budou poslouchat, co řeknu.“ A se slovy: „Přiveďte mi koně, odjíždím za Libuší,“ vyskočil Márovi na záda. Všichni se tomu moc nasmáli.

„Tak tady bydlím,“ řekl Mára.

Doma byl jen jeho tatínek a četl si nějakou knížku.

„Ahoj tati, to jsou mí kamarádi. Půjdeme k Aničce a Lucce na tu oslavu.“

„Jak se vydařil výlet? Užili jste si to?“

„Bylo to príma. Proč tu máš to kolo?“

„Vyměňuju lanka k brzdám podle té nové knížky, kterou jsem si včera koupil.“

„Neutekly mi ty myšky?“

„To víš, že ne. Opatroval jsem je jako oko v hlavě. Máš je v pokojíčku v krabici. Skoč si pro ně.“

„Kam jsi je dal? Nemůžu je najít.“

„Tak já ti to jdu ukázat.“

Najednou mi to začalo všechno do sebe zapadat.

„Robine, podívej se na tu knížku – Opravy a údržba jízdních kol. Vždyť tu jsem dneska dostala od dědy s babičkou k narozeninám. Ale tahle je úplně nová.“

„No tak máš stejnou knížku, a co jako?“

„Ty to nechápeš? Není tu lanovka na Větruši a Forum, nefungujou nám mobily. Co když je ten cizí pán opravdu můj děda?“

„No ale to by potom byl Mára tvůj táta! To by bylo hustý. Víš co, skočím se podívat na zvonek, tam by to mělo být napsaný.“

Když se Robin vrátil, byl bílej jako stěna. Zašeptal: „Rodina Laitova.“

„Mára, Marek Lait, můj taťka. Štípni mě, že se mi to nezdá. Au, to stačí. To ale znamená, že jsme se dostali do minulosti!“

8. kapitola

Magda pyromanka

V rychlosti jsme se s Robinem domluvili, že o svém tajemství nikomu neřekneme. Musím si na to nejdřív trochu zvyknout, že Mára je můj tatínek. Kdyby jenom tušil, kdo jsem.

„Co tu stojíte jako dvě trdla,“ zeptal se nás Mára, který právě přišel ze svého pokoje.

Oba dva jsme mlčeli. Přece jsme mu nemohli říct, že jsme z budoucnosti.

„Tak radši půjdeme na tu oslavu. Čau tati.“

„Na shledanou,“ řekli jsme s Robinem současně.

Napadlo mě, jak bych se mohla rozloučit ještě jinak – Dědo, moc mi tu knížku neohmatej. Víš, že ji za třicet let od tebe dostanu k narozeninám. Tak ahoj.

Když jsme vyšli před dům, konečně jsme vyndali Magdu z tašky. Mára nás pořád popoháněl:

„Honem, přidejte, ať nepřijdeme poslední.“

Magdě to bylo úplně jedno a vesele za ním poskakovala. Po chvilce jsme přiklusali k velkému šedému domu. Holky bydlely ve druhém patře.

„Jé, ahoj. To je super, že už jsi dorazil. A koukám, že je vás víc.“

Holky nás přivítaly, jako bychom se už dávno znali.

„Pojďte za námi do obýváku, oslava bude tam,“ řekla Lucka a nadšeně vzala Magdu do náručí. „Ta je úžasná, jak že se jmenuje?“

„To je Magda, už jsme toho s ní dneska hodně zažili.“

„To je fajn, že jste přišli. Já mám strašně ráda všechny zvířata a opičku jsem doma ještě nikdy neměla.“

Najednou Magda utekla Lucce z náručí, vyskočila na lustr a začala se na něm houpat ze strany na stranu jako na houpačce. Docela nás to vyděsilo. Lucka s Aničkou vyvalily oči a vykřikly: „To ne!“

Robin se snažil dostat Magdu dolů, ale té potvůrce se tam zřejmě líbilo.

„To nedopadne dobře,“ utrousil Mára.

A měl pravdu. Magda slítla dolů a dopadla rovnou do mísy s pudinkem. Když se vynořila, měla na hlavičce přilepený jeden piškot a vypadala opravdu vyděšeně. Asi se taky lekla.

Anička zavolala:

„Lucko, vytáhni ji ven, za chvíli přijde maminka s dortem.“

Magdu se nám naštěstí podařilo vylovit rychle, protože už se trochu potápěla. Snažili jsme se ji otřít utěrkou, kterou přinesl Mára z kuchyně, ale moc to nešlo. Piškot už si strčila do tlamičky, slastně zamlaskala a u toho si olizovala tlapky. Holky utíraly stůl a zahlazovaly stopy v míse s pudinkem.

„Nezlobte se,“ řekl Robin. „Asi má hlad. Nemáte banány? Po těch se vždycky zklidní.“

„Banány?“ zeptal se Mára. „Vždyť je duben. Ty budou až na Mikuláše, když budeme mít štěstí a nevyprodají nám je jako vloni. Stáli jsme dvě hodiny ve frontě, a nakonec jsme utřeli nos. Ale dal bych si, mám je moc rád.“

„Aha, to nás nenapadlo,“ špitla jsem.

Potom jsme vzali Magdu nepozorovaně do koupelny a trošku ji umyli. Když jsme se vrátili, byli už všichni v obýváku. Přišlo ještě pár kluků a holek a taky babičky, dědečkové a různé tety. Holkám jsme museli chodit přát postupně. Bílé myšky od Máry měly velký úspěch. Hlavně u Lucky, to se dalo čekat. Pojmenovaly je Fišta a Pišta, ale hned od začátku si pletly, která je která.

Magdy si naštěstí nikdo nevšímal. Byla zabalená v ručníku a koukala z ní jen očička a ouška. Ležela v tašce a zdálo se, že usíná. Už toho na ni bylo dneska dost. To je zvláštní, připadá mi, že moje oslava byla už děsně dávno. Přitom je pořád prvního dubna. Lucka s Aničkou mě vytrhly z přemýšlení:

„Emo, ty máš prej taky dneska narozky, že jo?“

„Mám, ale já už jsem je oslavila.“

„Nechceš si s náma sfouknout svíčky na dortu? Budeme si společně něco přát.“

„Připadáš nám smutná. A když se slaví narozeniny, měli by se všichni jenom smát a užívat si.“

„To je od vás moc hezké, ráda se k vám přidám.“

Robin se ještě stačil zeptat:

„Máte tu někde hasicí přístroj?“

„A na co?“

„Jen tak, pro jistotu.“

„To teda nemáme. Nemaluj čerta na zeď.“

Najednou se ozvala děsná rána. Něco bouchlo do lustru a ten zhasl. Hořely jenom svíčky na dortu. Jinak byla úplná tma. Magda se strašně polekala, vyskočila z ručníku a přitom zavadila o jednu svíčku. Ta spadla do krabičky se senem, kde byly myšky. Všechno začalo hrozně rychle hořet. Nastala úplná panika. Zakopávali jsme jeden o druhého. Tatínek holek nakonec zavolal hasiče. Ze sluchátka se ozvalo:

„To je zase apríl, co? Nejdřív ten anonym, že hoří škola. Když jsem se zeptal, kdo volá, uslyšel jsem: ‚Semtele‘. Tak říkám: ‚Jaký tele? No počkej, ty to ve škole schytáš.‘ Samozřejmě nikde nehořelo. Tak si to dobře rozmyslete, než vyjedeme, protože zneužívat naše telefonní číslo 150, to je trestné, pane.“

„Tak to vám pěkně děkuju za radu. Jdu hasit,“ řekl tatínek a praštil sluchátkem.

Naštěstí už seno v krabičce dohořívalo a dědečkům se podařilo oheň uhasit. Fišta s Pištou ale vzaly nohy na ramena a už je nikdo nikdy neviděl. Lucka to obrečela. Marně jsme ji utěšovali, že si tím útěkem myšky zachránily život.

9. kapitola

Snídaně u Máry

Když jsme se rozloučili a už poněkolikáté se za nehodu s Magdou omluvili, zeptal se nás Mára: „Jak se vlastně dostanete teď večer domů?“

„To právě nevíme,“ řekl unaveně Robin. „Rodiče pracujou u cirkusu a ten už z Ústí odpoledne odjel. Potřebovali bychom někde přespat.“

„Tak proto máte u sebe tu opičku. To je jasný. Tím se to vysvětluje. To musí být strašně fajn, bydlet u cirkusu. To by se mi taky líbilo. Jestli chcete, můžete přespat u nás. V pokojíčku mám místa dost a našim to snad taky vadit nebude.“

Nabídku jsme bez váhání přijali. Nakonec nebudeme spát u cizích lidí. Vždyť je to vlastně moje rodina. Ještě že je ten můj taťka Mára tak skvělej.

Naše ubytování u Máry proběhlo bez problémů. Děda si ještě pořád četl v té mojí knížce. Babička nás zahnala rychle spát se slovy:

„To je ale hodin, děti. Honem na kutě, ráno vstáváte do školy.“

Ani jsme neodporovali. Stejně by to nemělo smysl, a navíc jsme už skoro spali, jak jsme byli utahaní.

V noci mě něco probudilo. Nejdřív jsem vůbec nevěděla, kde jsem a co se se mnou děje. Naštěstí to byl Robin. Tahal mě za rukáv a šeptal:

„Emo, vzbuď se.“

„Co je? Vždyť je ještě tma.“

„Potřebuju s tebou mluvit a nechci, aby nás někdo slyšel. Musíme vymyslet, jak se dostat domů, do budoucnosti.“

„Mě ale nic nenapadá. Myslím, že nějaký abraka dabra nezabere.“

„Jak se to mohlo stát?“

„Nevím, že by v tom byl ten apríl? Nebo ten přívěsek, který mi zmizel?“

„Je to možný. Anebo všechno dohromady,“ špitl Robin.

„Ráno bychom mohli jít s Márou do školy a třeba nás něco napadne. Všiml sis, že ta oslava u holek proběhla skoro úplně tak, jak ji tatínek vyprávěl?“

„Všiml, ale je zvláštní, že vůbec nemluvil o Magdě.“

„Vždyť už to je třicet let. Kdo ví, co si budeme pamatovat my. Třeba se ráno probudíme a budeme doma. Ty mě prozvoníš, půjdeme spolu do školy a na nic z toho, co jsme zažili, si nebudeme pamatovat.“

„Je to možný, ale stejně bych na to chtěl přijít, jak to cestování časem funguje. Mára je hrozně bezvadnej a moje mamka Lucka s tetou Aničkou jsou taky správný. Chtěl bych je jezdit navštěvovat do minulosti častěji.“

„Mně by se to taky líbilo. Sice tu nemají banány a mobily, ale jsou na nás děsně hodný. Teď už ale jdeme opravdu spát, nebo probudíme Magdu.“

„Tak dobrou.“

„Dobrou.“

Ráno se nám nechtělo vstávat. Ale otravné drnčení budíku nás nakonec vyhnalo z postelí. Nejčilejší z nás byla Magda. Pořád se někomu pletla pod nohama.

„Tak jsme pořád tady,“ utrousila jsem směrem k Robinovi. Náhodou to zaslechl i Mára a divil se:

„A kde byste jako chtěli být? Jdeme se nasnídat. Mám příšernej hlad. Asi rostu.“

„Vaši ještě spí?“ zeptala jsem se.

„Kdepak, už jsou v práci. Co si dáte k snídani?“

„Já bych si dal pomerančovej džus a tousty.“

„A já kakao, jogurt a müsli.“

Mára na nás zíral a řekl:

„A grilovanou chobotnici byste nechtěli?“

„Teď ne, tu si dáme spíš až večer. Ale musí být dobře propečená.“

„Vy jste teda šprýmaři, ale je s váma sranda. K snídani máme rohlíky nebo chleba, máslo, med a sýr. Jo a k pití čaj.“

„No to je taky dobrý,“ řekl Robin. „Hlavně že je něco. Já taky asi rostu.“

Potom nám Mára nalil do hrnečků horkou vodu a podal mi pytlíček s čajem. Když jsem ho dávala po vylouhování na kraj talířku, Mára na mě divně koukal.

„A co já s Robinem? My jsme vzduch? Pošli ten čaj dál.“

Teď jsem pro změnu vykuleně koukala já.

„Vy ten sáček používáte víckrát?“

„No jasně, víš, jak je drahej?“

„Aha, tak promiň.“

Vtom si Robin vzpomněl:

„Nedáme taky něco Magdě? Bude mít určitě hlad.“

„No jasně, a kde vlastně je? Před snídaní se tu pořád motala, ale teď už jsem ji nějakou dobu neviděla.“

„Já se po ní podívám,“ řekl Robin.

Mára šel s Robinem, ale i když prohledali celý byt, Magdu nikde nenašli.

„Máro, není někde otevřený okno?“ zeptal se Robin.

„Mrknu se,“ řekl Mára.

Já jsem mezitím uklidila jídlo ze stolu. Když jsem dávala sýr do ledničky, strašně jsem se vyděsila. Vypadla na mě ztuhlá Magda. Celá se třásla a chloupky na kožíšku měla pokryté malými rampoušky.

„Magdo!“ vykřikla jsem. „Co tady proboha děláš? Kluci, honem, našla jsem Magdu!“

Potom jsme malou polární průzkumnici všemožně zahřívali. Sundali jsme z ní namrzlé růžové šatičky a klobouček, odlámali rampoušky a zase ji zabalili do ručníku. Připadá mi, že teď není dne, kdy by Magda nešla do ručníku.

„Chtělo by to nějaké malé teplé oblečky, aby se zahřála,“ řekla jsem klukům. „Nemáš tu, Máro, něco?“

„Neblázni, všechno malé oblečení po nás dědí známí. Nic tady nemám. Ale počkej, zkusím zavolat Lucce s Aničkou. Ty budou mít doma něco na panenky. Mohly by to vzít do školy. Stejně už musíme za chvíli vyrazit. Jinak přijdeme pozdě.“

Holky slíbily, že něco určitě přinesou. Jsou fakt moc príma. Po tom včerejším maléru, který u nich Magda způsobila, bych se ani nedivila, kdyby se na nás vykašlaly.

10. kapitola

Semtele má průšvih

Do školy jsme přišli včas. Nemohli jsme ji ale vůbec poznat. Omítka na budově byla popraskaná, opadaná a o původní barvě školy jsme se mohli jen dohadovat. Včera jsme lezli oknem kabinetu z nádherné žluté budovy s novými okny, a dneska taková hrůza. Robin to taky nechápal. Když Mára hledal v hloučku dětí Lucku s Aničkou, zašeptal mi:

„Co tomu říkáš? To snad ani není naše škola. Taková barabizna voprejskaná. Chudáci děti.“

„Je to hrozný. Ani se mi nechce jít dovnitř. Vypadá to až strašidelně,“ špitla jsem směrem k Robinovi.

Najednou Mára začal na někoho mávat.

„Pojďte za mnou, támhle je Lucka s Aničkou.“

Když jsme se k holkám dostali, začaly hned z tašky vyndávat oblečky. Kluci nás nechali samotný, ať Magdu oblečeme. Lucka se nahnula nad tašku, kde ležela zmrzlá Magda.

„Ta je chudinka úplně vyřízená. Vždyť se ani nehýbe. Jak dlouho v té ledničce byla?“

„Asi celou dobu, co jsme snídali.“

„Snad nebude nemocná. Musíme na ni rychle natáhnout něco teplého.“

A tak byla Magda během chvilky celá v novém. Dostala modrého kulicha s velkou bambulí, žlutý vlněný svetr a zelenou pletenou sukni. Vypadala legračně, ale asi ji to hřálo, protože se ani nebránila, když jsme ji oblíkaly. Nakonec jsme jí tašku vystlaly peřinkama z kočárku a přikryly ji ručníkem. Když přišli kluci, začali se děsně smát.

„Ten kulich Magdě vyloženě sluší. Už jí chybí jen lyže,“ řekl Mára.

„Nebo snowboard,“ dodal Robin.

„Co to je?“ zeptala se Lucka.

„Ale nic, to jsem si teď vymyslel.“

„On Robin občas fantazíruje, na to si časem zvyknete,“ ukončila jsem náš rozhovor.

„Tak padáme do třídy, za chvíli zvoní. A to o tom šňouportu mi musíš ještě někdy dopovídat. To mě fakt zajímá,“ řekl Mára.

Když přišla do třídy soudružka učitelka, začala krčit nos a rozhlížet se kolem sebe. Hledala očima Adama, který stál vedle poslední lavice u dveří.

„Dobrý den, můžete si sednout. Až na tebe, Adame, ty zůstaň stát. Před chvílí volali hasiči. Všichni už víme, co jsi včera prováděl. Jak tě to mohlo vůbec napadnout, volat k nim, že hoří škola! Udělal jsi ostudu nejenom celé naší škole, ale i pionýrské organizaci. O přestávce půjdeš do ředitelny. A řekla jsem ti, že se máš umýt mýdlem.“

„Já jsem se myl, soudružko, vopravdu.“

„Aspoň nelži, cítila jsem tě až do kabinetu. A co ten telefonát, jak mi to vysvětlíš?“

„Myslel jsem, že bude sranda.“

„No, to se ti opravdu povedlo. Ještě teď se všichni smějeme, až se za břicha popadáme. Zítra musí rodiče přijít do školy k projednání tvého přestupku. A budeš potrestán. Navrhnu ti dvojku z chování a zákaz nacvičovat na spartakiádu. Takovéto cvičence nepotřebujeme. Jen bys kazil morálku. A kdyby nás vybrali na celostátní spartakiádu do Prahy na Strahov, tak bys nám dělal jenom ostudu. To ne, to nejde. A vykoupej se ještě jednou, hned jak přijdeš ze školy domů.“

Adam něco zahučel a sesunul se zpátky do lavice.

„Chybí dnes někdo?“

Semtele zabručel: „Jo, ta vopice ze včerejška.“

„Uklidni se, Adame, však on tě ten humor brzo přejde. Aničko, chybí někdo?“

„Nikdo, soudružko učitelko, jsme všichni. Dokonce tu máme dvě děti navíc. Robin s Emou jsou od cirkusu a budou teď u nás chodit do školy.“

„Tak si sedněte. O cirkuse si teď sice povídat nebudeme, na to nemáme čas, ale včera jsme byli se třídou na školním výletě ve Stadicích a na Větruši. Bylo to, jako bychom se za Přemyslem Oráčem a kněžnou Libuší přenesli do naší dávné minulosti a zahráli si o tom všem divadlo. Doufám, že se vám výlet líbil.“

Celá třída pokyvovala hlavou.

„Teď bych se vás naopak chtěla zeptat, jak si představujete život v budoucnosti. Copak, Marku, chceš něco říct?“

„Já ne, ale Robin by mohl. Je ve vymýšlení fakt dobrej.“

„Tak povídej, Robine, jestli chceš.“

„No, já si představuju, že na Větruši povede z města lanovka. Nastupovat se bude z obchoďáku, kde budou auta parkovat na střeše. V obchodech seženete všechno, na co si jen vzpomenete, a nikde se nebudou stát žádný fronty. Počítače se stanou samozřejmostí. Budou běžně i ve školách. Každý kluk a holka bude mít svůj mobil. To bude takový malý placatý telefon bez drátů, díky kterému budou se všema pořád v kontaktu. I používání tabletů a čteček už bude normální. Tablety budou malý dotykový počítače na hraní her a do čtečky si stáhnete plno knížek, které nebudou zabírat místo v knihovně. A když si s něčím nebudete vědět rady, podíváte se na internet, kde bude prakticky všechno. Ten si budete brát všude s sebou, protože chytrý telefony a tablety ho budou mít už v sobě.“

Ve třídě bylo naprosté ticho. Všichni včetně soudružky učitelky zírali na Robina a představovali si, jaké by to bylo, kdyby to všechno opravdu existovalo.

„Ty jsi zvláštní chlapec, Robine. Vyprávíš to s takovou lehkostí a samozřejmostí, jako bys to denně zažíval. Jak jsi to říkal s těmi obchůdky? Že by se nestály fronty a všechno by tam měli? Tak to bych si taky nechala líbit. A parkovalo by se na střeše? No to je prostě úžasné. Ty to dotáhneš daleko, jen vymýšlej dál.“

Najednou mě něco štíplo do krku. Co to je? Teď se začal ošívat i Robin s Márou. Asi taky dostali zásah. Semtele měl nějakou trubičku a foukal do ní. Mára hned věděl, o co jde. Vyšrouboval z vnitřku krajónu tuhu a začal Adama taky bombardovat.

„Co tam strkáš?“ zeptala jsem se Máry.

„Rejži. Ta štípe.“

Soudružka učitelka si ničeho nevšimla, protože seděla zasněně na své židli a představovala si tu nádhernou budoucnost. Najednou zazvonil zvonek, který ukončil jak rýžovou válku, tak sladké snění soudružky učitelky.

„Adame, jdeme do ředitelny. A chovej se slušně. Možná by neškodilo, kdyby ses soudruhu řediteli omluvil. A nezapomeň pozdravit.“

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .