Zákon smečky

Nekonečné jezero

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.albatros.cz

www.albatrosmedia.cz

Erin Hunterová

Zákon smečky – Nekonečné jezero – e-kniha

Copyright © Albatros Media a.s., 2016

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

KAPITOLA ČTVRTÁ

Luna a Bella přestaly vrčet, ale dál stály rozkročené proti sobě a cenily na sebe tesáky. Bouře je pozorovala se stočeným ocasem a Štístko váhal. Nebyl si jistý, co má dělat.

Vše vyřešila velká klidná Marta, která se postavila mezi ně. „Bouře má pravdu – všichni máme hlad. Kvůli zimě a hladu tu na sebe štěkáme.“

Štístko přikývl. Hlad a nepohodlí u nich vyvolávaly podráždění.

„Budeme se cítit lépe, když něco sníme,“ pokračovala Marta. „V táboře dlouhých pacek může být jídlo. Když si dáme pozor, abychom neztratili stopu smečky, tak se nemůže nic stát. Nevíme, jaký mají náskok. Mohli bychom jít celý den, a přesto bychom je nedohnali. Akorát bychom byli ještě více prochladlí, hladoví a unavení, než jsme teď.“

Luna se uvolnila a zavětřila. Pokorně sklonila hlavu. „To, co říkáš, dává smysl. Když neztratíme stopu smečky a pospíšíme si, tak souhlasím s tím, abychom se poohlédli po nějakém jídle.“

Bouře začala vesele vrtět ocasem.

Štístko se napřímil. „Uděláme to tak. Prozkoumáme tábor dlouhých pacek, a jestli nenajdeme žádné jídlo do doby, kdy je Sluneční pes na vrcholku své cesty, tak půjdeme dál.“

Všichni souhlasili.

Štístko se zamyslel. Nakonec možná žádného Alfu nepotřebujeme... Marta se nijak nesnažila vnutit ostatním svou vůli, ale v jejím hlubokém rozumném hlasu zaznívala přirozená autorita.

Bouře na nic nečekala a nadšeně se rozběhla směrem k Nekonečnému jezeru. Marta utíkala za ní a ostatní následovali jejich stopy v písku. Šplhali po sypkých dunách a sjížděli po jejich svazích v oblacích žlutého písku.

Plošina stála vysoko nad Nekonečným jezerem a vstup byl ještě nad úrovní mokrého písku. Její povrch byl ze dřevěných prken a vcházelo se na ni skrz ozdobný oblouk. Po jeho obvodu byly připevněny koule z čirého kamene. Některé svítily jantarovou barvou, pár jich poblikávalo a některé byly rozbité a mrtvé. Psi se proplížili pod obloukem a obezřetně se rozhlíželi.

Tábor byl zcela prázdný, přesně jak Štístko očekával. Velké zavrčení odtud muselo vyhnat všechny dlouhé packy, stejně jako je vyhnalo z města. Všude však byly důkazy jejich někdejší přítomnosti, sedadla, na kterých odpočívaly, a odpadní krabice, kam házely věci, které už nechtěly. Na konci plošiny se tyčily ty velké zakroucené kolejnice.

Marta tiše zakňučela a Štístko ji konejšivě olízl. Nebyl vodítkový pes, ale i na něj dopadla tíseň ze vší té zkázy. Takové smutné, opuštěné místo. Muselo tu být hodně dlouhých pacek, stejně jako ve městě. Kam se všechny poděly? Zatřásl hlavou. Na to raději nemyslet.

Štístko zamířil přímo k odpadním krabicím, protože si vzpomínal, že ve městě se v nich občas dalo najít něco k snědku. Postavil se na zadní, strčil do jedné z nich hlavu a začenichal. Nebylo tam ani stopy po něčem jedlém, všechno už zřejmě sežraly krysy. Štístko strčil hlavu ještě hlouběji, protože co kdyby. Obklopilo ho ticho a tma. Kdesi na okraji mysli mu vyvstala matná vzpomínka. Byl štěně. Z nějakého důvodu se zasekl v díře pod zemí a docházel mu vzduch. V návalu paniky Štístko rychle vystrčil hlavu z krabice ven.

Ostatní psi se opatrně plížili po prknech. Po obou stranách stály dřevěné budovy a Štístko nedokázal určit jejich účel. Nevypadaly jako Dům jídla ve městě. Vzpomínal si na velké budovy, kam dlouhé packy chodily lovit nebo hledat měkké kůže, které si pak nosily do svých doupat. Nevypadaly ani jako domy. Byly malé, vepředu otevřené a ozdobené potrhanými kousky látky, která možná kdysi byla barevná, ale teď ji pokryl písek jako všechno ostatní.

Bouře se zastavila u jedné z dřevěných budov. Jedna ze zdí byla prasklá, a Bouře tak mohla nahlédnout dovnitř. „Koukněte se na tohle!“

Štístko se k ní připlížil a podíval se dovnitř. Na podstavcích podél zadní stěny stála řada žlutých kachen. Nebyly skutečné – byly z nějakého tvrdého lesklého materiálu. Štístko nakrčil obočí a snažil se přijít na jejich účel. Potom zavrčel, protože si všiml, že na zdi visí pověšená hlučná tyč. Měly se snad dlouhé packy trefovat hlučnou tyčí do těch kachen? K čemu by to bylo dobré? Stejně by je pak nemohly sníst.

Štístko věděl, že tu nejsou žádné dlouhé packy, které by mohly z hlučné tyče vystřelit, ale stejně nechtěl zůstávat v její blízkosti. Olízl Bouři uši a nutil ji, aby šli pryč. „Nejsou skutečné.“

„Kéž by byly,“ zakňučela.

Štístko naklonil hlavu na stranu. „Brzo něco najdeme.“ Ve skutečnosti o tom ale začínal pochybovat. Doufám, že jsme neudělali chybu...

Vydali se za Bellou, která prozkoumávala vzdálenější konec plošiny. Bouře běžela napřed, ale Štístko se zastavil, protože mezerou mezi prkny zahlédl vodu. Sklonil hlavu, aby se podíval pořádně. Hladina byla hluboko dole a Štístkovi se sevřel žaludek při pomyšlení, co by se stalo, kdyby pod ním prasklo některé z prken.

Došel k Belle, která očichávala jednu z dřevěných budov. Tahle neměla stěny až nahoru, jen nízký pult končící ve stejné výšce jako Štístkova hlava. Z místa, kde stál, to vypadalo, že je budova plná podivných předmětů, zřejmě nějakého harampádí dlouhých pacek. Bella vyskočila na pult, aby měla lepší výhled.

Okamžitě začala vrtět ocasem. „Je plná hraček!“

Marta se přiběhla podívat. Díky své výšce viděla přes pult, aniž by se musela natahovat.

„Létající talíře! Kroužky! Míčky!“ štěkala Bella.

„A měkké hračky, co vypadají jako zvířata,“ dodala Marta.

Štístko se postavil na zadní a opřel se předníma nohama o pult. Ze stropu budovy visely zaprášené modré míčky, stříbrné kroužky a huňaté hračky v podobě veverek.

Bella seskočila dolů na podlahu budovy a prohlížela si velkou měkkou hračku, která tam ležela. Vypadala trochu jako obří kožich, ale nebyla vůbec děsivá. Na konci chlupatých tlap neměla žádné drápy a místo vyceněných zubů měla tlamu do oblouku jako šťastná dlouhá packa.

Bella do obřího kožichu šťouchla tlapkou. „Tohle mají rády mladé dlouhé packy. V noci s nimi spí.“

Štístko ji sledoval, jak hračku očichává a na okamžik k ní tiskne hlavu. Marta vzrušeně oddychovala a pak se zakňučením položila jednu velkou černou tlapu na pult. Štístko znervózněl. Připomínalo mu to jeho první setkání s vodítkovými psy. Nechtěli nic jiného než najít své dlouhé packy. Každý měl u sebe nějakou věc, která mu připomínala jeho starý život, a všichni trvali na tom, že si je vezmou s sebou do divočiny. Bylo těžké je přesvědčit, aby se těch věcí vzdali. Miky si tu svou nechal dokonce i poté, co se přidal k Divoké smečce. Štístka píchlo u srdce, když si vzpomněl, jak Miky konečně odložil rukavici své dlouhé packy u vchodu do svého někdejšího domova.

Co když tyhle věci u Belly a Marty znovu vyvolají stesk po jejich dlouhých packách?

Bella zvedla hlavu a zachytila Martin pohled. „Proč jsou ty věci tady?“

Marta natočila hlavu na stranu. „Nevím... Možná je tohle místo, odkud dlouhé packy braly věci pro své psy.“

„Ale k čemu to je?“ Bella hračku odstrčila čenichem. „Večer bych se radši přitulila k živému psu, který mě bude hřát, ne k nějakému kusu hadru.“

Štístko se uklidnil a byl rád, že to jeho sestra cítí takhle. Bella i ostatní vodítkoví psi urazili dlouhou cestu od toho prvního dne, kdy je našel ve městě. Otočil se k pevnině a zavětřil. Pach smečky zmizel, odvál ho studený vítr. Budou muset dojít na břeh, někam do závětří, aby stopu zase našli.

„Neměli bychom tu postávat,“ varoval ostatní. „Musíme najít jídlo a co nejdřív z tohohle podivného místa zmizet.“ zamířil k budově na vzdáleném konci plošiny, ale Marta náhle tiše zavrčela, zastříhala ušima a prudce otočila hlavu.

Snad se nechce vracet pro ty věci dlouhých pacek! Ale ne, Marta se dívala opačným směrem, podél dřevěné plošiny.

„Slyším šplouchání!“

Luna a Bouře ji slyšely a blížily se k budově s hračkami.

Štístko natáhl krk a poslouchal, ale neslyšel nic vyjma hučícího příboje Nekonečného jezera. Snažil se nemyslet na to, že jim jezero zuří přímo pod tlapkami. „Nic neslyším.“

„Já taky ne,“ přiznala Bella.

„Věřte mi,“ zabručela Marta a sklonila čenich k prknům. Vyrazila po stopě, kterou cítila jen ona.

Štísko a Bella si vyměnili zaražené pohledy, ale Luna se bez váhání vydala za Martou. „K Martě promlouvá Říční pes,“ připomněla oběma sourozencům. „Měli bychom na to brát ohled a podívat se, kam ji zavede.“

Bella přikývla a společně s Bouří je následovala. Štístko šel za nimi a cestou se podivoval nad tím, jak Luna začala po Bouřlivákově smrti vkládat větší důvěru v Psí duchy. Ale ani ti ho nezachránili, pomyslel si Štístko smutně. Vzpomněl si, co s tím silným bojovníkem udělal jed dlouhých pacek. Byl slabý jako jednodenní štěně, když na ně zaútočila Běsova smečka.

Marta vedla ostatní okolo dvou dalších dřevěných budov. Štístko začínal mít nepříjemný pocit. Neměli bychom chodit k těm zakrouceným kolejím, vypadají nebezpečně. Jedna z těch malých hlučných klecí visela vzhůru nohama a vypadala, že se může každou chvíli zřítit dolů. Štístkovi se ulevilo, když se Marta zastavila u kamenné budovy.

Byla větší než ty dřevěné domy stojící podél plošiny. Po jejích stěnách se šířily praskliny, tenké jako pavučina. Marta se přikrčila tak, že téměř dřela břichem po zemi, a plazila se podél zdi.

Štístko se díval na popraskanou stěnu. Bylo na ní něco zvláštního. Vtom mu to došlo – nebyly v ní žádné díry s čirým kamenem. To bylo nezvyklé. Měl dojem, že dlouhé packy rády sledují, co se děje venku.

Marta se připlížila podél stěny k velkým dveřím. Štístko šel vedle ní a hned si všiml, že jsou poškozené a částečně vyvrácené. Teď už to šplouchání slyšel i on sám. S rostoucím napětím sledoval, jak Marta strká tlapu do mezery mezi dveřmi a stěnou a snaží se je otevřít. Vypadaly, že jsou zaseklé, ale Marta s trpělivou svědomitostí tahala dál, dokud se zaskřípáním nepovolily. Otevřely se a z budovy vyrazil proud vody a zmáčel všem psům tlapky. Do vzduchu se okamžitě vznesla silná vůně vodní kořisti. Štístkovi se zatajil dech.

Ve vodě se objevily ryby! Točily se a plácaly sebou v silném proudu. Luna vystřelila a přišpendlila k zemi rybu s dlouhým oranžovým ocasem. Marta jednu chytila do tlamy. Štístko, Bella a Bouře se kolem nich protáhli dovnitř.

Štístko nemohl uvěřit vlastním očím. Voda byla plná pestrobarevných ryb. Hladina mu sahala sotva po břicho a rychle klesala, jak voda vytékala dveřmi a nechávala ryby na suchu na tvrdé podlaze. Některé už byly mrtvé a zůstaly nehybně ležet, jiné sebou zoufale a bezmocně mrskaly.

„Já tomu nemůžu uvěřit!“ vyštěkla Bouře. „Tohle je jako sen!“

Bella se dívala na velkou modrobílou rybu a jazyk jí visel z tlamy nadšením. „Jak je to vůbec možné?“

Štístko se rozhlédl po místnosti. Podél zdí stály krabice z čirého kamene. Většina jich byla plná ryb, ale některé byly rozbité. Štístko se otočil k Belle a Bouři. „Ty krabice se musely rozbít při Velkém zavrčení. Vytekla z nich voda a uvěznila ryby v místnosti, dokud Marta nerozbila dveře a nenechala ji vytéct.“

Bouře žvýkala rybí ocas. „Ale jak mohly přežít, když tu nebyly dlouhé packy, aby je nakrmily?“

Bella zvedla hlavu. „Asi se požíraly navzájem. Ty větší sežraly ty menší. Ryby to tak dělají.“

Bouře se otřásla. „Jak můžou jíst svůj vlastní druh?“

Marta a Luna se přidaly k ostatním a všichni se pustili do jídla. Štístko popadl do zubů žlutomodrou rybu, vyhodil ji do vzduchu a chytil ji do čelistí. Nadšeně žvýkal šťavnaté maso, tlamu měl plnou sladkoslané chuti.

„Pochválen buď Říční pes!“ zaštěkala Luna.

Psi se nadšeně vrhali na ryby a polykali křehké maso, dokud nebylo všechno snědené. Štístko provinile stočil ocas. Možná nás Psí duchové přece jenom neopustili.

Potom si slízávali poslední kousky masa z drápů a Štístko věnoval Říčnímu psu své vlastní tiché poděkování.

Ó, stědrý Psí duchu, dovedl jsi nás k téhle skvělé hostině a já jsem ti vděčný, řekl mu. S břichy plnými rybího masa se psi vydali po dřevěné plošině zpět na pevninu, o krok blíže k tomu, aby se opět spojili se svou smečkou.

KAPITOLA PÁTÁ

Spokojení psi se vraceli na pevninu a drápky jim cvakaly o dřevěná prkna. Všichni se ještě olizovali po rybí hostině. Štístko si zvykl na dunění příboje pod plošinou, a pokud na něj příliš nemyslel, tak už se ho nebál.

Po jeho boku se objevila Bouře. „To byla taková dobrůtka, že jo?“

Štístko naklonil hlavu. „To byla.“

„Udělali jsme dobře, že jsme sem šli, že jo?“

„To jsme udělali.“ Štístko se ohlédl po Belle, která šla se samolibým výrazem vyjadřujícím jediné: Já vám to říkala! Alespoň měla dost rozumu na to, aby to neřekla nahlas. Luna si toho zřejmě nevšimla. Ohlížela se za sebe, na zakroucené koleje s malými hlučnými klecemi a Nekonečné jezero za nimi.

Když se přiblížili k začátku plošiny, sklonil Štístko hlavu a podíval se dolů skrz mezery mezi prkny. Kde je voda? Přísahal bych, že sahala až pod ten oblouk se světly. Kousek se vrátil a díval se do každé škvíry, dokud nespatřil bílou pěnu na okraji vody. Na okamžik ho napadalo, že se Nekonečné jezero zmenšuje a odtahuje se od pevniny, ale hned tu myšlenku zahnal. Ne, to by byl nesmysl.

Bouře čekala pod obloukem a škrábala se za uchem. „Teď už půjdeme najít smečku?“

„Ano, jenom...“ Štístko pohlédl směrem k městu. Naklánějící se budovy mu připomínaly jeho vlastní město. „Možná by bylo rychlejší projít tím opuštěným městem dlouhých pacek než se vracet po našich stopách přes písek.“

„A taky snazší,“ přidala se Bella. „To chození po písku je vyčerpávající.“

„Ale řekli jsme přece, že se vrátíme tou druhou cestou,“ řekla Bouře.

Marta pokývala velkou černou hlavou. „Má pravdu, to jsme řekli. Navíc riskujeme, že ztratíme stopu smečky, když půjdeme jinudy.“

Luna se objevila vedle nich. Štístko si byl jistý, že bude trvat na tom, aby se vrátili po písku a sledovali stopy Divoké smečky, ale ona místo toho řekla: „Jít přes město dává větší smysl.“

Marta zavrtěla hlavou, až se jí roztřásly pysky. „Měla jsem dojem, že se chceš vrátit přes písek. Tam jsme naposled zachytili stopu smečky. Sama jsi říkala, že Alfa by se městu vyhnul.“

Štístkovi se zježila srst. Ještě před chvílí ve skupině panoval příjemný soulad. To poslední, co teď potřebovali, bylo stát v ledovém větru a pouštět se do další hádky.

Farmářská fena opětovala Martin upřený pohled a její modré oči se zaleskly. „Alfa by vedl smečku přes písek, aby se vyhnul městu dlouhých pacek, to je pravda. Obešli by ho a vrátili by se k vodě. To znamená, že když to vezmeme rovně přes město, zkrátíme si cestu. Navíc, ve městě se nám půjde mnohem lépe než po písku.“ Střelila pohledem po Bouři, která si lehla na prkna a na chvíli zavřela oči. Štístkovi bylo jasné, že na štěně doléhá únava, navzdory jeho železnému odhodlání. Luna se otočila zpět k Martě. „Tenhle tábor nad Nekonečným jezerem je opuštěný a ve městě to bude stejné. Nebude tam nic, čeho bychom se měli obávat.“

Marta chápavě přikývla. „Štístko, co si myslíš ty?“

Přes Nekonečné jezero se přihnal vítr a zvedal Štístkovi srst. Bylo čím dál větší chladno. Vysoko na obloze pokračoval Sluneční pes ve své cestě, ale od jezera se blížily mraky, které nedovolily jeho teplým paprskům dosáhnout až dolů. Štístko si nebyl jistý, která ze dvou možností je ta správná, přál si jen, aby tahle jejich cesta už skončila. Projít sídlem dlouhých pacek by bylo rychlejší. I kdyby byl tvrdý povrch ulic popraskaný, pořád by se po něm šlo lépe než po písku, jak říkala Luna. A tam budou i lépe chráněni před větrem.

Štístko se podíval Martě do očí. „Půjdeme přes město.“

„Držte se uprostřed ulice.“ Štístko si vzpomněl na zhroucené budovy ve svém městě. Tady to nevypadalo tak zle, ale stejně bylo rozumné dát si pozor.

Budovy byly nižší než ty ve Štístkově městě a nebylo tu tolik prachu a sutin. Popraskané silnice a rozbité tabule z čirého skla však byly jasným znamením toho, že se Velké zavrčení nevyhnulo ani těmto místům. Místo prachu byly ulice plné písku. Byl všude, pokrýval i stěny budov, které díky tomu vypadaly jako velké žluté kameny, které se vynořily ze země. Podél obrubníků stály špinavé kaluže slané vody.

Z budov visely trsy zelené vodní trávy.

Jak se tam dostaly?

Štístko se otřásl při představě, že za všechen ten písek a vodu mohlo Nekonečné jezero. To s ním Velké zavrčení zatřáslo tak mocně, až se vylilo ze svých břehů? Srst na krku se mu zježila jako bodliny a Štístko se instinktivně podíval směrem, odkud přišli. Budovy dlouhých pacek mu sice zakrývaly výhled na Nekonečné jezero, ale stále slyšel neúnavné dunění a syčení vln.

„Podívejte, tamhle je pokrývka na tlapku pro dlouhou packu,“ řekla Bella a ukázala na špinavý předmět na ulici. Nebyl větší než malý králík a ležel opuštěně uprostřed písku.

Bouře ho zmateně očichala. „Ony si zakrývají tlapky?“

„Nelíbí se mi to tady,“ zakňučela Luna a přikrčila se.

Bella jí věnovala vyčítavý pohled. „To ty jsi sem chtěla jít.“

„O to nejde!“ odsekla jí Luna. „Vy jste v tomhle prostředí vyrostli – jste na to zvyklí.“

„Projdeme tím městem, jak nejrychleji to půjde,“ ozval se Martin konejšivý hlas dřív, než mohla Bella odpovědět. Štístko byl velké černé feně vděčný za její klidnou a trpělivou povahu. To, že půjdou skrz město, přijala bez námitek. A zavedla nás k těm rybám. Je dobře, že je tu s námi...

Štístka vytrhlo ze zamyšlení ostré vylekané štěknutí. Bouře měla napjatý ocas, nastražené uši a neklidný postoj. „Musíme se vrátit!“ zaštěkla. „Musíme jít! Hned teď!“

Bella si otráveně povzdychla. „Tohle už jsme probrali. Jdeme přes město a je to!“

Luna se na ni zamračila. „To štěně má strach, nevidíš?“ Otočila se k Bouři. „To nic, neboj se. Za chvíli odtud budeme pryč. Kdybychom se vrátili, trvalo by nám to déle.“

Bouře ji ignorovala a udělala krok dopředu se zdviženým čenichem. „Nebezpečí!“ štěkla naléhavě. „Před námi je nebezpečí!“

Štístko věděl, že něco není v pořádku. Bouře nebyla štěně, které by se snadno vyděsilo. Postavil se vedle ní, sklonil hlavu a důkladně zavětřil. Slaný vzduch zakrýval všechny pachy, ale přesto... Štístkovi se rozbušilo srdce a zachvěl se. Jsou to snad... Ale to přece není možné. Jediný důvod, proč smečka hledá nový tábor, je, aby jim unikla.

„Jsou tady?“ zašeptal.

„Je jenom nervózní a leká se vlastního stínu,“ řekl Bella.

Bouře vytřeštila oči. „Cítím hlídací psy.“

To Bellu umlčelo, jen se jí naježily vousy. Marta se ochranitelsky postavila vedle Bouře.

Luna zavětřila. „Já je sice necítím, ale jestli tu jsou, měli bychom jít co nejrychleji pryč. Nemá cenu jít směrem k nebezpečí, když ho Bouře předem vyčenichala.“

Marta se sklonila a olízla štěněti ouška. „Musíme udržet Bouři co nejdál od Blade.“

Luna měla strach v očích a její ocas sebou nervózně škubal. „My čtyři ji těžko ochráníme před celou smečkou hlídacích psů.“

Bouře se odtáhla od Marty. „Já nepotřebuju chránit,“ zamumlala. Zadívala se do dálky a srst na krku se jí naježila. „Možná bychom se neměli vracet. Už mě unavuje pořád utíkat.“

„To štěně má pravdu,“ řekla Bella. „V jistém smyslu.“

Luna na ni překvapeně pohlédla. „Nechceš se snad postavit celé hlídací smečce, že ne? Neměli bychom šanci!“

„To ne... ale mohli bychom jít po jejich stopě.“

Štístko naklonil hlavu na stranu. Co má jeho sestra za lubem?

Bella jim naznačila, ať jdou blíž, a šeptem jim to vysvětlila. „Je možné, že tudy hlídací psi jenom nedávno prošli, ale já si spíš myslím, že se tady usadili. Konec konců, jsou to svým způsobem vodítkoví psi – je pro ně asi přirozené zdržovat se v táborech dlouhých pacek, i když už tam dávno žádné nejsou.“

Štístko přikývl. Dávalo to smysl.

„Myslím, že bychom měli jít po jejich stopě,“ pokračovala Bella. „Měli bychom zkusit zjistit, kde se usadili a co tady dělají.“

Po jejím návrhu následovalo ticho. Štístko se zamračil. Je to moudré, jít za hlídacími psy?

„Neměj obavy, bratříčku.“ Bella do něj šťouchla čenichem. „Nechci se s nimi pouštět do boje. Jen se dostat tak blízko, abychom zjistili, co tu chtějí.“

„Ano, měli bychom jít za nimi,“ pípla Bouře. „Nejde tu jenom o mě – máme povinnost chránit i ostatní psy z naší smečky. Alfa by se přece zlobil, kdyby zjistil, že jsme měli možnost zjistit, co má Blade za lubem, ale místo toho jsme utekli pryč.“

Štístko si povzdychl a podíval se směrem, kam se dívala Bouře. Bohužel měla pravdu. „Ale budeme se držet z dohledu.“

Marta přikývla, ale Luna neklidně stříhala ušima a leskly se jí oči.

„Nelíbí se mi to. Nechci zůstávat v téhle strašidelné osadě dlouhých pacek a už vůbec se nechci přibližovat k hlídacím psům. Jenže taky nechci, aby se Brouk a Bodlina museli s těmi strašnými psy někdy utkat v boji. Takže ano – půjdeme za nimi.“

Už používá jejích dospělá jména. Štístko to považoval za dobré znamení. Možná se Luna začínala smiřovat se ztrátou svého druha. „Luno, je mi líto, že jsme nedokázali zachránit Bouřliváka,“ zakňučel.

Luna přikývla. „Alespoň jsme to zkusili. Děkuju ti...“

Marta Luně olízla čenich a ta se k ní vděčně přitiskla.

Štístko a Bouře šli jako první, Bella a Luna za nimi a Marta jako poslední. Zanedlouho už všichni ve slaném vzduchu cítili pach hlídacích psů.

Bella šla po kraji ulice s čenichem těsně nad zemí. Obezřetně očichala rozbitou hlučnou klec. „Tady je značka.“

Štístko stál u převrácené odpadní krabice. Obrátil se k Belle. „Tady je taky jedna. Myslím, že jsi měla pravdu – označkovali si hranice svého území. Jejich tábor bude někde blízko.“

Vtom se ozval hluboký štěkot a nesl se slaným povětřím.

„Hlídka!“ sykl Štístko. Přeskočil hromadu písku a říční trávy a schoval se za kupou navlhlých provazů a síťoviny, která páchla jako shnilé ryby. Cítil, že se hlídací psi blíží a cítil i pach strachu ostatních. Hlídací psi je ucítí taky!

Štístko zavřel oči. Vím, že země stromů je daleko, ale přesto doufám, že mě slyšíš... Lesopse, poraď mi, jak máme zůstat v bezpečí. Odpověď přišla vzápětí. Štístko si vzpomněl, jak ho Miky naučil vyválet se v lesní půdě, aby zakryl svůj pach. Možná by to fungovalo i s pískem.

Štístko oči opět otevřel. „Udělejte to, co já!“ Nebyl čas nic vysvětlovat. Lehl si do písku a začal se v něm převalovat, dokud nebyl jeho kožich celý ulepený od soli a říční trávy. Luna, Marta a Bella to po něm opakovaly, ale se tvářily se přitom zmateně. Jen Bouře zřejmě chápala Štístkův záměr. Vzpomíná si snad na tu noc v lese, když jsme se schovávali před kojoty? přemítal Štístko. Tehdy byla ještě hodně malá, sotva otevřela oči.

Když se všichni vyváleli ve slaném písku, naznačil jim Štístko, aby se schovali za kupou provazů. Bella se začala čistit, ale Štístko ji zuřivým pohledem zarazil. Všichni se k sobě přitiskli a skrčili se za provazy právě ve chvíli, kdy se zpoza rohu vynořili dva hlídací psi.

S trochou štěstí si nás nevšimnou...

Štístko zatajil dech, když hlídací psi prošli kolem jejich úkrytu. Byli tak blízko, že si mohl dobře prohlédnout jejich silné čelisti, lesklou černou a béžovou srst, pod kterou jen hrály svaly, a planoucí oči, kterýma se naštěstí dívali přímo před sebe. Prošli kolem schovaných divokých psů bez jediného zavětření.

Bella vstala a oklepala se. „Tys byl vždycky šikulka, viď, Ňafe?“

Štístko do ní šťouchl tlapkou. „Je to jenom takový trik, který jsem se naučil od Mikyho. Pojďme!“ Rozběhl se po ulici směrem, odkud přišli hlídací psi. Doufal, že se hlídka na tuhle část území vrátí až dlouho poté, co už všichni budou dávno pryč.

Obezřetně pokračovali dál po pachových značkách hlídacích psů, které vyznačovali hranice jejich území. Přebíhali mezi rozpadajícími se budovami a odpočívali schovaní za hlučnou klecí pokrytou oranžovou rzí. Pach hlídacích psů sílil. Štístkovi přejel mráz po zádech – museli se nacházet blízko jejich tábora.

Od Nekonečného jezera přitáhly mraky a s nimi přilétli i ti velcí bílí ptáci a kroužili nad opuštěným městem. Jeden z nich se s hlasitým zaskřehotáním snesl střemhlav přímo na psy. Bouře sebou trhla a v poslední chvíli se ovládla, aby polekaně nevyštěkla.

Došli k budově se širokým kamenným schodištěm a zašlými vyobrazeními dlouhých pacek na zdech. Kdysi možná měla dveře, ale zřejmě o ně přišla při Velkém zavrčení. Zevnitř se linul pach hlídacích psů, ve kterém Štístko rozeznával pach Blade, jejich Alfy. Štístkovi se sevřel žaludek, když se všiml, že budova nemá žádné díry s čirým kamenem – bude tam tma. Přikrčil se u zdi budovy a obrátil se na ostatní.

„Chci se podívat, jak to tam vypadá. Není ale rozumné, abychom všichni nakráčeli do Bladina doupěte. Měli byste se schovat za těmi hlučnými klecemi. Za chvíli budu zpátky.“

„Můžu jít s tebou?“ zašeptala Bouře.

Štístko jí olízl čenich. „To není dobrý nápad.“

„Ty jsi ta poslední, kdo by tam měl jít,“ souhlasila Marta a postrčila Bouři čenichem směrem k řadě rozbitých hlučných klecí. Štěně přikývlo a nechalo se tam bez odmlouvání odvést. Luna šla za nimi.

„Buď opatrný, Štístko,“ řekla Bella a olízla mu čenich, než se přidala k ostatním.

Štístko se připlížil ke vchodu do budovy a vklouzl dovnitř. Ocitl se v rozlehlé místnosti s podlahou pokrytou červenou měkkou srstí. Po obou stranách se zvedala schodiště vedoucí k řadě dveří schovaných za visícími červenými látkami. Štístko se k jedněm doplazil a tlapkou odhrnul látku stranou. Za rozbitými dřevěnými dveřmi uviděl obrovský temný prostor připomínající jeskyni.

Chvíli trvalo, než si Štístkovy oči zvykly na přítmí. Místnost byla ještě větší, než se mu původně zdálo. Měla bohatě zdobený zlatý strop se zašlými vyobrazeními okřídlených mláďat dlouhých pacek. Podlaha byla plná sedadel pokrytých červenou měkkou srstí. Stála v úhledných řadách, nasměrovaná k vyvýšené plošině na konci místnosti. Při bližším pohledu Štístko zjistil, že některá sedadla jsou poničená. Měla okousané rohy a z potrhané měkké srsti trčela žlutá vycpávka. Štístkovi se náhle rozbušilo srdce – na plošině zaznamenal pohyb a spatřil tam i obrys špičatých uší.

Blade ležela v pelechu postaveném z materiálu dlouhých pacek – potrhaných látek, cárů měkké srsti z podlahy a vycpávky vytržené ze sedadel. Po stranách plošiny stáli na stráží dva její zástupci, velké statné stíny ztrácející se v šeru.

Bella měla pravdu, hlídací smečka se tu utábořila. To je dobrá zpráva – znamená to, že nedohnali Divokou smečku. Štístko se zrovna chystal odejít, když uslyšel štěkání. Zatočil se dokola a srdce se mu rozbušilo. Došlo mu, že se to ozývá zvenku!

Štístko seběhl po schodech a vystřelil z budovy. Na ulici stály Bouře a Marta a cenily tesáky na tři hlídací psi. Dva z nich byli skoro stejně velcí jako Marta, ale třetí byl sotva odrostlé štěně. Přesto však vrčel na Martu a Bouři, uši měl přitisknuté k hlavě a pod ohrnutými pysky se mu leskly zuby, ostré jako střepy čirého kamene.

Ve Štístkovi hrklo. Toho třetího hlídacího psa poznával... Byl to Bouřin bratr, štěně, které znal pod jménem Bručoun.

Ten, kterému teď říkali Tesák.

KAPITOLA ŠESTÁ

„Marto, Bello, všichni, utečte!“ zaštěkala Bouře. „Já je zvládnu!“

Štístko zůstal stát na kamenném schodišti vedoucím do budovy. Statná hlídací fena se otočila jeho směrem a vrčela na něj. Z vyceněných tesáků jí kapaly sliny. Tesák a druhý dospělý hlídací pes udělali krok směrem k Martě a Bouři.

Štístko nevěděl, co má dělat. Věděl, že Bouře je silná, ale se dvěma hlídacími psi a svým bratrem by si sama neporadila. Neměl jsem souhlasit s tím, že půjdeme za nimi, pomyslel si provinile. Měli jsme odtud utéct, hned jak nás Bouře varovala, že jsou tady.

„My tě tu nenecháme,“ zavrčela Marta a postavila se vedle Bouře.

„Přesně tak!“ zaštěkala Bella, která se společně s Lunou vynořila zpoza rozbitých hlučných klecí. Obě cenily zuby na hlídací psy, byly přikrčené a měly zježenou srst.

Tesák zvedl hlavu a vydal ze sebe několik vysokých zaštěkání. Za chvíli tu bude Blade a všichni ostatní. Štístko si uvědomil, kolik má hlídací smečka psů, a zachvěl se. On a jeho přátelé by byli zoufale přečíslení.

Ó Lesopse, ty, jehož rady mi už tolikrát pomohly – jak nás mám zachránit před hlídacími psy?

Odpověď přišla okamžitě. Štístko, pes samotář, věděl, jak utéct z maléru. Štístko, člen smečky, bude muset být mazaný.

Odkašlal si. „Hej, krysí ksichte!“ štěkl na hlídací fenu. „Na co čumíš, smraďochu?“

Druhý hlídací pes se prudce otočil. „Cos to řekl, ty špinavej vořechu?“ Na Bouři úplně zapomněl.

„Ptal jsem se, na co čumíš, smraďochu!“

„Jak se opovažuješ!“ zaryčel hlídací pes.

„Chyťte ho!“ zavyl Tesák.

Všichni tři se vrhli na Štístka, který seběhl po schodech a vyrazil tryskem pryč po pískem zasypané ulici. Mířil k hromadě provazů a sítí, za kterou se předtím schovávali před hlídkou. Na chvíli mu podklouzly tlapy a skoro narazil do zdi, ale ustál to, znovu nabral rychlost a zmizel za rohem.

Když hlídací psi doběhli do ulice, kam zabočil, už tam na ně čekal. Zarazili se kousek od něj s planoucíma tmavýma očima plnýma hněvu.

„Skončils, vořechu!“ zaštěkala fena. „Až tě chytíme, urvem ti uši!“

Štístko zvedl čenich a snažil se působit klidně a uvolněně, i když se mu zdvihaly boky a měl potíže popadnout dech.

„Až mě chytíte?“ provokoval. „Vy byste nechytili ani chromou veverku!“

„Drzej čokle! Budeš litovat!“ Fena se na něj vrhla s druhým hlídacím psem po boku. Štístko se otočil a rozběhl se po ulici. Těsně před hromadou provazů ostře zatočil. Uslyšel zaskřípání drápů následované rozzuřeným zavytím hlídacích psů, když narazili do té změti.

Štístko se otočil a uviděl Lunu, Martu, Bellu a Bouři na konci ulice.

„Dobrá práce,“ štěkla Bella uznale.

Štístko střelil pohledem po hlídacích psech. Mocně sebou zmítali a snažili se uvolnit ze sítí, do kterých se zapletli. Nebude jim to trvat dlouho.

Štístko se chtěl rozběhnout za ostatními, ale zarazil se. Na písek přímo před ním padl stín.

Tesák. Mladý hlídací pes zastoupil Štístkovi cestu. „Další z tvých ubohých triků? Nezměnil ses, městskej pejsku!“ Tesák se ohnal po Štístkově boku. Štístko uskočil a rychle přemýšlel. Bez těch dalších dvou je zranitelnější, ale je silný a brzy tu budou ostatní. Musíme odtud zmizet.

Štístko se vrhl na Tesáka a vší silnou do něj vrazil. Štěně odletělo a přistálo v hromadě říční trávy. Než se vyhrabal na všechny čtyři, byl už Štístko na konci ulice s ostatními.

„Honem!“ zaštěkal a vedl je do boční ulice.

Tesák se hnal za nimi a zuřivým štěkotem volal ostatní hlídací psy. Ti mu odpověděli.

„Jdou po nás!“ zavyla Luna šílená hrůzou. Divocí psi klouzali a klopýtali po písčitých ulicích a vyhýbali se trsům říční trávy a hromadám sutin.

Potřebujeme plán, přemýšlel Štístko. Potřebujeme se někde schovat. A já vím přesně kde.

Napřed se ale museli zbavit Tesáka. „Utíkejte k té dřevěné plošině nad Nekonečným jezerem!“ štěkl na ostatní.

Řítili se přes okraj města a proběhli obloukem s blikajícími světly na plošinu. Marta pádila po dřevěných prknech v čele skupiny. Když minuli první malé dřevěné budovy, ozvalo se zapraskání. Pod Martinou velkou tlapou povolilo jedno z prken a fena dokázala na poslední chvíli uskočit zpět. Prkno se zlomilo a jeho kusy spadly dolů do Nekonečného jezera. Voda vystříkla a dřevo zmizelo pod hladinou.

V plošině zůstala po prkně velká díra. Štístko se zoufale rozhlédl. Není kam dál!

Tesák stanul s vyceněnými zuby pod obloukem a jeho statné tělo bylo přikrčené ke skoku. Bouře se k němu obrátila. „Co chceš?“ zaštěkala.

„Ty sama víš, co máš dělat!“ odpověděl Tesák. „Musíš se se mnou vrátit do smečky. Měj rozum – ty přece nepatříš mezi tyhle vořechy!“

Štístko pozoroval oba sourozence s rostoucí nervozitou. Tesák byl sice sám a jich bylo hodně, ale to se mohlo každou chvíli změnit. Vzduchem se nesl zuřivý štěkot hlídacích psů. Nebyli daleko – jak dlouho jim to sem může trvat?

„No tak, sestro, na co čekáš?“ Tesák vystrčil hruď a vycenil zuby, ale Štístkovi došlo, že navzdory všem okolnostem Bouři neublíží. Do Tesákova hlasu se vkradl prosebný tón. „Bude lepší, když půjdeš dobrovolně. Blade ti neodpustí, když se budeš vzpouzet.“

Bouře na něj upřela pohled. „A já neodpustím tobě, jestli se jenom dotkneš psů z mojí smečky. Jestli se někdo dotkne Marty, Štístka nebo ostatních, osobně mu strhám kůži z hlavy a z jeho očí nadělám krmení pro mořské ptáky. Nikdo ho nepohřbí a Zeměpsice ho nepřijme. Nechám ho shnít. Dobře mě poslouchej, Tesáku – budu bojovat, dokud nebudou všichni hlídací psi mrtví, i kdybych měla sama padnout!“

Štístko se otřásl. Bouře byla odvážná a odhodlaná, ale z té děsivé výhrůžky se Štístkovi zježila srst. Nepochyboval, že to myslela naprosto vážně.

Tesák stiskl čelisti, ale neřekl nic. Ohlédl se za sebe a pak se otočil zpět ke své sestře. Rozzlobený štěkot jeho smečky se blížil, Štístko v něm už rozeznával i hlas Blade.

„Najděte to stěně!“ vyla. „Přiveďte ji ke mně! A přineste mi kůži toho žlutého psa!“

Štístko potlačil zakňučení a přál si, aby už se Tesák rozhodl.

Mladý hlídací pes se konečně rozhoupal. Štístka a ostatní okázale ignoroval, ale promluvil k Bouři. „Schovej se,“ zavrčel. „Pošlu je špatným směrem. Aby bylo jasno – dělám to jenom proto, že pořád doufám, že dostaneš rozum. Patříš k nám, ke své skutečné rodině.“

Bouře vděčně sklonila hlavu. „Díky.“

Hlídací psi už byli téměř na kraji města. „Tudy!“ štěkl Štístko. Kousek couvl, aby se mohl rozběhnout, a snažil se nemyslet na pád, který by ho čekal, kdyby udělal chybu. Luna a Bella přeskočily díru po prasklém prknu hned po něm. Následovala je Marta, která se zaduněním dopadla na prkna na druhé straně. Bouře měla kratší tlapy než ostatní, ale bez zaváhání je následovala. Zadníma nohama dopadla na hranu prkna, chvíli to vypadalo, že se převáží dozadu, ale nakonec získala zpět rovnováhu a rozběhla se za svými přáteli. Štísko v duchu děkoval Psím duchům, že s nimi nebyl žádný z menších členů smečky. Pochyboval, že by Sluníčko nebo Kňoura dokázali tu díru přeskočit.

Štístko spěchal k té malé budově plné míčků, kroužků a hraček. „Sem!“ zaštěkal a vyskočil na pult. Luna, Bella a Bouře ho následovaly a ladně přeskočily přes pult dovnitř. Marta neprojevila tolik grácie, místo toho se předními tlapami chytila pultu a překulila se přes něj. S tichým zaduněním se svalila na hromadu měkkých hraček. Všichni se zahrabali do hraček, co nejhlouběji to šlo. Štístko zatajil dech a nastražil uši.

„Kde jsou ti kříženci?“ zaduněl Bladin hlas. Už musela být u oblouku na začátku plošiny.

„Tady ne,“ zaštěkal Tesák. „Víděl jsem je běžet po písku směrem k řece.“

„K řece!“ zavelela Blade. „Pitomé štěně, proč jsi je nechytil?“

Tesák bolestně vyjekl. Štístko se zamračil. Blade ho musela ošklivě kousknout.

„Omlouvám se, Blade,“ kňučel Tesák.

„Tak ty se omlouváš?“ zavrčela.

Ozvalo se hlasité štěkání, musela tam už být celá smečka. Štístko se snažil nepředstavovat si Tesáka obklíčeného rozzlobenými hlídacími psy. Snažil se přesvědčit sám sebe, že si Tesák zvolil svůj osud dobrovolně, ale stejně se nemohl ubránit tomu, aby ho nelitoval.

„Byli moc daleko,“ zafňukal Tesák. „Příště už mi neutečou.“

„To bych ti radil!“ zavrčel další hlas. Štístko ho poznával, byl to hnědý hlídací pes Žezlonoš, Bladin Beta.

Bouře ležící vedle Štístka tichounce zakňučela. „To nic, Tesákovi se nic nestane,“ zašeptal Štístko, i když si nebyl jistý, jestli je to pravda.

„Jdeme!“ zavelela Blade. „Nestojí mi za námahu. Měli jsme to neužitečné štěně nechat shnít s těmi vořechy. Dnes může zapomenout na jídlo. Snad mu trochu hladovění navrátí jeho bojovného ducha!“ Hlídací psi štěkali na souhlas a jejich hlasy se začaly ztrácet v dálce, jak se vraceli zpět do města.

Štístko si s úlevou oddychl. Tentokrát Blade utekli. Bylo mu ale jasné, že tímhle nic nekončí. Hlídací psi se postarají o to, že se neviděli naposled.

KAPITOLA SEDMÁ

Všichni zůstali ležet bez hnutí, dokud se štěkot hlídacích psů zcela nevytratil a dokud neslyšeli nic kromě neúnavného hučení vln na Nekonečném jezeře pod nimi.

Bella vykoukla zpod plyšového králíka. „To bylo jen tak tak,“ vydechla. „Ale přinejmenším jsme něco zjistili.“

„Zjistili jsme toho hodně,“ souhlasil Štístko. „Teď už víme, kde je tábor hlídacích psů a kudy chodí jejich hlídky.“ Podíval se na Bouři, která se postavila a oklepávala se. „Taky víme, že Tesák zůstal věrný svojí sestře a ne Blade. Možná ještě není úplně ztracený.“

Bouře naklonila hlavu na stranu a zavrtěla ocasem.

Luna se poškrábala za uchem a napřímila se. „Vůbec jsme sem neměli chodit!“

Štístko si povzdychl. „Dobře, teď se hlavně potřebujeme dostat co nejdál od hlídacích psů. Musíme se vrátit a najít pach Divoké smečky.“ Ostatní souhlasili a následovali Lunu, která vylezla na pult a seskočila z něj dolů na prkna.

Bouře se zamračeně dívala na oblohu.

Štístko jí olízl ouško. „Copak je?“

Otočila k němu hlavu. „Už se stmívá. Sluneční pes byl ještě před chvílí úplně nahoře na obloze. Kam tak pospíchá?“

Její poznámka ho překvapila. Copak nikdy neslyšela o ročních obdobích? Štístko občas zapomínal, že Bouře je, navzdory své odvaze a houževnatosti, což byly vlastnosti zkušených psů, ještě velmi mladá. Dosud nezažila změny podnebí a nemohla proto tušit, že se dny zkracují.

„Když začne být chladno, tak Sluneční pes nechce zůstávat moc dlouho venku,“ vysvětlil jí. „Raději odpočívá v teple, takže tráví méně času na obloze. Tomu období říkáme Ledový vítr. Potom se začne oteplovat a začnou kvést rostliny, což se mu líbí. Tomu říkáme Stromokvět. Po Stromovém květu už Sluneční pes zůstává venku mnohem déle, dny jsou horké a zdají se být nekonečně dlouhé – tomu říkáme Dlouhé světlo.“

Bouře vyvalila oči. „A co je po Dlouhém světlu?“

Štístko jí olízl čumáček. „Po Dlouhém světlu je Rudolistí. Stromy začnou shazovat srst, ochladí se a dny se začnou zkracovat. Pak zase nastane Ledový vítr.“

Obešli okraj města a vydali se do písečných kopců. Krčili se ve větru a snažili se znovu najít pach Divoké smečky.

„Měli bychom se držet písku,“ řekla Luna. „Špatně se po něm chodí, ale je tu menší riziko, že nás najdou hlídací psi. Navíc je tam stopa smečky.“

Nikdo nic nenamítal. Šplhali do kopců a zachytávali se trsů dlouhé trávy, aby neklouzali zpět dolů. Štístko se ohlédl. Na jedné straně leželo město, na druhé straně tekla řeka a přímo za nimi byla dřevěná plošina stojící na kůlech nad Nekonečným jezerem.

Štístko našel pach Divoké smečky. Teď už bylo možné jasně rozeznat pachy jednotlivých psů, Alfy, Spring, Hvězdy... Štístkem projela vlna nadšení. V tomhle terénu se jen vlečeme a navíc se stmívá. Musí tu přece být nějaká snazší cesta. Pokračoval dál a pohledem přejížděl po písečných dunách. Vtom uviděl hromadu bílých balvanů. Nadšeně se k nim rozběhl a vrtěl ocasem. Za kameny se zvedala skála jako most přes písek.

„Tudy!“ zaštěkal. Na kamenech bylo mnohem snazší najít oporu pro tlapky, ale skála byla tak příkrá, až bylo nepříjemné po ní šplhat. Psi po ní lezli jeden za druhým a hlasitě oddychovali. Štístko kontroloval, jak je na tom Bouře a jestli nezačíná být unavená. Štěně muselo běžet do svahu, aby udrželo krok s ostatními. Čelisti mělo pevně sevřené soustředěním, ale nestěžovalo si.

Štístko a Bella byli nahoře jako první. Luna a Marta se objevily o chvíli později následované Bouří. Snažili se popadnout dech a shlíželi dolů na město. Z výšky vypadalo jako docela malé – nebylo to nic ve srovnání s velkoměstem, ve kterém kdysi žili Štístko, Bella a Marta.

Štístko pozoroval vzdálené ulice. „Je tam hrozná tma.“

„Protože Sluneční pes jde spát,“ řekla Bouře.

„V našem městě to takové nebylo,“ řekla Bella. „Ne před Velkým zavrčením.“

Malá hlídací fenka naklonila hlavu a dívala se střídavě na Bellu a na město. „Ve městě Sluneční pes nespí?“

Bella si olízla tlapku. „Spí, ale přesto tam bylo světlo. Dlouhé packy zapalovaly malé ohně.“

Luna vycenila tesáky. „Nebezpečná stvoření.“

Marta je začala obhajovat. „Ty ohně byly bezpečné. Vlastně to nebyly ohně, jenom koule světla, které nevydávaly žádné teplo.“

„Ale proč?“ zeptala se Bouře.

Bella zastříhala ušima. „Asi nemají rády tmu.“

Štístko poslouchal jejich hovor, ale zároveň si všiml, že skála, na které stáli, ční přímo nad Nekonečným jezerem. Je to útes!

Vyšplhal po úzké pěšině na úplný vrchol skály a vydýchal se. Sluneční pes se nořil do vody, jeho jantarový ocas už se dotýkal hladiny a vlny se leskly v jeho světle. Štístko si prohlížel třpytící se vodní plochu. Plochý písčitý břeh na této straně jezera se od řeky stáčel kolem města a pokračoval dál, tak daleko, kam jen oko dohlédlo. A břeh na druhé straně...

Bella se objevila vedle Štístka a vydechla. „To není možné.“ Ostatní ji uslyšeli a vyšplhali nahoru za nimi, aby se podívali na ten zvláštní úkaz.

Štístko pomalu přikývl. Stříbřitá voda sahala až do nekonečna, tam, kde se Sluneční pes nořil pod oblohu.

Na druhé straně žádný břeh není.

„Opravdu je nekonečné,“ vzdychla Bouře.

Marta hlasitě oddychovala. „A taky se pohnulo.“

„Pohnulo?“ Bella nakrčila obočí.

„Když jsme byli dole na břehu, sahala voda až k okraji města a pod tu dřevěnou plošinu. Podívej se, kde je teď.“

Štístko přimhouřil oči. Marta měla pravdu! Vlny se stáhly dál od břehu a nechaly za sebou mnoho psích délek tmavého mokrého písku.

Luna se otřásla a zahleděla se směrem k městu. „Alespoň už se nemusíme bát hlídacích psů. Musíme se ale vrátit zpátky na břeh. Cítím naši smečku. Je to tak, jak jsem říkala – museli jít stejnou cestou od řeky, potom uhnuli, aby obešli město, a pak se vrátili k jezeru.“

Štístko ji s obdivem pozoroval. Když zavětřil, skutečně cítil pach smečky – přicházel od břehu jezera, z druhé strany osady dlouhých pacek.

Psi začali opatrně sestupovat dolů a obcházeli balvany a hromady písku. Město nechali za sebou. Když se Štístko ohlédl, spatřil už jen obrysy poničených budov. Hlídací psi zůstali bezpečně daleko, schovaní uprostřed temného bludiště ulic.

Štístko a Bella znovu ožili, teď když pach Divoké smečky začal znovu sílit. Luna vrtěla ocasem a klouzala se dolů po úbočí písečných dun. „Cítím Brouka a Bodlinu!“ zaštěkala. „Tudy!“

Ostatní pospíchali za ní a proplétali se členitým terénem směrem ke břehu Nekonečného jezera. Štístko se na chvíli zastavil a nechal Martu a Bouři, aby ho předběhly. Rychle se stmívalo a Sluneční pes už se skoro celý ponořil do vody. Jen jeho zářící vousy se ještě odrážely od zvlněné hladiny. Nekončené jezero teď bylo dál, přesně, jak říkala Marta, ale stále hučelo, syčelo a rozbíjelo se o břeh. Bylo neúnavné.

Štísko si přál být stejně silný jako vlny. Unavené tlapky bolely a oči se mu začínaly klížit. Jak se asi cítí Bouře? „Už je skoro neslunce!“ štěkl. „Dnes už je nedohoníme.“

„Dohoníme!“ odpověděla Luna. Uháněla k rozeklanému skalisku a zuřivě vrtěla ocasem. „Už jenom kousek!“ S čenichem těsně nad zemí oběhla skálu a ostatní ji následovali.

Za skálou už žádné další překážky nebyly a psi se znovu ocitli na plochém písčitém břehu Nekonečného jezera. Voda se ztrácela v dálce proti obzoru. Z oblohy se na ně dívala Měsíční psice – byla skoro v úplňku, ale písek pohlcoval její světlo.

„Štístko má pravdu,“ štěkla Bella. „Měli bychom najít nějaký úkryt, kde bychom si mohli odpočinout. Smečku dohoníme ráno.“ Prošla se po vlhkém písku k dalšímu bílému skalisku. „Podívejte, tady je jeskyně. Bude tam větší sucho a teplo než tady venku.“

Luna se rozhlédla kolem sebe a svěsila ocas. „Možná je opravdu moc velká tma na to, abychom šli dál, když to tu neznáme. Vyrazíme hned za úsvitu.“ Následovala Bellu k jeskyni.

Marta a Štístko šli za nimi, ale Bouře váhala. Tmavé oči se jí třpytily. „Jsme si jistí, že bychom tam měli jít?“ zakňučela. „V té jeskyni může být úplně cokoliv. Nebylo by bezpečnější zůstat tady na písku? Mohli bychom se schovat tamhle pod těmi keři.“

Bella se na ni podrážděně otočila. „Přestaň se chovat jako malé štěně! Všem je nám zima a jsme unavení. Tady venku bychom akorát zmrzli. To ses nenaučila vůbec nic o přežití v divočině?“

„Nech ji na pokoji!“ zavrčela Marta. Černá fena se ztrácela v rostoucím šeru a její obrys připomínal spíše chodící balvan než psa. „Bouře má pravdu! Nevíme, co tam dole je. Opravdu to může být nebezpečné. Nežijí náhodou v jeskyních obří kožichy?“

Štístko trochu znervózněl, protože si dobře vzpomínal na to děsivé zvíře, na které narazili v lese, když s Alfou stopovali štěňata hlídacích psů. Opravdu žijí obří kožichy v jeskyních? Zamračil se a prohlížel si tmavou díru ve skále. Nedokázal si představit, že by tam nějaký obří kožich mohl být, ne tak daleko od lesů.

Bouře se přitiskla k Martině boku a třásla se zimou. Štístko se kolem nich protáhl, vešel do jeskyně a obezřetně začichal. Nebyla o moc větší než ty budovy na dřevěné plošině a zemi pokrýval písek. No výborně... Štístko doufal, že tam bude něco, co by více hřálo, třeba naplavené dřevo nebo listí.

Pomalu obešel celou jeskyni. Její povrch se na jedné straně zvedal a končil stěnou z kamenů plných výčnělků a prohlubní. Štístko je prozkoumal a ucítil z nich vlhký pach Nekonečného jezera. V čenichu ho zaštípala vůně soli a říční trávy.

Štístko se vydal ven z jeskyně. Ostatní stály u vchodu a hašteřily se.

„Co ty můžeš vědět o obřích kožiších?“ říkala zrovna Bella. „Byla jsi vodítkový pes. Ve městě žádné obří kožichy nežijí.“

„Ty jsi taky byla vodítková,“ podotkla Marta. „Takže taky nejsi žádná odbornice. Zato tady Bouře viděla obří kožich na vlastní oči.“

„No a? To přece neznamená, že o nich ví první a poslední!“ Bella hrábla tlapkou do písku. „V té jeskyni vůbec nic není.“

„Nic tam není,“ potvrdil Štístko a doufal, že tím hádka skončí. „Není to ten nejlepší úkryt na světě, ale přinejmenším je ta jeskyně prázdná, suchá a chráněná před větrem.“

„Co jsem říkala?“ zasyčela Bella a napochodovala dovnitř. Ostatní šli mlčky za ní a lehali si každý do jednoho rohu, co nejdál od ostatních. Jen Marta a Bouře zůstaly spolu.

Štístko se usadil na vyvýšené straně jeskyně, která byla nejdále od vchodu, a položil si hlavu na zem. Věděl, že Nekonečné jezero je daleko, ale jeho neúnavné hučení doléhalo až sem a rušilo ho. Zkusil si zakrýt uši tlapkami, aby ten zvuk neslyšel, ale nepomohlo to. Jen k němu přestalo doléhat oddychování a chrápání ostatních psů. Až teď si vzpomněl na Velké vytí. Možná by jim pomohlo a necítili by se pak tak osamělí...

Štístko zavřel oči a najednou ucítil, že se vedle něj uvelebila Bella. To ho uklidnilo. Za chvilku se objevila Luna a přitiskla se ke Štístkovi z druhé strany. Vzápětí se přidaly i Marta s Bouří, a tak nakonec všichni leželi pohromadě. Štístko cítil uklidňující teplo jejich těl. Připomínalo mu to tu první noc po Velkém zavrčení, kdy se k sobě tiskli s Hvězdou pod keřem a pak se probudili do úplně jiného světa.

Štístko se třásl a krčil se před větrem, který se mu zakusoval do kožichu. Měsíční psice zmizela a nebylo jiného světla mimo hvězd. Štístko se díval do tmy. Když si na ni jeho oči zvykly, zjistil, že stojí na výběžku černé skály, na malém kamenném ostrově obklopeném vodou. Chtěl jít směrem k vodě, ale zarazil se. Voda se nehýbala, byla zmrzlá. Když Štístko sklonil hlavu, uviděl na jejím povrchu bílé obrazce, tenké jako pavučina. Obloha byla černá jako bouřkový mrak, ale když Štístko natáhl hlavu, uviděl v dálce kruh jantarového světla. Byl to vycházející Sluneční pes, nebo něco jiného?

Udělal krok a položil přední tlapku na led. Mrazivý chlad pálil jako oheň a Štístko zavyl bolestí a rychle stáhl tlapku zpět. Olizoval si ji a zíral do dálky. Světelný kruh byl pořád vidět, ale zdálo se, že je dále než předtím... Štístko nějakým způsobem věděl, že se k němu musí dostat, ale netušil, jak se dostane přes ledovou pustinu. Kroužil po černé skále a přemýšlel, co má dělat. Je sám, uvězněný na ostrově a Ledový vítr se blíží.

Ozvalo se syčení a Štístko se zatočil dokola, aby zjistil, odkud to přichází. Led se začal šířit po skále a ta se pod jeho dotykem měnila ve třpytivý čirý kámen. Štístkovi se sevřelo hrdlo. Rychle se otočil. Led se pomalu šířil po skále ze všech stran, tiše praskal a syčel svým chladným bílým jazykem a pokrýval zemi přízračným kožichem.

„Bello! Hvězdo!“ vykřikl Štístko.

Nikdo mu však nepřišel na pomoc.

Led už byl blízko a šeptal mu pod tlapkami. Štístko s hrůzou sledoval, jak mu šplhá po nohou a pálí ho svým smrtícím dotykem a mění mu srst v křehkou bílou jinovatku. Pokusil se vysvobodit, ale zmrzlé nohy ho neposlouchaly. Chtěl znovu vykřiknout, ale mráz mu sevřel čelisti.

Jantarové světlo v dálce zablikalo a zmizelo. Zůstal jen mráz a temnota... a tou temnotou se k němu neslo zuřivé vytí bojujících psů.

Štístko otevřel oči. Chvíli mu trvalo, než si uvědomil, že je v jeskyni u Nekonečného jezera. Slyšel, jak jeho vlny hučí a narážejí na břeh. Nebylo zamrzlé jako ve snu. Přišlo mu, že zvuky jezera nejsou tak vzdálené, jako když se ukládali ke spánku.

V jeskyni byla větší tma než předtím, jako by Měsíční psice skutečně zmizela. Štístko se třásl zimou. Ostatní byly pořád stočené kolem něj, ale ani jejich teplo už nepomáhalo. Štístko vstal, opatrně, aby nikoho nevzbudil.

Natřesu si kožich, jak nás to učila Luna. Možná to bude stačit.

Vyrazil k východu. Písek mu tiše křupal po tlapkami, dokud nešlápl do něčeho studeného a mokrého. Štístko zděšeně uskočil. Voda! Nekonečné jezero už neburácelo a nesyčelo kdesi v dálce, ale přímo před jeskyní. Slaná voda se přelila dovnitř do jeskyně a zablokovala východ.

Štístko byl tak vyděšený, že nemohl mluvit. Nakonec se mu podařilo zakňučet. „Vstávejte! Jezero se pohnulo! Jsme v pasti!“

KAPITOLA OSMÁ

Všichni byli okamžitě vzhůru.

„Co se stalo?“ zaštěkala Bella a rozběhla se k východu. Zarazila se, sotva vběhla do vody. „Odkud se tu vzala?“

„Z Nekonečného jezera!“ zavyl Štístko. „Vylilo se z břehů!“

Venku se přihnala nová vlna a voda se nahrnula dovnitř, vířící a bublající. Vyvýšená část jeskyně se proměnila v ostrov. Psi se k sobě přitiskli a ve slaném vzduchu se šířil pach jejich strachu.

Luně se ve tmě zaleskly oči. „Stoupá tak rychle!“

„Prozkoumám to.“ Marta seskočila z vyvýšeniny a vrhla se do vody. Její hlava se ponořila pod hladinu a pak se zase vynořila. Marta se ze všech sil snažila plavat proti proudu, aby se dostala ven. Zatřásla hlavou, potopila se a zmizela ostatním z dohledu. Štístko a Bella si vyměnili nervózní pohledy a čekali, až se statečná vodní fena vynoří. Bouře kňučela strachy. O chvíli později se však Martina hlava objevila nad hladinou.

Marta se vyškrábala na písečný ostrůvek a oklepala se. Její tělo se chvělo chladem. „Je tak ledová,“ zakňučela. „Museli bychom bojovat s proudem, abychom se dostali ven. Je to jako snažit se prorazit zeď z vody. V životě jsem nic takového nezažila. Já bych to možná zvládla, ale bojím se, že vy ostatní ne.“

Na Lunu toho bylo příliš. „Jsme v pasti! Jsme v pasti!“ zavyla v hrůze a začala běhat dokola. Vrazila přitom do Bouře, která uskočila a zavrčela. Štístko cítil, jak v něm narůstá panika. Srdce mu bušilo jako o závod a kožich se mu ježil. Je tu taková zima, taková tma!

„Utopíme se!“ zakvílela Bouře. „Zmrzneme a utopíme se!“ Začala se točit na místě a strčila do Belly, která se po ní okamžitě ohnala.

Jestli se přestaneme ovládat, můžeme si navzájem ublížit, uvědomil si Štístko vyděšeně. Musím se uklidnit. Všichni se musíme uklidnit, jestli se chceme dostat ven!

Voda vířila všude kolem nich, leskla se ve slabém světle a šplouchala o okraje vyvýšeniny, na které stáli.

„Zeměpsice, zachraň nás!“ zavyla Luna. „Pomoz nám dostat se pryč!“

„Ta zrovna!“ štěkla Bella. „Nevšimli jste si, že poslední dobou není k psům dvakrát laskavá? Neviděli jste, co udělala s tím městem? To není nic proti tomu, jak zničila město, ve kterém jsem žila. Zeměpsice způsobila Velké zavrčení! Všechno nám vzala! Tohle všechno je její vina!“

Štístko sebou trhl. V hloubi duše choval podezření, že jeho sestra má pravdu – že jim Zeměpsice skutečně spíše ubližuje, než aby jim byla nakloněná. Ale jak je to možné? Vzpomněl si, co mu kdysi řekla maminka: „Zeměpsice si nás bere až po naší smrti. Do té doby nás chrání a dává nám sílu. Hlídá nás ve dne i v noci. Když ji budeš potřebovat, pomůže ti.“ Neochránila ho snad Zeměpsice, když jako štěně spadl do zvířecí nory? Co když se Bella mýlí? Co když Zeměpsice za Velké zavrčení ve skutečnosti nemohla?

Štístko se otočil zády k vodě. Slyšel ji, jak teče dovnitř, ale snažil se ten děsivý zvuk vytěsnit, stejně jako kňučení a štěkot ostatních. Snažil se soustředit a pečlivě očichával kameny. Najednou mu cuklo ve vousech a něco mu načechralo srst na čenichu. Byl to slaboučký závan vzduchu. Průduch!

Bude ale dost široký na to, aby tudy mohli utéct?

Otočil se a spatřil Lunu, jak vrhá výhružný pohled na Bouři. „Nech toho, Bouře za to nemůže!“

„A kdo teda?“ zavrčela Luna. „Nebýt hlídacích psů, už bychom byli dávno zpátky ve smečce. Ale ne, my jsme museli jít za nimi a snažili jsme se zjistit, co mají za lubem, protože chtějí zpátky svoje štěně! A teď jsme tady!“

Bouře se nepokoušela bránit, jen zvedla hlavu a žalostně zakňučela. Voda se zvedla a zalila jejich písečný ostrůvek. S ledovým syčením se přehnala Štístkovi přes tlapky.

„Možná je tu cesta ven!“ štěkl Štístko.

To je ztišilo.

„Poslouchejte mě pozorně,“ naléhal Štístko. „Myslím si, že dál v jeskyni je díra. Je za těmi kameny. Možná se tam dokážeme prohrabat.“

Belle se leskly oči. „Co když je to jako králičí nora, plné zákrutů a slepých uliček?“

Štístka už napadlo totéž. Díval se na vířící vodu. S další vlnou se hladina opět zvedla a přelila se jim přes tlapky. Nebude trvat dlouho a celý ostrov skončí pod hladinou.

„Voda stoupá strašně rychle!“ zaštěkala Bella. „Ta cesta bude určitě úzká a budeme muset jít jeden po druhém. I kdybys našel cestu ven, my ostatní se můžeme ztratit.“

Štístkovi se pod nohama převalila další ledová vlna a měl co dělat, aby potlačil nával paniky. „Budeme se muset držet pohromadě.“

Luna zvedla hlavu. „Já vím, jak na to! Každý se chytí ocasu toho před sebou. Netahejte za něj, jenom ho držte v zubech. Takhle se nerozdělíme a nikoho neztratíme.“

„Dobrý nápad!“ zaštěkal Štístko.

„Půjdu poslední,“ řekla Marta. „Mám nejtěžší kožich a nevadí mi, kdy se namočím... a taky dokážu nejdéle z vás zadržet dech.“

Štístko byl dojatý. Předpokládal, že Marta měla instinktivní touhu co nejrychleji utéct pryč, stejně jako všichni ostatní. Jenže Marta byla pravým psem ze smečky, vždy myslícím na ostatní. „Jsi tak statečná,“ řekl jí. „Máme štěstí, že tě tu máme.“ Otočil se a ucítil, jak se mu Bella opatrně zakousla do oháňky.

Otočil hlavu a zavolal. „Všichni připraveni? Máte všichni někoho, kdo vás povede?“

„Všichni kromě tebe,“ zamumlala Bella.

„Já mám Zeměpsici,“ odpověděl Štístko. „Ta nás odtud všechny vyvede.“

Luna, která stála za Bellou, s nadějí zakňučela, ale Štístkova sestra zůstala zticha. Bylo mu jasné, že není zrovna přesvědčená o tom, že Psí duch stojí na jejich straně.

„Ten písek se začíná drolit!“ zakňučela Marta zezadu. „Potápíme se!“

„Rychle nahoru, sem na ty kameny!“ štěkl Štístko a vyrazil. Šplhal po kamení podél stěny jeskyně a našel úzký příkrý průduch. Byla tam naprostá tma. Závan čerstvého vzduchu byl silnější a Štístko se jím nechal vést. Cítil tíhu Belly a slyšel škrábání jejích drápů, jak šplhala za ním, i křupání písku pod nohama ostatních.

Voda na ně teď nemohla dosáhnout, ale Štísko ji pořád slyšel, jak šplouchá v jeskyni pod nimi a stále stoupá. Snažil se soustředit na závany čerstvého vzduchu, které se objevovaly a mizely ve slaném ovzduší plném pachu strachu.

Zarazil se. V temnotě před sebou cítil, že se cesta rozvětvuje.

„Rychle!“ zakňučela Luna. „Začíná tu být mokro!“

Prosím, Zeměpsice, ukaž mi cestu.

„Štístko!“ zavrčela Luna s rostoucí netrpělivostí. V náhlém popudu se vydal doprava. Měl pocit, že odtamtud cítil vát čerstvý vzduch, ale jistý si tím nebyl. Slyšel, jak ostatní spěchají za ním.

Povrch tunelu se změnil, místo písku najednou šli po kluzké skále. Štístkovi podjely tlapy a strhl s sebou několik kamenů. Jeden z nich ho zasáhl do přední packy a Štístko vyjekl bolestí. Packa ho bolela při každém pohybu a ve vzduchu cítil svou vlastní krev. Cítily ji o ostatní.

„Co se ti stalo?“ zakvílela Bella.

„Je v pořádku?“ zakňučela Bouře a její hlas se nesl s ozvěnou úzkým tunelem.

Štísko si olízl tlapku a zkusil se na ni postavit. Vypadalo to, že unese jeho váhu, když bude opatrný. „Nic to není,“ řekl. „Pořád jsme tu všichni?“

„Ano!“ štěkla Bella a na chvíli se pustila jeho ocasu.

„Ano!“ zakňučely Luna a Bouře.

„Já jsem tu taky,“ zabručela Marta. „A voda pořád stoupá...“

„Tak si musíme pospíšit.“ Štístko vyrazil kupředu a trochu kulhal. Voda už mu sahala po packy a v úzké chodbě rychle stoupala. Marta a Bouře vzadu na tom budou ještě hůř.

Štístko zrychlil a snažil se už neuklouznout po mokré skále. Postupoval dál chodbou a větřil ve snaze najít čerstvý vzduch. Nohy už měl skoro celé ve vodě a hladina se blížila k jeho břichu. Chodba prudce zatáčela a v cestě jim ležela hromada špičatých kamenů. Štístko ji opatrně přelezl a cítil, jak se mu Bella pevně zakousla do oháňky. Za chvíli byla na druhé straně a její sevření zase trochu polevilo.

Štístko se zhluboka nadechl. Byla tam! Vůně čerstvého vzduchu. Štístko napůl běžel a napůl plaval ledovou vodou směrem, odkud přicházela.

„Pomoc!“ zaštěkala Marta. „Zastavte!“

Štístkovi se rozbušilo srdce. Jestli Marta štěká, tak se nedrží Bouřina ocasu... a jestli se nedrží Bouřina ocasu... to snad ne!

„Kde je Bouře?“ vyštěkl.

Martin hlas byl plný zoufalství. „Vyklouzla mi!“

„A pustila i můj ocas!“ zakňučela Luna. „Nevím, kam zmizela, a voda je hrozně vysoko! Umí vůbec plavat?“

„Všichni zůstaňte stát na místě!“ zavelel Štístko. Marta začala štěkat. „Ticho!“ okřikl ji. Všichni ztuhli. Štístko se snažil zakrýt paniku ve svém hlase a zavolal: „Bouře? Bouře, kde jsi?“

Chvíli bylo slyšet jen šplouchání stoupající vody a oddychování ostatních psů. Pak se ozval její hlásek.

„Jsem tady! Nic mi není! Uklouzla jsem a celá se potopila, ale už je to v pořádku!“

Štístkovi spadl kámen ze srdce. Slyšel, jak Marta a Luna pomáhají štěněti na nohy a počkal, dokud všichni nebyli připraveni pokračovat dál. Zavětřil a snažil se ve štiplavém slaném ovzduší najít ten závan čerstvého vzduchu, který předtím sledoval. Co když se cesta ven svažuje? Všichni bychom se utopili.

„To nic,“ doléhal k němu hlas Luny uklidňující Bouři. „Dělej menší krůčky, je to bezpečnější.“

„Přesně tak,“ přizvukovala Marta.

Štístka ta přátelská péče dojala a dodala mu novou naději. Zvedl čenich a důkladně začichal a znovu ucítil ten závan sladkého čerstvého vzduchu. Objevil se jen na chvíli, ale to stačilo.

„Jdeme!“ štěkl a vyrazil kupředu. Chodba začala ostře stoupat.

Pokračovali dál, dokud nedošli k dalšímu rozcestí.

„Kam teď?“ Bella byla zadýchaná.

Štístko nastražil uši. Slyšel, jak se Nekonečné jezero převaluje v zaplavené jeskyni pod nimi, ale nedokázal odhadnout vzdálenost. Přinejmenším ale znovu utekli před stoupající vodou.

„Zeměpsice, veď mě,“ zamumlal Štístko.

Ostatní byli najednou úplně potichu. Štístko věděl, že čekají na odpověď. I on čekal, ale neobjevil se žádný záblesk světla, který by ho navedl správným směrem, žádný pocit tepla, žádná vůně. Musím se rozhodnout sám, pomyslel si Štístko a zacukal vousy. Nechtěl ostatní vystrašit, nechtěl, aby se cítili osamělí a opuštění Psími duchy. Je důležité říkat pravdu, ale ještě důležitější je udržet skupinu pohromadě a v klidu.

Odkašlal si. „Něco cítím!“ zalhal. „Zeměpsice mi říká... říká, že máme jít tudy!“ Zabočil doleva, začal šplhat a snažil se nevnímat bolest ve zraněné tlapce. Ostatní se nadšeně rozštěkali a následovali ho.

„Vede nás sama Zeměpsice,“ zamumlala Luna. „Všechno bude v pořádku!“

Dokonce i Bella, která předtím měla pochyby o záměrech Zeměpsice, Štístka vesele zatahala za ocas.

Chodba byla ještě příkřejší než předtím. Musíme být uvnitř toho útesu, pomyslel si Štístko a přemýšlel, kam je tunel zavede. Neodvažoval se připustit si, že možná vede ostatní do slepé uličky nebo do míst, kde bude chodba příliš úzká na to, aby se jí protáhli. Bokem škrtl o kámen. Nezužuje se ta chodba? Srdce mu bušilo a bolest v tlapce byla stále horší. Na chvíli se zastavil, aby si ji olízal. Točila se mu hlava. Moment, opravdu teď uslyšel...? Ne, to nemohl být pes. Jenže pak to uslyšel znovu, sice slabě, ale zřetelně – jasný, čistý hlas přicházející z druhé strany kamenné zdi.

„Ticho!“ zasyčel ostřeji, než chtěl. Ostatní ztuhli.

Štístko nastražil uši. Nedaleko od nich štěkala fena. Přes skálu nešla rozeznat její slova, ale Štístko přesto věděl, kdo to je – celou cestu se mu objevovala v myšlenkách, celou cestu toužil po tom, aby jim mohl znovu spatřit. „Hvězda!“ vydechl. Na chvíli měl pocit, že její hlas volá přímo jeho jméno, ale došlo mu, že Hvězda nemůže vědět, že je poblíž... zatím to neví.

Rozběhl se chodbou a jeho ocas vyklouzl z Bellina sevření. Uháněl po kamenném povrchu a už necítil bolest v tlapce. Hlasitě oddychoval a v uších cítil puls svého srdce. Běžel, dokud mu pod tlapkami místo kamení nezakřupala písčitá půda.

Najednou si uvědomil, že začíná trochu vidět. Tunel se zužoval a končil zdánlivě slepým koncem, ale prasklinami v půdě tam slabě prosvítalo denní světlo. Štístko se vrhl kupředu a začal zuřivě hrabat. Bella a Luna odhrnovaly vykopanou hlínu dál do tunelu. Štístko si celou dobu představoval Hvězdinu úzkou hlavu, její sametová ouška a velké hnědé oči. Naposledy zabral a celá stěna se před ním zhroutila na hromadu hlíny a písku.

Do temnoty pronikly oslňující sluneční paprsky.

KAPITOLA DEVÁTÁ

Štístko vyrazil z tunelu v oblaku písku a hlíny. Svalil se do trávy a slastně polykal doušky chladného čerstvého vzduchu. Kolem proskotačila Bella a hned po ní Bouře, nadšeně běhající sem a tam.

„Dokázali jsme to! Jsme z toho venku!“ vypískla Bouře. „Štístko, tys nás vyvedl ven!“

„Zeměpsice k tobě promluvila!“ zaštěkala Luna, lehla si a nechala na sebe dopadat paprsky Slunečního psa.

Marta si s povzdychnutím lehla vedle ní. Její hustý kožich byl celý obalený hlínou. Marta se pokusila očistit, ale po několika olíznutích tlapky to vzdala a pohodlně se natáhla. „Nikdy bych neřekla, že čerstvý vzduch bude chutnat takhle dobře.“

Bella se zuřivě oklepala. „I ten studený vítr je skvělý. Jakýkoliv vítr je skvělý.“ Vrátila se ke zhroucenému ústí tunelu a očichala ho. „Řekla bych, že to bývala liščí nora. V té hlíně zůstal jejich ostrý pach.“

Štístko jí pohlédl do očí. Vzpomínal si, jak jeho sestra uzavřela dohodu s liškami a poslala je do útoku proti Divoké smečce. Ale ty časy, kdy vodítkoví a divocí psi stáli proti sobě, už byly dávno pryč. I kdyby pach lišek Belle připomněl to temné období, nedala to najevo.

Štístko si protáhl přední tlapy a zvedl se, aby si prohlédl okolí. Tunel vedl na vrchol útesu. Štístko se opatrně naklonil přes jeho hranu a zachvěl se. Útes čněl přímo nad Nekonečným jezerem, které se převalovalo v hloubce pod ním a tříštilo se o šedou skálu.

Štístko odstoupil od hrany útesu a podíval se na druhou stranu. Byl tam mírný travnatý svah vedoucí do údolí chráněného před větrem. Dole rostlo několik malých stromů; byly první, které Štístko viděl od chvíle, co došli k Nekonečnému jezeru. Mezi jejich kmeny se něco zeleně lesklo. Štístko se olízl – hádal, že je to jezírko plné sladké vody.

Vypadá to jako příjemné a chráněné místo, skvělé tábořiště pro smečku. A kde jsou stromy, tam jsou veverky... a musí tam být i další kořist.

Kožich se mu zježil nadšením, když náhle ucítil pach smečky. Byla tak blízko, že snadno rozeznával pach každého psa – Alfy, Snap, Bruna, Sluníčka, Hvězdy... Pak znovu uslyšel její volání.

„Smečka je hned tady v tom údolí!“ vyštěkl. „Pojďte!“

Rozběhl se dolů po svahu, nadšený ze svobody a otevřeného prostoru. Vletěl mezi stromy a hned narazil na celou smečku. Byla tam i Hvězda, zrovna si olizovala tlapku. Štístko začal štěkat na uvítanou, když na něm něco přistálo a přišpendlilo ho to k zemi.

„Ani se nehni! Co jsi zač?“ zavrčel drsný starý hlas.

Štístko znal ten silný těžký pach. „Bruno! To jsem já!“

„Štístko?“ Starý pes z něj slezl. „Jsi to opravdu ty?“ Rozpačitě si olízl hnědý čumák. „Promiň, nepoznal jsem tvůj pach...“

Štístko si přičichl ke své tlapce. Byla cítit hlínou, bahnem, slanou vodou a liškami. Není divu, že mě Bruno nepoznal.

„Ty ses vrátil!“ zaštěkal vysoký hlas. Před Štístkem se objevila malá fenka a nadšeně poskakovala. Špinavý šedý kožich, kdysi měkký a bílý, měla zacuchaný do dlouhých chuchvalců. Štístko si všiml, jak je vyhublá.

„Sluníčko?“ řekl nejistě. Tolik se změnila...

Vedle ní se objevil Miky. „Štístko! Jsi to opravdu ty?“ Farmářský pes do něj na uvítanou šťouchl čenichem a jeho černobílý ocas rozvířil vzduch. V očích měl veselé jiskřičky, ale Štístko si nemohl nevšimnout, jak se mu pod kožichem rýsují kosti. Pak se na něj snesly malá Daisy, Snap a Spring a začaly ho nadšeně olizovat. Ustoupily však, když se mezi nimi tiše objevila Hvězda a sklonila svou úzkou hlavu.

Přitiskla k němu tvář. „Ráda tě vidím... Už jsem si říkala... že se ti možná něco stalo.“

Podívala se mu do očí a Štístkovi se zatajil dech. Byla tak krásná, i když měla temné kruhy pod očima a její tělo bylo kost a kůže. Je tak hubená, pomyslel si Štístko. Všichni jsou... Opětoval její pohled a cítil příjemné mrazení. Pak si Hvězda zřejmě vzpomněla, že je Beta, a ustoupila stranou. Důstojně si sedla pod strom a dívala se, jak smečka nadšeně poskakuje kolem Štístka.

Miky zvedl hlavu. „Je tu i Marta!“ Štístko a zbytek smečky se otočili a spatřili Martu, která se právě objevila mezi stromy. Vypadala už zase jako dřív, musela si pečlivě vyklepat hlínu ze svého hustého kožichu.

Bouře, Luna a Bella šly hned za ní. S nadšeným štěkotem se vítaly se zbytkem smečky.

„Maminko!“ Brouk a Bodlina se rozběhli k Luně a zabořili jí hlavy do kožichu. Luna si je přitáhla k sobě a olizovala jim uši. Oba vrtěli ocasem tak silně, až se jim zadečky houpaly sem a tam.

„Moje sladká štěňátka, vy jste tak vyrostla!“

Brouk vystrčil hrudníček. „Opravdu?“

Bodlina se odtáhla od maminky a zahleděla se mezi stromy. „A kde je tatínek?“

Brouk sklonil hlavu a začal se rozhlížet. Ostatní psi ztichli, větřili a přestávali vrtět ocasy. Štístko potlačil zakňučení a se svěšenýma ušima se díval na obě štěňata.

„Ano, kde je Bouřlivák?“

Štístko sebou trhl, když uslyšel ten vlčí hlas. Alfa se objevil mezi ostatními a podíval se na Lunu přes svůj dlouhý čumák. Vzduchem se šířil jeho pižmový pach.

Luna se celá zmenšila. Sklonila hlavu a tiše zakňučela, neschopná promluvit před svými štěňaty a ostatními psy. Vypadala, jako by prosila, aby jim to řekl někdo jiný.

Nikdo ze záchranné skupiny se k tomu však neměl. Štístko smutně přejel pohledem po Alfovi a ostatních psech, kteří napjatě čekali na odpověď. Zhluboka se nadechl. Budu jim to muset říct já...

„Bouřlivák odešel k Zeměpsici,“ řekl tiše a za žalostného kňučení smečky pokračoval. „Našli jsme ho uvězněného krutými dlouhými packami se žlutou srstí. Uvěznily i další zvířata. Byl tam kojot, lišky, ostrý drápek, i několik králíků. Všichni byli nemocní.“

Hvězda měla sevřené čelisti. „Proč byli nemocní?“

Štístko zavrtěl hlavou. „Já nevím. Bouřlivák se domníval, že je nutili pít tu zelenou říční vodu, tu, ze které bylo Brunovi tak zle.“ Starý pes zakňučel při té vzpomínce. Štístko se zamračil a snažil se přijít na to, proč by to dlouhé packy dělaly. „Možná se chtěly ujistit, že je ta voda pitná. Ale nebyla, protože i tak silný pes, jako byl Bouřlivák...“ Štískovi se zlomil hlas. Zavřel oči a snažil se vybavit si Bouřliváka tak, jak vypadal, než ho chytily dlouhé packy – jako statečného a mocného válečníka. Nechtěl myslet na to, jak vypadal před svou smrtí. Otevřel oči a pokračoval. „Bouřliváka i ostatní zvířata jsme osvobodili, ale už bylo pozdě. Byl zraněný uvnitř, bylo mu to vidět v očích. Cestou zpátky umřel.“ Štístkovi zacukaly vousy a zmlkl. Nedokázal pokračovat.

Bodlina zvedla hlavu a žalostně zavyla. Její bratr Brouk si lehl na zem, položil si hlavu na tlapky a zahleděl se do dálky. „Proč by to dlouhé packy dělaly?“ zeptal se nikoho a všech.

Alfa pomalu potřásl hlavou. „Je to velká ztráta, přijít o tak zdatného a věrného psa, jako byl Bouřlivák. Byl to pravý člen smečky a bude nám chybět.“ Spap a Spring zakňučely a sklonily hlavy. Daisy se dívala na své tlapky. Štístko se zamračil. V Alfově hlase zaznělo něco zvláštního – neupřímný tón předstíraného zármutku. Prohlédl si tvář vlčího psa, ale v jeho chladných žlutých očích se nezračily žádné emoce. Nemůže být tak smutný, jak se snaží působit. Kdyby se Bouřlivák vrátil, vyzval by Alfu na souboj o místo vůdce smečky.

Alfa si všiml, že na něj Štístko zírá. Jedno špičaté ucho se stáhlo dozadu, huňatý ocas se napjal.

„Stalo se toho víc,“ řekl Štístko rychle.

Poloviční vlk se posadil a začal si olizovat přední tlapu. Výraz zármutku zmizel. „Pokračuj.“

Štístko potlačil nával vzteku. Tolik k truchlení za Bouřliváka.

Bella na okamžik zachytila Štístkův pohled. Předpokládal, že ji napadlo totéž. Na druhou stranu, dívala se na něj celá smečka a bylo zbytečné očekávat, že Alfa bude v souvislosti s Bouřlivákovou smrtí cítit cokoliv jiného než úlevu. Odkašlal si. „Potom, co jsme osvobodili Bouřliváka, jsme narazili na Běsovu smečku.“

Sluníčko vyjekla a vykulila oči.

Snap zvedla hlavu. „Co se stalo?“ Srst na krku se jí zježila.

Štístko se na chvíli zamyslel, kolik se toho musí smečka dozvědět. Běs byl mrtvý, jeho smečka už nepředstavovala hrozbu.

„Došlo k boji a Běs v něm padl. Byl šílený a zuřivý, přinutil svou smečku, aby na nás zaútočila. Neměli jsme jinou možnost než se bránit.“

Luna se otřásla a tiše zakňučela. „Postihl ho jeden z těch jeho zvláštních záchvatů.“

Alfa položil tlapu na zem. Jeho uši se otočily dopředu. „A tohle se stalo kdy?“

Štístko začal přecházet mezi ostatními psy. „Než jsme došli k Nekonečnému jezeru. Ale teď už se není čeho bát, když je Běs mrtvý.“ Štístko zahnal vzpomínku na Bouři stojící nad zkrvavenou mrtvolou toho šíleného psa. „Přinutil svou smečku bojovat. Bez něj nepředstavují žádnou hrozbu.“

Spring zatřásla svýma dlouhýma černýma ušima. „A co Pajda? Vždyť byl členem té smečky, ne? Je v pořádku?“ Její tmavé oči se zaleskly a opatrně zavrtěla ocasem.

Štístko se u ní zastavil. „Je živý a zdravý,“ ujistil ji.

„Pomohl nám, když Běs zaútočil,“ řekla. „Bojoval po našem boku.“

Spring začala vrtět ocasem a podívala se postupně na Lunu, Štístka, Bellu, Martu a Bouři. „Ale proč se nevrátil s vámi?“

Bella zvedla hlavu. „Zůstal se svou novou smečkou.“ Nasadila tajuplný výraz a na chvíli se odmlčela. „Stal se z něj Alfa.“

Několik psů zaštěkalo a Spring vytřeštila oči. „On je jejich Alfa ?“

Střela, štíhlá hnědobílá lovecká fenka, si olízla čenich. „Ale jak může...?“ Zachytila pohled Spring a provinile se přikrčila. „Já jen, že byl ošklivě zraněný, když od nás odešel. Mysleli jsme si... Já jsem moc ráda, že to zvládl, opravdu moc ráda... ale Alfa ?“

„Je to výjimečný pes,“ řekl Štístko. „A něco mě naučil. Ukázal mi, že síla může mít řadu podob. Nemusíš být stejná jako všichni ostatní, abys uspěla.“

„Můj bratr je Alfa!“ vydechla Spring nevěřícně.

Štístko pokýval svou zlatou hlavou. „Všichni ho respektují, Spring. Bude z něj skvělý Alfa. Je to dobrý bojovník, spravedlivý a věrný. Bez něj bychom to nezvládli.“

Smečka začala štěkat na Pajdovu počest. Štístko zastříhal ušima. Měl pocit, že uslyšel tiché zavrčení. Ohlédl se a všiml si, že Alfovi cukají pysky, Na chvíli se zaleskly bílé tesáky. Ostatní si toho možná nevšimli, ale já ho vidím. Nevěřím mu.

„Mrzí mě, že jsem k Pajdovi nebyla přívětivější, když nás našel ve městě,“ zakňučela Spring a svěsila ocas. „Měla jsem si ho víc vážit. Teď jsem na něj tak pyšná. Snad je šťastný se svou novou smečkou a snad ho ještě někdy uvidím.“

Střela k ní přišla o olízla jí čenich. „Neboj se, uvidíš,“ zašeptala.

„Pajda, vůdce smečky,“ štěkla Snap a vrtěla krátkým ocasem. „Toho by se jeden nenadál!“

„Dost už toho hloupého kvičení o tom třínohém psovi,“ zavrčel Alfa a ukázal své smrtící tesáky. „Koho zajímá nějaká podřadná smečka podvraťáků?“ Snap a ostatní psi ztichli, ale Bodlina ne. Luna jí olizovala ouška a snažila se ji utěšit. Její zoufalé vytí se sice proměnilo v tiché kňučení, ale když zbytek smečky ztichl, neslo se i to chladným vzduchem. Štístkovi ten žalostný zvuk trhal srdce.

Jestli bylo Alfovi štěněte líto, nedával to nijak najevo. Ignoroval jeho nářek a upíral pohled na Štístka. „Ještě něco?“

Štístko neměl jinou možnost než zvýšit hlas, aby ho bylo slyšet přes Bodlinin pláč. „Když jste šli po břehu jezera, museli jste narazit na město dlouhých pacek.“

„Viděli jsme ho a vyhnuli se mu,“ odpověděl Alfa a potvrdil tak Luninu domněnku, že to smečka raději vzala oklikou, než aby se byť jen přiblížila k osadě dlouhých pacek.

Štístko přikývl. „Chtěli jsme vás co nejrychleji dohnat. Abychom ušetřili čas, vzali jsme to zkratkou přes město a něco jsme objevili – nový tábor hlídacích psů.“

Smečkou projela vlna neklidu a ve vzduchu se objevil pach strachu. Alfovy žluté oči se rozšířily a zježila se mu srst na hřbetu. „Takže oni jsou ve městě? Já věděl, proč se mu vyhnout!“

„Utábořili se ve velké budově ve středu města.“

Kňoura, malý pes s krátkým čenichem, nakrčil svou vrásčitou tvář. „Tohle je katastrofa! Hlídací psi jsou kousek od nás!“

Střela vystrašeně zaštěkala.

Štístko viděl, že Spring znervózněla a zježil se jí hřbet. „Naopak,“ uklidňoval je. „Je to dobrá zpráva. Alespoň víme, kde jsou a že se tam usadili. Nestopují naši smečku. Stačí, když se nebudeme přibližovat k městu, to je všechno.“

„Proč bychom to dělali?“ odfrkl Alfa.

„Já bych se k tomu městu nepřiblížila, ani kdybyste mi zaplatili žvýkacími hračkami,“ vypískla Sluníčko s vykulenýma očima.

Štístko do ní šťouchl čumákem. „Nikdo tě nebude nutit, abys tam chodila.“

Sluníčko vesele zavrtěla ocasem. „Aha, tak to je pak všechno v pořádku.“

Alfa si protáhl své dlouhé nohy a vstal. „Jestli je to vše,..“ Otočil se k odchodu.

Štístko se obrátil k Bouři a povzbudivě na ni kývl. „Ještě jedna věc. Štěně, které jsi znal jako Lízinku, dospělo! Vyrostly jí druhé zuby a celou dobu nám pomáhala, věrná, oddaná a stejně užitečná jako kterýkoliv dospělý pes.“

Alfa se prudce se otočil.

Štístko pokračoval. „Před několika dny jsme uspořádali Slavnost pojmenování. Vybrala si jméno Bouře.“

Smečka překvapeně zaštěkala a obrátila svou pozornost k mladé feně.

Dobrosrdečná Snap k ní přistoupila jako první. „Blahopřeju, Bouře.“

Spring následovala jejího příkladu. „Vítej ve smečce, Bouře.“

„Vítej, Bouře,“ přidali se Miky a Bruno.

Gratulace přerušilo Alfovo rozzuřené zavytí. „Okamžitě toho nechte!“ Smečka ustoupila a Bouře se přikrčila, malá ouška přitisknutá k hlavě. Pohled Alfových vlčích očí se nejprve zabodl do Štístka a potom do všech ostatních členů záchranné výpravy, Belly, Marty a Luny. Bouři naopak zcela ignoroval, jako by mu štěně nestálo za povšimnutí. Ve Štístkovi se vzdouvala zlost.

Alfův pohled byl plný zlosti. „Jak se opovažujete provádět Slavnost pojmenování bez mého svolení?“

Luna si dávala pozor, aby mu nepohlédla do očí. „Nebyl jsi tam, Alfo. Měli jsme pocit, že je to správné. Bouře bojovala, aby nás ochránila před Běsem. Byla věrná a statečná a přišel její čas. Zasloužila si to.“

„Měli jste pocit, že je to správné?“ zopakoval Alfa. „Kdo jsi, abys o tom rozhodovala?“ Vycenil tesáky a Luna se stáhla. Brouk a Bodlina sledovali celý ten výjev s ocasy přitisknutými k boku, malá fenka konečně ztichla.

Štístkovi zacukaly pysky a potlačil zavrčení. Napřed všechna ta vznešená slova o Bouřlivákovi, ale kde je Alfův soucit teď? Netrvalo to dlouho a poloviční vlk projevil svou skutečnou povahu.

Alfa se mohutně oklepal. „Obřad proběhl bez mého svolení! Neproběhl správně, a proto nestojí ani za chlup.“ Konečně se podíval na Bouři, ale v jeho pohledu bylo tolik pohrdání, až se mladá fena přikrčila. Alfa se na ni sice díval, ale mluvil, jako by tam nebyla. „Nic se nemění. To štěně pořád zůstává tím, čím je – divokým a nevychovaným hlídacím psem. I nadále jí budete říkat Líza, pokud ji budete vůbec oslovovat.“

„Alfo, měj přece rozum...“ začala Marta a postavila se vedle Bouře.

„Nebo si to budete muset vyřídit se mnou ,“ zavrčel vlčí pes.

Marta smutně sklonila hlavu a olízla Bouři zátylek. Štěně vypadalo zničeně a pláclo sebou na zem. Jeden nebo dva psi něco zamumlali, ale nikdo jiný Alfovo rozhodnutí nezpochybnil.

Štístko zůstal potichu, i když se mu kožich ježil zlostí a pálilo ho v hrdle. Jméno, které si Bouře vybrala, ho znervózňovalo, ale bylo to její právo. Nemá cenu cokoliv říkat. Alfa by to jenom použil jako záminku k tomu, aby vyhodil Bouři ze smečky, což chce udělat už od počátku. Přesto by si však přál, aby se někdo Alfovi postavil. Díval se po ostatních a přemýšlel, kdo by mohl zaujmout Bouřlivákovo místo a stát se vyzyvatelem. Jeho pohled se zastavil u Hvězdy.

Možná byla hubenější než dřív, ale její šlachovité tělo pořád vypadalo silné a její oči byly jasné a pozorné. Bylo by možné ji přesvědčit, aby opustila své místo Bety? Štístko si nebyl jistý. Pokud by Alfu vyzvala, nemohl by to odmítnout. Potom by bojovali. Dokázala by Alfu porazit v boji?

Alfa se otočil a zamířil ke stromům. Schůze skončila.

Ve vzduchu bylo cítit napětí. Sluníčko přiběhla ke Štístkovi a zbytku záchranné skupiny. „Já vás všechny tak ráda vidím!“ řekla nadšeně s jazykem visícím z tlamy. Štístkovi stačil jediný pohled do její veselé tváře a hned měl lepší náladu. V kožichu na krku měla zapletenou větvičku, ale zřejmě o ní nevěděla. Očividně byla pořád Omegou celé smečky, ale ta úloha jí zřejmě vyhovovala. „Pojďte se mnou! Ukážu vám naše jezírko, kde se můžete napít a vymýt si tu špínu a písek z kožíšků!“

Štístko vděčně zaštěkal a následoval ji. Něco ho přimělo se ohlédnout. Alfa se zastavil pod stromy. Jeho silueta se ztrácela ve stínech, ale Štístko si byl jistý, že se vlčí pes dívá přímo na ně a pozoruje je přimhouřenýma očima. Štístkovi přejel mráz po zádech. Alfa něco chystá, pomyslel si, a já si nejsem jistý, že se mi to bude líbit.

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .