Zákon smečky

Trnitá cesta

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.albatros.cz

www.albatrosmedia.cz

Erin Hunterová

Zákon smečky – Trnitá cesta – e-kniha

Copyright © Albatros Media a.s., 2016

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Kapitola čtvrtá

Štístko se s trhnutím probudil a zachvěl se v nočním chladu. Vyklouzl ze zbytků svého snu, jako když had svléká kůži – úlomky ledu, které pálily a řezaly a vířily ve sněhové bouři, zatímco se psi navzájem trhali v bitvě, která jako by nikdy neměla skončit.

Psí Běsnění…

Byl to tentýž sen, který míval už od Velkého zavrčení.

Chlad, který cítil, byl dost skutečný. Kolem útulného pelechu z listí a mechu, kde ležel, slyšel kvílení větru ve větvích. Otřásl se a vyhrabal se z pelíšku.

Místo po jeho boku, kde Lízinka přitulená k němu usnula, bylo prázdné. Teplo jejího tělíčka bylo pryč. Lízinka! Kam se poděla?

Štístko se přikrčil, proplížil se pod větvemi, pak se postavil na všechny čtyři a protáhl se. Přeci to lehkomyslné štěně nemohlo odejít nikam daleko. Navíc uprostřed noci, kdy Hlídací psi vyli tak blízko, až je smečka zaslechla. To snad ne?

Strachem o Lízinku se mu ježila srst. Štístko proklouzl táborem a spícímu Alfovi se vyhnul velkým obloukem. Vlčí pes ležel rozvalený a spal. Z otevřených čelistí mu kapaly sliny a jeho obrovské tlapy sebou ze sna cukaly. Štístkovi se hlasitě rozbušilo srdce, ale jestli je Lízinka někde tam venku – a v chumlu spících těl na mýtině nebyla nikde vidět – tak ji Štístko musí najít, a to brzy. Kdyby se Alfa vzbudil a zjistil, že tu malá fenka schází, vyhodil by ji ze smečky nadobro. Takovou neposlušnost by netrpěl žádnému psu, natož Lízince, která už tak nebyla vítaná.

Proč, Lízinko? Proč ses musela zatoulat pryč zrovna o této noci? Jenže už ve chvíli, kdy se Štístko sám sebe v duchu ptal, věděl proč. Ta křivda, že se nemohla zapojit do Slavnosti Pojmenování, ji nejspíš hluboce zasáhla.

Štěně jedno hloupé – Alfa se časem vzpamatuje! Brzy si uvědomí, že si své místo ve smečce zasloužíš.

Nejdřív ji ale Štístko musí najít. Na okamžik zaváhal a pak vyšel z tábora. Teď už doopravdy porušuje příkazy. Tiše zavětřil a kráčel uschlým listím ke kraji lesa a snažil se, aby mu pod tlapkami moc nešustilo. Ve vzduchu byl cítit mráz, ale v jeho řízné kouřové vůni znovu rozeznal ten cizí štěněcí pach, který zachytil už předtím. Moc nevyprchal. Štístko se zamračil. Že by to přeci jen byla Lízinka? Přeci se nemohl zmýlit?

Stál na kraji písčitého náspu. Tady na něj a na Bellu předtím Lízinka čekala a připadalo mu to jako dobré místo, kde ji zkusit hledat nejdřív.

A opravdu, jakmile se Štístko tiše svezl dolů po písčině a vklouzl na mýtinu, rozeznal pohybující se siluetu. Měsíční psice byla už na nebi níž a nezářila tak jasně jako při slavnosti, ale přesto se v ledovém světle rýsoval Lízinčin obrys. Štístko si s úlevou oddechl.

Lízinka za něco tahala, přední tlapky měla pokrčené a zadeček zvednutý. Štístko se už chystal na ni zakňučet, když spatřil, jak se ze křoví vyvalilo cosi tmavého. Další štěně! A Lízinka si s ním hraje a předstírá, že se s ním pere o klacek. Jejich tiché přátelské vrčení a kňučení bylo v chladném vzduchu jasně slyšet.

Štístko se rozběhl a pak se udiveně zastavil.

Bručoun!

Byl to Lízinčin bratr, který dobrovolně odešel s Blade, když přišla k Alfovi a dožadovala se vrácení štěňat. Něco se ale na Bručounovi změnilo – Štístko se snažil rozpoznat změnu v jeho pachu: působil tvrdě a ostře. To štěně čpí útočnou sebejistotou. Měl jí v sobě tolik, že ho Štístko ani nepoznal.

Štístkovo srdce se zatvrdilo hněvem. Bručoun byl jediným ze štěňat hlídacích psů, které se dychtivě nechalo Blade odvést – a dobrovolně s ní zůstal i poté, co zabila jednoho z jeho sourozenců, Vrtíka. Bručoun je skutečný Hlídací pes až do morku kostí!

A co Lízinka? Štístko riskoval svůj vlastní život a pověst, aby ji v Alfově smečce udržel – a ona se přesto tajně setkává se svými příbuznými z rodu Hlídacích psů. Štístko napjal svaly, seskočil z kopečku a přeběhl dolík. Zaskočil štěňata, než si stihla uvědomit, co se děje.

Lízinka vyplašeně ňafla, ale už bylo pozdě. Štístko je oba svalil na zem, položil každému ze štěňat tlapu na břicho a přitiskl je k zemi. Leželi na zádech a strnulí leknutím na něj zírali s otevřenou tlamou.

Od chvíle, kdy byli oba bezmocná štěňata, už hodně vyrostli. Bručoun se vzpamatoval, zavrtěl se, zavrčel a Lízinka napjala svaly a vzpírala se, ale během chvilky štěňata ztichla.

Bručounovi svítily oči hněvem a útočností. Štístko si živě pamatoval, jak členy smečky ohrozil tím, když se pokoušel vyprovokovat k útoku medvěda. Společně by štěňata Hlídacích psů bezpochyby dokázala Štístka zdolat, ale bylo v tom víc než jen otázka samotné síly, a věděli to stejně dobře jako Štístko. Jsem Lízinčin nadřízený ve smečce, pomyslel si Štístko, a mám jako pes vyšší postavení než Bručoun a instinkt mu velí poslechnout. Štístko si uvědomil, že je za přísnou hierarchii vděčný. Takhle psi přežívají.

Ticho se táhlo dlouho, dokud se Štístko neujistil, že jeho autoritu uznali; nakonec odstoupil, pustil je a posadil se.

„Tak co se děje?“ zavrčel.

Lízinka se převalila na tlapky a pomalu přišla blíž. Bručoun hned za ní. Malý pejsek měl ale ohrnutý čumák a útočně zdvižená ramena.

„To štěně včera,“ vyštěkl Štístko na Lízinku. „To byl Bručoun, viď?“

Zkroušeně přikývla. „Ano. Omlouvám se, Štístko. Nemohla jsem si pomoct, musela jsem přijít. Měla jsem takový sen – “

Štístko nevrle a nevěřícně zavrčel. „Sen?“

„Ano.“ Teď už mu pohlédla do očí s větší sebejistotou. „Neptej se mě jak, Štístko, ale věděla jsem, že pokud sem přijdu, tak Bručouna najdu. Ten sen mi to řekl.“

Štístko na ni zamžikal a nebyl si jistý, jak zareagovat. Lže snad to štěně? Vymýšlí si, aby se dostala z potíží? Jenže i já přeci mívám podivné sny. Vzpomněl si na ty úlomky ledu ve vzduchu a na tu hrůzu, kterou pocítil, když sledoval, jak kolem zuří Psí běsnění a země nasákla krví…

Tohle je ale jiné. Lízinka tvrdí, že jí sen řekl, co má dělat!

„Říká pravdu,“ zamumlal rozzlobeně Bručoun. „Měl jsem stejný sen. A vyplížil jsem se od své smečky, tak proč by nemohla i ona?“

Štístko se při jeho vzdorovitosti naježil a ozvala se v něm bolestná vzpomínka: malý Vrtík, tak plachý a neprůbojný, který chtěl tak zoufale zůstat se Štístkem v Alfově smečce. Štístko ho zklamal; oni všichni. A teď je…

„Vrtík je mrtvý.“ Prudce se obrátil k Lízince. „Zapomnělas už, jak zemřel? Bručoun v tom byl zapletený. K některým psům je lepší se neznat, Lízinko, – dokonce i když je to tvoje vlastní krev.“

Bručoun udělal krok vpřed a vycenil zuby. Ocas se mu třásl. „Já jsem svého bratra nezabil!“

„Byl jsi tam, když zemřel,“ podotkl úsečně Štístko.

„Ano, jenže moje tesáky jeho krev neprolily. Nebyl jsem za to zodpovědný!“

„Udělal jsi něco, abys ho zachránil?“ zavrčel Štístko z hloubi hrdla. „Udělal jsi něco, abys Blade zastavil?“

Bručoun ztichl a sklonil hlavu. Z hrdla se mu ozvalo tiché zahanbené zakňučení.

„Nic,“ dořekl Štístko. „Neudělal jsi nic, abys mu pomohl, nebo ano, Bručoune?“

Bručoun prudce zvedl hlavu. Z očí se mu teď zablýsklo ještě útočněji a chladně zavrčel. „Tak už se nejmenuju. Jsem Tesák.“

Štístko si všiml, jak Lízinka při té zprávě svěsila hlavu. Další štěně, které už má pořádné psí jméno, pomyslel si sklíčeně. Chudák Lízinka.

V tichu, které nastalo, Štístko zíral na Bručouna. Viděl, že ten mladý pes má podivně znetvořené uši, otrhané a pahýlovité, takže trčely zdvižené a okraje měly rozedrané. Jak jen…?

Štístko vyvalil oči, když si to uvědomil: Bručounovy uši byly hrubou napodobeninou, která připomínala uši starších Hlídacích psů. Těm surovcům jejich uši úhledně kupírovaly jejich dlouhé packy, aby zůstaly vztyčené. Ty Bručounovy teď byly okousané do stejného tvaru – udělala to Blade nebo někdo z ostatních. Oni napodobují to, co dělaly dlouhé packy, došlo Štístkovi a po celých zádech mu proběhl ledový chlad. To muselo strašně bolet. Štístko přemítal, jestli museli štěně držet, aby sebou necukalo…

Jak může ta smečka být tak krutá? Štístko se při tom pomyšlení otřásl. Je vůbec něco, čeho by Blade nebyla schopná?

Štístka naplnil soucit s Bručounem – tedy, Tesákem – a cítil, jak jeho hněv polevuje. „Co se ti stalo s ušima, Bručoune?“ zeptal se vlídně.

Tesák obrátil pohled jinam. „To je moje věc,“ odvětil mrzutě. „Je to záležitost mé smečky.“

„To, že někde zohaví člena vlastní smečky? To se myslím dotýká každého psa.“ Štístko udělal krok ke štěněti, ale Tesák potřásl svýma poraněnýma ušima a tiše zavrčel.

„Už jsem ti to řekl,“ odsekl. „Je to kvůli smečce. Je to tradice.“

Štístko si vzdychl a zavrtěl hlavou. „A ty, Lízinko,“ řekl tiše. „Proč jsi dala všechno v sázku, abys sem přišla? Dokonce i svůj život! Vždyť víš, čeho je Blade schopná – a Alfa taky. Jestli se to Alfa dozví – “ Nadechl se a představil si možné důsledky. „Tvůj bratr odjakživa nerozvážně riskoval, ale ty přeci ne. Tak proč, Lízinko?“

Fenka na něj zamžikala, ale než stačila promluvit, padl na obě štěňata velký stín a kolem se náhle ochladilo.

Mezi stromy se vynořila elegantní silueta. Štístkovi se téměř zastavilo srdce, když poznal ty blyštivé oči a lesklé svalnaté tělo.

Blade!

V měsíčním světle se zaleskly její zuby a Blade plíživým krokem přicházela k nim, s pohledem upřeným na Štístka. „Ke mně, Tesáku,“ zavrčela.

Štístko napůl očekával, že štěně bude něco namítat – vždycky vzdoroval, když mu někdo něco přikazoval – ale Tesák okamžitě sklonil hlavu a se svěšeným ocasem se stáhl se k Blade. Blade po něm sekla tlapou. Pejskovi vystříkla z boku krev, vyjekl a zavrávoral.

„Zmiz mi z očí,“ zavrčela a Tesák zkroušeně kulhal pryč, nejspíš k nějakému provizornímu táboru, který si Hlídací psi zřídili. Na Lízinku se ani jednou neohlédl.

Na mýtině bylo ticho, ačkoli si Štístko byl jistý, že Blade určitě slyší, jak mu buší srdce.

„Městský pse,“ zavrčela zlostně. „Máš něco, co mi patří.“

Štístko naklonil hlavu, vzdychl a doufal, že vypadá sebejistě. Doufal, že Blade nevycítí jeho strach.

„Lízinka ti nepatří, Blade. Není žádný tvůj Vodítkový mazlíček.“

Blade ztuhla. Zvedla zadní nohu a významně se podrbala za uchem. „Nejspíš jsem tě dobře neslyšela. Měl bys to radši říct znovu. Jinak.“

„To štěně není žádný majetek – tvůj ani jiného psa. Lízinka se rozhodla sama a rozhodla se žít s naší smečkou.“ Štístko cítil, jak má v ústech sucho. „Ty do toho nemáš co mluvit, Blade. Vždyť ani nejsi Lízinčina matka.“

„Já jsem víc než její matka. Jsem její pravá Alfa!“

„Jenže ona už není žádné malé štěně!“ Štístkova zvědavost přemohla jeho opatrnost. Vážně to chtěl vědět. „Proč, Blade? Proč je tak umíněně chceš?“

Chyba! Uvědomil si to, jakmile zaslechl Bladino zavrčení z hloubi hrdla. Veškerá odvaha ho opustila, přikrčil se a nedokázal se pohnout z místa. Skočila po něm, čelisti rozevřené a v nich lesknoucí se zuby.

Sám ji nepřemůžu! Zeměpsice, přijdu snad teď k tobě?

Štístko ustupoval a očekával mučivě trhající zuby a drápy. Namísto toho se na Blade vrhl malý rozmazaný obrys. Ohromná Hlídací fena zuřivě zavyla bolestí a zapotácela se. Štístko udiveně hleděl na Lízinku, která divoce svírala Bladinu zadní nohu svými zoubky ostrými jako jehly.

Z rány vytékal pramínek krve a Bladina tvář byla strnulá bolestí.

Vylekaně, jako by si teprve uvědomila, co dělá, Lízinka fenu pustila.

„Utíkej!“ zaštěkal Štístko. Oba se vmžiku obrátili a prchali pryč.

Štístko slyšel, jak se za nimi Blade řítí podrostem. Strach ho poháněl k větší rychlosti a Lízinka se držela hned za ním. Z nepravidelného klopýtání Bladiných tlapek ale poznal, že kulhá. Malá hlídací fenka ji zranila tak, že ji to zpomalilo. Možná to zvládneme!

Na okraji tábora Štístko sebral síly, skočil a skutálel se do tábora. Oddychoval úlevou, když zahlédl, jak Lízinka upaluje za ním. Vrávoravě se zvedl na tlapky, obrátil se a neslyšel už žádný šelest větví. Blade se zastavila, než dorazila k Alfovu území, ale ve stínu mezi stromy Štístko rozeznal její nenávistně se lesknoucí oči.

Zaútočí? I přesto, že bych mohl smečku probudit jediným zaštěkáním?

„Já se vrátím!“ Její rozlícené vrčení se rozléhalo v nočním tichu. Pak se Blade obrátila a odešla do lesa, aniž by se ohlédla. Za ní v dálce zaslechl Štístko vytí Bladiny smečky, jako ozvěnu jejího hrozivého hněvu. Jak to vědí? přemítal a strachem ho mrazilo v kostech. Jak to, že to vždycky vědí?

Psi v jejich smečce se začínali vrtět, tlumeně štěkat a kňučet a jak zaslechli vytí Hlídacích psů, nastražili uši.

„Co? Co se to děje?“ zavrčel hlubokým hlasem Bouřlivák.

„Cítím Hlídací psy – a krev!“ ňafla Sluníčko.

Celá smečka jako by byla náhle na tlapkách, mžourali a s vrčením a kňučením přiběhli ke Štístkovi.

Lízinka se ztratila v chumlu ostatních psů, jen tak tak ji zahlédl, jak se vyhýbá tlapkám, když se nepozorně a rozespale řítili kolem ní. Podařilo se jí protáhnout se zpátky ke Štístkovi a on zaslechl, jak mu šeptá do ucha omluvu.

„Promiň, Štístko.“ Pak ji přehlušil sbor ustaraných hlasů.

„Štístko, co se děje?“ štěkala Střela.

„Co se to u Zeměpsice – “ vyjekla Snap.

„Byla to Blade?“ kňučela pronikavě Sluníčko, celá vyděšená.

„Ticho všichni!“ Alfův štěkot je všechny utišil. Vlčí pes prošel zmateným chumlem a žluté oči mu planuly.

Všichni zmlkli. Štístko ještě stihl Lízince zašeptat: „Nic neříkej.“ Pak už stál Alfa nad ním s vyceněnými zuby.

„Co se stalo?“ zavrčel.

Štístko svěsil hlavu. „Zaslechl jsem nějaký zvuk, Alfo. Říkal jsem si, že to nejspíš nic nebude, ale obešel jsem pro jistotu hranice tábora a našel jsem Blade, jak se plíží kolem.“

Pár mučivě dlouhých okamžiků Alfa neříkal nic. Štístko zíral do davu – neodvážil se střetnout pohledem s Lízinkou, aby ji neprozradil – ale cítil, jak se mu pohled vůdce smečky zabodává až do hlavy.

Pak Alfa nevrle zavrčel. „Už skoro svítá. Připravte se, všichni. Seřadíme se a vydáme se dál. Teď běžte!“

Štístko cítil, jak se chvěje, když Alfa odkráčel zpátky a Hvězda se odebrala pryč po jeho boku. Ladná závodní fena uštědřila Štístkovi jediný zamyšlený pohled, načež se obrátila a šeptala cosi svému veliteli.

Štístkovi se svíraly útroby hrůzou. Nemohl jsem jim říct nic o Lízince, o jejím tajném setkání s Bručounem. Alfa by ji byl vyhodil – nebo by ji zabil.

Jen doufám, že jsem se rozhodl správně.

Kapitola pátá

Když se rozednilo, Slunečního psa halily šedé mraky a v dolících se válely cáry mlhy Rudolistí. Občas se na kapkách rosy zatřpytily paprsky slunečního světla, ale brzy vybledly a zanechaly v trávě jen vlhký chlad. Smečka se zasmušile shromáždila pod pozorným dohledem Hvězdy.

Alfa vylezl ze svého pelechu a zarytě mlčel. Šel dál, krátce kývl na Hvězdu a pak se na kraji tábora obrátil čelem k celé smečce.

„Všichni psi půjdou po dvojicích za mnou a Hvězdou. Bouřlivák a Štístko jako první. Hlídko, držte se napravo a nalevo od skupinky a dohlížejte na nejmladší psy. Snap a Spring, vy zůstaňte vzadu a dávejte pozor, jestli nás nějaký pes nesleduje. Nenechávejte žádné nápadné stopy a pokud zanecháte nějaký odpad, tak ho po sobě zahrabejte. Střelo, dohlédni na dodržení toho příkazu. Omego, ty zůstaň vzadu, těsně před zbytkem lovců. Kňouro, ty zůstaň s ní a nepostupuj dopředu. Naprostá kázeň ve smečce – vyjádřil jsem se jasně?“

„Ano, Alfo,“ zavrčela na souhlas celá smečka a Štístko si uvědomil, že se bezmyšlenkovitě přidal. Urazili dlouhou cestu od chvíle, kdy Vodítková smečka pod jeho vedením odešla z města a nemotorně postupovala krajinou. Probudila se v něm neochotná úcta k Alfovi. Alfa se sice nechoval vždycky rozvážně, když byl pod tlakem, a jednal možná až příliš přísně, ale v tuto chvíli bylo přísné vedení pro smečku tím nejlepším.

Nálada byla napjatá, jako by ve vzduchu bzučela neviditelná síla dlouhých pacek. Hlídací psi byli blízko – a teď vůči nim ta nepřátelská, agresivní smečka chovala ještě větší zášť. Příběh Štístkova setkání s Blade oblétl Alfovu smečku jako horečka a každé opakované vyprávění ho zveličilo. Někteří psi po Štístkovi dokonce vrhali rozmrzelé pohledy, jako by Blade záměrně vyprovokoval.

Štístko se otřásl. Čím dřív budeme odsud, tím se budu cítit lépe.

Vyšli z tábora a jejich tlapky zlehka a nervózně našlapovaly na lesní půdu. Štístko se držel na svém vyhrazeném místě. Stejně jako všichni. Poslouchali svého vůdce, ostražitě naježení, a pokukovali po křoví, jestli nezahlédnou nějaký pohyb. Když už ale měli les pár zaječích honů za sebou a postupovali průrvou lemovanou hustým křovím, Štístko došel k Alfovi.

„Jaký je plán?“ otázal se tiše. „Kam to jdeme?“

„K řece,“ odvětil stroze Alfa. „Když budeme sledovat její tok, měli bychom se dostat k…“

Vlčí pes zaváhal, přimhouřil oči a olízl si tlamu. Štístko čekal, co řekne dál.

On žádný plán nemá, uvědomil si Štístko a udělalo se mu špatně. Zní sice nadutě, ale neví, kam nás to vede.

Teď ale nebyla vhodná doba na to poukázat a Alfu zesměšnit. Štístko radostně štěkl na souhlas. „Samozřejmě! Já vím, kam musíme jít – tam, kam vede všechna tekoucí voda.“

„Na místo, kde je voda bez konce,“ zavrčel Alfa, „pořád v pohybu, ale nikam se neubírá.“

„To je dobrý tah, Alfo,“ řekl Štístko. „Bude to daleko od Hlídacích psů.“

Štístko si všiml, jak vůdce smečky hrdě zvedl hlavu a najednou to vypadalo, že má vlčí pes více zdvižená ramena. „Samozřejmě. To mi nemusíš říkat. Ani mé plány nijak schvalovat.“

Jaké plány? pomyslel si podrážděně Štístko. Byl kdy vůbec nějaký arogantnější pes než tenhle? Je samozřejmě vůdcem smečky – ale copak se takhle vede smečka? Že se jízlivě pohrdá každým projeveným názorem?

Nechal si své myšlenky pro sebe a nebylo to jen ze strachu z Alfovy reakce. Smečka byla už tak dost nervózní – nepotřebovali, aby je nějaká hádka mezi Štístkem a jejich vůdcem vyvedla z míry ještě víc.

Kousek za Štístkem šla Marta a on si všiml, že Lízinka zrychlila a šla teď vedle veliké vodní feny. Ty dvě si byly blízké už od doby, kdy byla Lízinka malá, když se Marta starala o štěňata Hlídacích psů, ale vždycky to byla nezvyklá dvojka. Ani teď, když byla Lízinka starší, to nebylo jiné. Štístko pobaveně sledoval, jak Marta vysvětluje mladé Hlídací fence, proč má na tlapách blány.

„Ne, Lízinko, všichni mí sourozenci se narodili takoví,“ vykládala jí trpělivě Marta. „Jsme hodně zvláštní plemeno. Mé dlouhé packy vždycky říkávaly – “

„Ty! Lízinko!“ Alfa se otočil a zavrčel na ni. „Zařaď se zpátky, kam patříš.“

Lízinka dotčeně ňafla. „Ale Alfo, já – “

„To stačilo! Za svou neposlušnost půjdeš teď vedle Kňoury a Omegy.“

Lízinka sklíčeně počkala s ocasem staženým mezi nohama na konec řady. Štístko vrhl naštvaný pohled na Alfu, obrátil se a odběhl, aby jí dělal společnost. Moc nečekal, že bude Alfa něco namítat – ale pokud ano, Štístko mu dá najevo, co si o tom myslí.

Bývalý Omega, Kňoura, vrhl na Lízinku nevraživý pohled, ale nic jí neřekl; Sluníčko cupitala za nimi a svědomitě nesla v zubech velký kus mechu. Ona už přemýšlí o tom, jak nám ustele v příštím táboře, uvědomil si s láskou Štístko. Byl rád, že se posunul dozadu; Sluníčko byla zaujatá jinými věcmi a on nechtěl nechat Lízinku ve společnosti toho zahořklého a pokřiveného Kňoury. Jako by mu četl myšlenky, Kňoura si odfrkl a přidal do kroku.

„Nechám vás dva se Štístkem, abyste si užili vzájemnou společnost,“ ušklíbl se na Lízinku a pospíchal za Broukem.

Vůbec mi nevadí, žes nám ukázal záda, Kňouro, pomyslel si Štístko. Vůbec si toho psa s připláclým čumákem nevšímal, olízl si tlamu a pohlédl na štěně Hlídacích psů. Chtěl jí toho tolik říct, ale držel tlamu zavřenou. Lízinka se jistě cítí ponížená a svěří se mu, až se jí bude chtít.

A taky že ano. Dlouze a ztěžka si povzdychla a potřásla hlavou. „Proč mě všichni psi nenávidí, Štístko?“

Štístko překvapeně zamrkal. To se vážně cítí tak špatně? „Tak to přeci vůbec není, Lízinko!“

Už ve chvíli, kdy to říkal, mu ta slova ale zněla rozpačitě a nepravdivě. Vždyť já jí lžu, uvědomil si šokovaně. Cvakl zuby naprázdno po nějaké mouše, jak se snažil přijít na něco, co by jí vrátilo sebedůvěru. Vpředu před nimi Bouřlivák popoháněl pomalejší psy: jemně postrkoval Daisy, aby šla rychleji, a vedl Brouka k tomu, aby sledoval křoví, jestli nehrozí nějaké nebezpečí. Hvězda popošla trochu dozadu něco probrat s Lunou a obě fenky během hovoru hleděly mezi stromy. Vypadalo to, že všichni členové smečky se spolu navzájem cítí dobře, ale Štístko si náhle uvědomil, že ani jeden pes kromě něj neprojevil žádný soucit vůči Lízince, poté, co na ni Alfa tak zavrčel.

„Vidíš?“ zakňučela do ticha smutně Lízinka. „Vždyť víš, že je to pravda. A Alfa nedokáže pohled na mě ani vystát.“

„Ale, Lízinko. Není zvyklý mít ve své smečce Hlídacího psa. To je pravda, ale proč o tom teď přemýšlíš?“

„To kvůli Bručounovi,“ zašeptala provinile. „To, že jsem ho znovu viděla. Teda, ne Bručouna – Tesáka. Vypadá ve své smečce tak šťastný. Je tak… no, chtějí ho tam. Má skutečné psí jméno a byl zasvěcený a přijatý mezi dospělé psy a…“ odmlčela se a pak se zhluboka nadechla. „Štístko? Tesák mě vyzval, abych šla s ním.“

Štístkovi se rozbušilo srdce a cítil, jak se mu ježí srst. Tolik jsem bojoval za to, abych tě v téhle smečce udržel, Lízinko! pomyslel si a probudil se v něm hněv. Tvůj bratříček ať si své pozvání nechá!

Tohle ale Lízince říct nemohl. „A v čem myslíš, že by to bylo lepší? Tím myslím být v Bladině smečce?“

„No, Tesák je šťastný. Ví, na čem je. Oni všichni.“

„Chceš říct, že znají své místo,“ vyštěkl Štístko. „Pod Blade. A co to ‚zasvěcení‘, o kterém mluvíš? Já vidím jen to, že má zmrzačené uši – bolestivě a bezdůvodně!“

Lízince se zablýskla v očích svéhlavá jiskřička. „Bladina smečka alespoň není pořád na útěku. A štěňata dostávají dobrý výcvik.“

„Vycvičí z nich zabijáky,“ řekl Štístko, „a nezabíjejí jen kořist.“

Lízinka zmateně zavrtěla hlavou, vzdychla a pohlédla k vrcholkům stromů. „Já chápu, co říkáš, Štístko, vážně! Ale nemůže to přeci být tak špatné? Tesák je šťastný – a Blade ho má ráda! Tolik bojovala o to, aby ho získala zpátky!“

Opatrně, řekl Štístko přísně sám sobě. Je teď tak nešťastná. Neříkej nic, co by ji mohlo odehnat.

Zhluboka se nadechl. „Lízinko, jsi si jistá, že ‚ráda‘ je to pravé slovo? Znamená takovou spoustu věcí a pes ho může snadno překroutit. Obzvláště takový pes jako Blade.“

„Opravdu může? Jsi si jistý, že to není jasné, Štístko?“ Lízinka obrátila své tmavé oči přímo k němu. „Co teda myslíš, že to znamená mít rád?“

Štístko zaváhal a byl na rozpacích. Kdesi v mysli se mu vynořila mlhavá vzpomínka, která se skládala z pachů a zvuků… sladká uklidňující vůně jeho psí maminky, její něžný hlas, když vyprávěla ty své příběhy o Psích duších, teplá vrtící se tělíčka jeho sourozenců. Najednou pomyslel na Bellu – a jako by ji jeho vzpomínky přivolaly, přiběhla teď sestřička k němu.

„Poběž, Štístko – a vezmi Lízinku! Někteří z lovců odběhli shánět potravu a donesli jídlo!“

Jen se o jídle zmínila a Štístkovi hned zakručelo v břiše. Na chviličku mu bylo trapně a pak se všichni tři psi smíchy rozštěkali.

„Tak pojďte,“ štěkl. „I můj žaludek nám říká, že se máme jít najíst!“

Když se připojili k ostatním psům, ulevilo se mu. V tom hovoru s Lízinkou se mu beztak pokračovat nechtělo. Ani trošku.

Když se najedli a vydali se dál, Sluneční pes už utíkal k okraji oblohy.

Štístka už bolely polštářky tlapek. Sluníčko vypadala urousaně a vyčerpaně, a i když svůj kus mechu nedala z tlamy, courala ho po zemi pod svou svěšenou hlavou. Nejmladší psi Brouk, Bodlina a Lízinka už na tlapkách téměř usínali, a dokonce i stoický Miky klopýtal únavou. Štístko si všiml, že Hvězda, jejíž štíhlé dlouhé nohy byly stavěné na běh na krátké vzdálenosti, kulhá.

Alfa se ale plahočil dál, vedl je do kopce podél vyschlého říčního koryta. Vypadal umíněně, jako by si nevšiml, v jakém stavu je většina jeho smečky. Tohle není vůdcovství, pomyslel si Štístko. To je paličatost. Aspoň že se najedli – Štístko si říkal, že bez toho už by teď možná o nějaké psy přišli. Bouřlivák musel Daisy téměř táhnout za zátylek, aby ji přiměl jít dál. Přesto ale Štístko cítil sílící hlad a byl si jistý, že mladší psi jsou nejspíš vyhladovělí.

Prázdným říčním korytem se proháněl silný vítr a nebe nad nimi zůstalo po celou cestu Slunečního psa chladné a temně šedé. Když Štístko pohlédl vzhůru, měl pocit, že je obloha temnější než kdy jindy – téměř zčernala…

Oslepující záblesk ho málem přiměl vyskočit z kůže. Blesk! Údolím se rozlehl štěkot Psích duchů. V kožíšku se mu rozstřikovaly těžké kapky chladného deště.

„Prší,“ zaňafal. „Co když je to zas ten zlý déšť. Honem – musíme najít nějaký úkryt!“

Žádný pes jeho slova nezpochybňoval. Všichni se běželi ukrýt. Utíkali honem k mělké jeskyni ve strmé stěně vyschlého koryta. Nebylo to o moc víc než jen kamenitý převis a dutina vymletá vodou, ale bude to muset stačit. Snap a Spring tam doběhly jako poslední a sotva stáhly ocasy pod kamennou římsu, liják propukl naplno a prudce bušil do hlíny venku.

Psi se k sobě choulili a zírali na přívaly vody. Byly v nich jasně viditelné černé vločky, které se snášely mezi kapkami deště a se syčením dopadaly na zem. Rychle se tvořily zpěněné louže lemované na krajích žlutavou pěnou.

Měl jsem pravdu, pomyslel si Štístko. Ten otrávený déšť na nás pořád ještě může. Přestane to vůbec někdy? Protože to vypadá, že před ním nikdy neutečeme.

Trhl sebou, když zaslechl pronikavé zběsilé pištění a uskočil, aby se vyhnul dvěma krysám. Vyrazily do jeskyňky a nic nedbaly smečky psů, která se v ní už tísnila. Stvoření pomateně pobíhala podél kamenné stěny a zoufale se snažila uniknout, a když se jedna z krys zastavila na zadních a upřela pohled na Štístka, všiml si, že jsou její maličká očka červená a rozbolavělá a že má srst umazanou od deště. Trpí bolestí, uvědomil si s úlekem. Nás se nebojí – ten déšť je horší!

Daisy krysy apaticky sledovala, a dokonce i Hvězda jen cvakla zuby a unaveně zavrčela. Bouřlivák na tvorech spočinul opatrným pohledem, ale ani se nepohnul směrem k nim. Nikdo ze smečky po krysách neskočil, navzdory hladu, který měli. Všichni psi si nejspíš stejně jako Štístko uvědomovali, že to není dobrá kořist. Jak po nich nervózně pokukoval, ucítil vedle sebe Alfu.

Oba psi se znovu otočili k dešti venku. „Nejsme v o nic větším bezpečí,“ zamumlal vlčí pes tiše. „Ať už zemi otrávilo cokoliv, horší se to.“

Štístko potřásl hlavou. „Zdá se, že se tomu nedá uniknout.“

„Ani Blesk nás nechrání,“ zavrčel Alfa. „Přináší ten zlý déšť. Až tahle bouřka přejde, musíme pokračovat v cestě. Celá tahle země není místo k žití pro psy.“

Někteří členové smečky ho zaslechli a teď si mezi sebou něco šeptali a rozčileně kňučeli. Daisy tiskla své malé tělíčko k zemi a snažila se ukrýt pod Martiným huňatým kožichem.

„Připomíná mi to ten den, kdy udeřilo Velké zavrčení,“ naříkala.

„Ach, Daisy, tohle neříkej,“ zakňučela Sluníčko.

„Jenomže vždyť má pravdu,“ přidal se nešťastně Miky. „Připomíná mi to ten den, kdy mé dlouhé packy odešly. Země se třese a ve vzduchu je ten hrozný pach.“

„Já jsem lovila podél stezky hlučných klecí a nad hlavou se mi přetrhl bzučící had,“ zaštěkala Snap. „Když spadl na zem, jeho neviditelná síla ji zapálila. Mohla jsem tam uhořet.“

„To si pamatuju,“ přitakala Marta. „A Kňoura málem spadl do země, když se otevřela.“

„Mě málem zasáhl padající strom,“ dodala Luna. „Téměř zabil mě i má štěňata – to ještě ani neměli pořádně otevřená očka.“

„Štístko a já jsme byli zavření v Domě pastí, když to udeřilo, zamčení v drátěných klecích,“ řekla Hvězda a znělo to, jako by byla téměř hrdá, že ten hrozný příběh může vyprávět. „Nemohli jsme dělat nic, jen doufat, že přežijeme. Spousta dalších psů to nepřežila.“

Lízinka se přikradla ke Štístkovi, těkala pohledem ze strany na stranu a koutkem tlamy utrousila: „Co to bylo Velké zavrčení, Štístko?“ Zněla rozpačitě z toho, že to neví.

Štístko otevřel překvapeně tlamu a znovu ji zavřel. Jak může nějaký pes nevědět, co to bylo Velké zavrčení?

A pak mu to došlo – jistě, Lízinka se přeci narodila až po něm! Ta myšlenka ho zasáhla, ale zároveň ho povzbudila. Jednoho dne bude Velké zavrčení patřit už zcela do minulosti a na světě nebude žádný pes, který by ho prožil. Pořád se rodí štěňata a přežívají – Lízinka je toho důkazem. Velké zavrčení není konec světa. Ještě ne.

„Byl to ten nejhorší den ze všech, Lízinko. Den, kdy se svět otřásl, město se zřítilo a dlouhé packy utekly pryč. I Zeměpsice se toho dne zachvěla. Mnoho psů zemřelo.“

„Aha.“ Lízinka se otřásla. „Jsem ráda, že jsem to nezažila.“

Štístko se dotkl čumákem jejího čenichu. „To já taky, Lízinko.“

Štístko znovu obrátil pohled k ústí jeskyně, k říčnímu korytu. Slyšel řeku, ke které mířili, a přívaly a burácení vody v údolí před nimi. Tekla rychle a její proud zněl divoce a nedočkavě. Jako by byla odhodlaná se někam dostat, někam, kam jí velel Říční pes.

A tam, kam je řeka povede, ji smečka bude následovat. Jen co ten nebezpečný déšť ustane.

Kapitola šestá

Polovina smečky podřimovala na písčité zemi v jeskyni. Štístko zvedl hlavu a nastražil uši. Ne kvůli hluku, ale kvůli tomu, že ustal. Hukot lijáku vystřídalo soustavné zlověstné kapání.

Alfa s Hvězdou seděli u vchodu do jeskyně, hleděli ven a Štístko došel k nim a přidal se. Opravdu už přestalo pršet a déšť po sobě zanechal pramínky a loužičky. Ze suchého říčního koryta se stala změť opravdových potůčků, vinoucích se mezi kameny dolů k řece.

Alfa pohlédl na Štístka a pak se znovu obrátil k promáčenému údolí. Vlčí pes vypadal nervózně.

„Tenhle déšť nejspíš smyl všechny pachy,“ řekl tiše. „Mohla by to být šance setřást Hlídací psy – nebo by to mohlo dát příležitost jim, aby nás zaskočili. Budeme muset být ostražití. Hvězdo, pověz to hlídkovým psům. Štístko, když už jsi tady, běž všechny psy zvednout.“

Polštářky tlapek už je tolik nebolely, popadli dech, a i když měli hlad, většina členů smečky už se nemohla dočkat, až se vydají dál.

Když se pustili dolů do údolí podél šumícího potůčku, bylo ve vzduchu cítit napjaté očekávání. Psi řeku uslyšeli, ještě než ji spatřili. Když vystoupali na drolící se hřbet brázdy, ležela pod nimi: hrozivě pádící a zpěněná. Uprostřed byla voda zčeřená doběla kolem strašlivě vyčnívajících kamenů. V pomalejším proudu u kraje vířil žlutý kal.

Štístko klesl na mysli. Tohle bude velká výzva.

„Buďte všichni opatrní,“ zavrčel Alfa. „Jestli tam někdo z vás spadne, nedovolím Martě vás zachraňovat. Jasné? Nebudu riskovat, že ztratíme dva psy.“

Štístko pohlédl na velkou vodní fenu.

„Ochraňuj nás, Říční pse,“ řekla Marta. Vypadala vážně a zneklidněně, ale nepřela se s Alfou. Nejspíš i jí ten vířící strašlivý proud trochu naháněl strach.

Psi jeden za druhým s námahou postupovali podél říčky a snažili se držet dál od vody. Při pohledu na sílu proudu poblíž nich Štístkovi přeběhl mráz po zádech až do špičky ocasu. Kdyby tam nějaký pes spadl, nebylo by mu pomoci.

Cestou při okraji řeky byl Štístko jako na jehlách. Několikrát zaslechl Daisy kňourat strachy. Brouk a Bodlina se třásli, ztěžka postupovali dál s ocasy stočenými pevně kolem sebe. Všichni psi byli napjatí a cukli sebou při každém zvuku prasknutí větvičky nebo odlétnutí oblázku.

Když se údolí kolem řeky konečně otevřelo a přešlo v rovinu, řeka se rozšířila, uklidnila a rozlila se po široké písčité pláni. Psi se instinktivně rozptýlili dál od sebe a taky dál od řeky a Štístko je slyšel oddychovat úlevou. I když byl ale hrozivý zpěněný proud už za nimi, z téhle nové krajiny byl Štístko taky nervózní. Byla rozlehlá a nechráněná. Zastavil se a Daisy vedle něj se třásla. Kousíček před nimi Miky nejistě větřil a Bouřlivák tiše váhavě zavrčel.

Když už ji teď neomezovalo úzké koryto, rozdělila se říčka do spousty stříbřitých potůčků; ten nejširší z nich se rozděloval kolem dvou ostrůvků, na nichž trůnily rozedrané a zapomenuté borovice. Štístko pátral po široké pláni, kudy mají jít, a sklíčeně si uvědomil, že i údolí se rozděluje několika směry. V dálce rozeznal nejméně tři úzké průsmyky mezi nízkými kopci.

Ach, Říční pse, co teď? Máme sledovat tu nejširší říčku, nebo se raději pustit do jednoho z údolí před námi?

„A kam teď?“ Jako by odrážela Štístkovy myšlenky, popošla Snap dopředu a váhavě se obrátila k Alfovi.

Všichni psi se otočili k vůdci smečky s nadějí v očích. Jenomže Alfa tam jen stál a těkal pohledem od jednoho ramene řeky ke druhému. Trochu zvedl ramena, ocas měl svěšený a jeho špička mu nervózně cukala. Na nikoho z nich se ani nepodíval. Psi kolem si vyměnili pohledy, vrčeli a tiše si mumlali, s ušima úzkostlivě nastraženýma.

„Alfo,“ zopakoval Štístko jemně otázku. „Kam myslíš, že bychom měli jít teď?“ Mohli se dát tolika různými cestami, ale která z nich je dovede do bezpečí?

Alfa cukal ocasem, ale upíral stále pohled na obzor.

„Buďte zticha. Přemýšlím,“ řekl nakonec, ale každý pes jistě zaslechl nejistotu v jeho hlase.

Alfa to nezvládá, uvědomil si Štístko. Nemá ani ponětí, co dál.

Náhle Hvězda sebejistě vyběhla vpřed a obrátila se k celé smečce. Uši měla nastražené, ocas zvednutý a její hlas zněl klidně a vyrovnaně.

„Všichni teď počkejte a zůstaňte v klidu. Je potřeba udělat důležité rozhodnutí. Buďte trpěliví.“

Ta elegantní závodní fena zvládá pozici Alfovy zástupkyně zcela přirozeně, pomyslel si Štístko s hrdostí i lítostí. Možná mezi mnou a Hvězdou kdysi bylo nějaké pouto, ale už není. Hvězda se rozhodla, že bude Alfovou oddanou Betou. Pomalu přecházela od jednoho psa ke druhému a každému přísně pohlédla do očí, aby zjistila, jestli jí neodporuje.

Štístko v ní téměř nepoznával fenku, se kterou se kdysi setkal. Hvězda sice mluvila o Domě pastí, ale už nebyla tou laskavou fenkou, kterou tam poznal. Obvinila Štístka ze zrady; postavila se na stranu psů, kteří nesnášeli štěňata Hlídacích psů. Držela Štístka, když mu chtěl Alfa udělat jizvu na celý život…

Alespoň Hvězda měla odvahu pohotově zasáhnout, když Alfa uvázl na mrtvém bodě, a za to byl Štístko vděčný. Ona si to taky uvědomuje. Ví, že má Alfa potíže.

Hvězda teď očichávala rozdělující se potůčky, opatrně našlapovala v blátě a zvedala svou útlou hlavu, aby zavětřila směrem k rozdělujícím se údolím.

Pak se jí rozšířily nozdry. Náhle se rozběhla a hnala se ladně po břehu říčky napravo. Díky svým rychlým nohám rychle zmizela z dohledu za malým kopečkem.

Po chvilce se znovu objevila a řítila se hladce údolím zpátky ke smečce. Když došla blíž, radostně se rozštěkala.

„Tudy! V řece jsou ryby a je čistá, bez té žluté pěny – jestli tam přežily, tak je to pro nás určitě bezpečná cesta.“

„Dobře,“ zaštěkal Alfa a vrátilo se mu sebevědomí. „Za mnou.“ Rozhlédl se po ostatních a pak hrdě vykročil vpřed.

Štístko ostatní členy smečky nevěřícně pozoroval. Copak si nikdo z nich nevšiml té slabé chvilky jejich vůdce? Všichni svědomitě ťapali za ním, jako by se nic nestalo, jako by je Hvězda právě všechny nezachránila svou sebejistotou a pohotovým uvažováním.

Snap proběhla kolem Štístka a vrhla na něj pobavený pohled. Dohnal ji a klusal vedle ní. „Co ti připadá tak legrační, Snap?“ otázal se podrážděně.

„Ale nic. Všimla jsem si, jak nešťastně ses tam tvářil. Ale vidíš, všechno už je zase v pořádku! Alfa je dobrý vůdce, Štístko. Silný. Všichni mu důvěřujeme a neměli bychom přestat věřit. Nikdo z nás. Rozumíš?“ Zrychlila a vyrazila vpřed.

Štístko se zarazil. Měl Snap rád a věděl, že je v ní mnohem víc, než je na první pohled zřejmé – měl ale pocit, že mu právě vyčinila. Jak vůbec ví, že jsem o Alfovi pochyboval?

Z detailů života ve smečce šla Štístkovi občas hlava kolem.

Povzdychl si, otřásl se a vyrazil za Snap. Možná má pravdu. Asi bych si měl přestat dělat tolik starostí.

Snap popoběhla za zbytkem smečky, která už zmizela za úbočím jednoho kopečku. Když Štístko taky přidal do kroku, zaslechl hlasitý varovný štěkot. Zapomněl na své rozpaky, rozběhl se a dohnal je. Všichni psi zůstali stát a Štístko se šokovaně nadechl a cítil, jak se mu ježí srst.

Domy dlouhých pacek!

Před nimi stálo několik budov, úhledně vyrovnaných podél jedné z těch cest dlouhých pacek, ze kterých bolely tlapky, když po nich pes chodil příliš dlouho. Na konci té cesty je určitě nějaké město, uvědomil si Štístko, pohodlně zastrčené v údolí na okraji dalšího borovicového lesa, který se táhl po úbočí kopců. Mezi červenými a šedými střechami domů dlouhých pacek rozeznal pravidelně zasázené stromy a další cesty z tvrdého kamene a také značky a světla, které vedle nich dlouhé packy vždycky dávaly. Světla teď nesvítila ani neblikala. Vypadalo to, že jsou všechna mrtvá.

Nebyly tu žádné vysoké domy z čirého kamene, takže bylo vidět do kopců v dálce. Byla to menší osada dlouhých pacek než Štístkovo staré město.

Zdálo se, že tu domy nejsou tak poničené Velkým zavrčením, pomyslel si Štístko a znepokojeně mu přeběhl mráz po zádech, když psi opatrně přicházeli k nim. Vzhledem k jejich neporušeným zdem, úhledným střechám a maličkým zahrádkám vypadaly, jako že v nich pořád ještě mohou být živé dlouhé packy. Což pro smečku Divokých psů možná nebude dobrá zpráva.

„Tohle se mi nelíbí,“ zamumlal si pro sebe.

Sotva to stačil doříct, už se kolem jeho tlapek prořítila bílá chlupatá koule. Sluníčko se rozběhla k řadě domů, huňatý ocásek měla zdvižený, uši jí vlály a dala se do radostného štěkotu.

„Štístko!“ štěkl rozhněvaně Alfa. „Přiveď tu chlupatou krysu zase zpátky!“

Ach, Sluníčko! Štístko se rozběhl za ní a neplýtval dechem na štěkot. Měla tak krátké tlapky, že bylo snadné ji hned dohonit, i když utíkala tak dychtivě. „Stůj, Sluníčko!“ zaštěkal a chňapl jí po ocasu. „Stůj!“

„Ale vždyť – “ ohlédla se přes rameno, ale utíkala dál a uhnula ocasem před jeho zuby. „Jídlo! Opravdové jídlo! Měkké pelíšky na spaní! No tak poběž, Štístko!“

Štístko zavrčel a tentokrát jí chňapl po boku a štípl ji do kůže pod hedvábným kožíškem. „Řekl jsem stůj!“ Nemohl tomu ani uvěřit! Po všem, čím si prošli, z ní okamžitě byl zase gaučový mazlíček, jakmile zahlédla dveře nějakého domu dlouhých pacek. „STŮJ!“

Štístko ji popadl za zátylek, přinutil ji zastavit a zatřásl s ní.

Vrtěla sebou a kroutila se v jeho sevření a pronikavě a zoufale štěkala: „Pusť mě! Pusť mě, ty surovče!“

Štístko ji nepustil, vrčel a přitiskl ji k zemi. Sotva se dokázal ovládnout, aby ji skutečně pořádně nekousl do krku. Ještě chvíli sebou slabě házela a Štístko si uvědomil, že Alfa mezitím přišel blíž k nim a se zájmem je pozoruje.

Štístko funěl Sluníčku do kožíšku a ještě jednou s ní trochu zatřásl. „Hned se vrať zpátky ke smečce,“ zavrčel tiše. „Jestli nechceš, aby tě Alfa hodil do řeky k rybám. A Marta tě z ní tahat nebude.“

Sluníčko pod ním zůstala bez hnutí a cítil, jak se roztřásla.

„Pokud tu nějaké dlouhé packy jsou, tak nejsou tvoje. Uvidí v tobě jen divoké zvíře. Ty víš, že to tak je. Pojď zpátky,“ zamumlal znovu. „A připrav si omluvu.“

Konečně Sluníčko poraženě uposlechla. Štístko ji popostrčil, aby se zvedla na tlapky, a dovedl ji k Alfovi. Když zůstala stát před vůdcem smečky, celá se třásla a vypadala před jeho velkými tlapami maličká.

Převalila se před vlčím psem na bok a pokorně ukázala bříško. Vypadala zkoprněle.

Konečně se chová rozumně, pomyslel si s úlevou Štístko. S čumáčkem v prachu zkroušeně bouchla ocasem o zem.

„Omlouvám se,“ zakňourala. „Omlouvám se, Alfo. Nepřemýšlela jsem. Nedokázala jsem přemýšlet.“

Alfa ji probodával nasupeným pohledem. Štístko zatajil dech a bál se za ni byť i jen přimlouvat. Malá Lízinka se ale připlížila ke Sluníčku a začala jí konejšivě čechrat čumáčkem hedvábný kožíšek.

Štístka to dojalo, ale Alfa jen ostře a znechuceně zavrčel. „Jak se z mé smečky stalo tohle? Domov pro bandu bláznivých Vodítkových psů.“

Štístko otevřel tlamu, aby něco namítl, ale přerušilo ho tlumené zarachocení v nejbližším domě dlouhých pacek.

„Něco tam je,“ vyštěkl a na chvíli zapomněl na Sluníčko a její potíže. Nebeští psi, ochraňujte nás – tohle nebude nic dobrého.

„Žádné dlouhé packy nevidím,“ zamračil se Alfa. „Prozkoumáme to tu. Možná tu bude něco k jídlu. Ale buďte obzvlášť opatrní.“

Trhnutím hlavy Alfa pokynul smečce a odvedl je do stínu kamenné zdi lemující cestu. Plížili se po tvrdém chodníku. Štístko nervózně pokukoval po domě, odkud zaslechl lomoz, ale žádná dlouhá packa se neobjevila. Možná to byla nějaká krysa nebo ostrý drápek. Věděl, že by se tu pořád ještě mohly někde schovávat dlouhé packy. Jako ta, co jsem našel ve městě, s tou ohnivou krabicí… ta rozzlobená.

Bylo zvláštní mít pod tlapkami tvrdý kámen, po měkké trávě, listí a bahnité zemi, na kterou si zvykli, ale pro Štístka to byl známý pocit. Dokonce i pach tvrdého kamene v něm probouzel vzpomínky, a když sklonil hlavu, aby ho očichal, pocítil nenadálou touhu po svém starém životě ve městě.

Cvakání drápků smečky znělo velmi hlasitě a Štístka pobavilo, když zaslechl mezi Divokými psy sílící polohlasné stížnosti.

„Co je to zač?“ zaznělo od Spring, když s obavami zvedla hlavu.

„Kámen to není, to ti teda řeknu,“ zavrčel Bouřlivák. „A mluv tišeji.“

Snap povrch cesty očichala a naježila se. „Ten pach se mi nelíbí.“

„Mně ano!“ pípla Daisy.

„Říkal jsem ticho!“ vyštěkl Bouřlivák.

„Bolí mě z toho polštářky tlapek,“ stěžovala si tichým hláskem Bodlina.

Štístko podrážděně obrátil oči v sloup. „Na to si zvykneš. Dlouhé packy po tomhle chodí pořád.“

„Vodítkoví psi také,“ dodal hrdě Bruno. „Není se čeho bát.“

„Přesně tak,“ podotkla nezbedně Daisy. „Musíte se naučit být stejně houževnatí jako Vodítkoví psi.“

Hvězda kousek před ní vydala chraplavý zvuk – znělo to buď podrážděně, nebo pobaveně.

„A navíc,“ dodal Štístko, „jednou věcí si můžete být jistí. Tam, kde jsou dlouhé packy, je vždycky jídlo. Jídlo, které nemusíte chytat a zabíjet! Věřte mi, jídlo chutná o dost jinak, když ho nemusíte lovit.“

„Ano,“ dodala procítěně Sluníčko. „A když jste příliš unavení na to, abyste ho snědli.“

Zdálo se, že to Divokým psům zlepšilo náladu. Snap a Spring už vypadaly veseleji, vyměnily si optimistické pohledy a při kroku zvedaly tlapky výš. Dokonce i Luna dychtivě nastražila uši. Alfa si ale mrzutě Štístka zavolal dopředu.

„Kdo téhle smečce velí?“ otázal se ledově. „Ty, nebo já, Městský pse?“

Štístko už málem řekl, že Hvězda, ale – díky duchaplnosti Lesopsa – se včas zarazil. „Omlouvám se, Alfo,“ odvětil pokorně.

„Jen si koukej dávat pozor,“ zavrčel Alfa. „Ahá!“ Zahnul za roh a zastavil se. Smečka ztichla a Sluníčko pronikavě zakňučela.

Štístko ztěžka polkl. Před nimi ležel střed osady dlouhých pacek, obrovské otevřené prostranství. Místo, kde byli vidět a kde byli zranitelní. Váhavě se doplížili ke kraji úzké ulice.

Zdálo se, že tu Velké zavrčení udělalo menší škody než ve městě: všude byl rozbitý čirý kámen, ale žádné zřícené domy. Před nimi ležela rozlehlá plocha úhledného trávníku a pečlivě ošetřovanými stromy a uprostřed veliké jezero plné modré vody. V rákosí na jeho okraji bylo obrovské neuspořádané hnízdo.

„Labutě,“ zašeptala Bella. „Dávejte všichni pozor.“

Štístko měl k těmhle ohromným bílým vodním ptákům taky vždycky úctu a vyhýbal se jim, ale jejich hnízdo bylo prázdné. „Je to v pořádku, hnízdo je opuštěné.“

„Má pravdu,“ zašeptal Bruno. „Žádní ptáci tu nejsou.“

Miky se zneklidněně otřásl. „Nikde tu nejsou žádní ptáci. Ani ve větvích.“

To je pravda, uvědomil si Štístko s pomalu narůstajícím zděšením. Ptáci z téhle osady dlouhých pacek odletěli. Žádní tu nehnízdí ani nepoletují.

A nebylo divu. Když psi došli na otevřené prostranství a rozhlédli se kolem, pocítil Štístko, jak se mu sevřel žaludek.

Ležela tam těla: dvě na tvrdém černém kameni, jedno na trávě a jedno napůl ve vodě – opuštěná tlející mrtvá těla…

Sluníčko zakvílela hrůzou.

„Dlouhé packy!“

Kapitola sedmá

Vodítkoví psi se dali do sborového žalostného vytí. Dokonce i Štístko pocítil obrovský smutek.

Ta těla vypadala, jako by je někdo srazil bez varování. Štístko si všiml ještě několika dalších – jedna zůstala zachycená na plotě, další byla opřená o dveře jednoho domu. Někteří měli otevřené oči se skelným pohledem, jiní žádné neměli. Nejspíš je našly vrány, pomyslel si Štístko, a teď i ty odsud ulétly. A na tělech těch dlouhých pacek bylo něco divného: byla šedivá a vypadala jako mokrá kůra stromů. U úst měly žlutavé sliny a špičky tlapek měly modravé a načernalé.

Štístko polkl. Dlouhé packy jako tyhle mu nechávaly zbytky pod lavičkami v parku, občas ho roztržitě pohladily po hlavě nebo mu hodily zbytky z Domů jídla. Dokonce i dlouhé packy v Domě pastí ho krmily, nosily mu vodu a daly mu docela pohodlné místo na spaní. Některé ho i koply nebo na něj křičely, ale žádná z nich si nezasloužila skončit takhle. Štístko viděl, že už tu těla nějaký čas leží. Některá z nich napadly lišky nebo ptáci, z dalších zbyly už téměř jen kostry. Nad celou osadou se vznášel odporný pach smrti.

Měli je dát Zeměpsici, pomyslel si Štístko a udělalo se mu špatně. Proč jí je někdo nedal?

„Nejsou to naše dlouhé packy?“ zakvílela nešťastně Sluníčko. „Nejsou?“

„Mohly by být.“ Miky se položil vedle ní a zavyl, aby vyjádřil své vlastní trápení. „Nikdy jsme je přeci nenašli?“

„Ne. Prosím, to ne.“ Marta se krčila a kňourala.

„Zmlkněte!“ Alfův rozhněvaný štěkot nebyl přes vytí Vodítkových psů téměř ani slyšet. „Buďte zticha, přikazuju vám to!“

„Naše dlouhé packy,“ naříkala Daisy a Bruno se zalykal chraplavým vytím. „Naše dlouhé packy jsou mrtvé!“

„BUĎTE ZTICHA!“ štěkal Alfa. Ale žádný ze psů ho neposlouchal.

Jsou nepříčetní, pomyslel si Štístko, a já to chápu – ale měli by toho už nechat.

Štístko popadl Mikyho za zátylek, lehce s ním zatřásl a zvedl mu hlavu z prachu. „Poslouchej,“ ňafl.

„Všichni poslouchejte. Tohle nejsou vaše dlouhé packy. Nemůžou to být ony!“

„Jak to víš?“ štěkal Miky rozhněvaně a žalostně.

„Znali jste své dlouhé packy tak dobře – kdyby tu byly, cítili byste je přeci. A vaše dlouhé packy utekly! Tyhle žily tady a uvízly tu. Nejspíš je to zabilo, když udeřilo Velké zavrčení. Nejsou vaše! Nejsme ani nikde poblíž města.“

„Štístko, ty to nechápeš –“

V tom zmatku a trápení náhle Šístko dostal spásný nápad. „Tohle je dobré znamení, Miky! Poslouchejte všichni – tohle je dobrá zpráva!“

Vodítkoví psi jako jeden pes přestali výt a upřeli pohled na Štístka. Miky se na něj díval, jako by chytil smrtící psí šílenství, jako by čekal, že se Štístkovi začne dělat pěna u tlamy.

„Jak to může být dobré?“ zakvílela Sluníčko.

„Protože tyhle dlouhé packy se dostaly do pasti,“ vysvětloval trpělivě Štístko. „Podívej, jak tu leží – snažily se utéct pryč. Nepřišly sem, chtěly odtud naopak odejít!“

Miky zíral na těla a třásl se. „Ale nepodařilo se jim utéct…“

„Copak to nechápete?“ zaštěkal Štístko. „Tohle by se stalo vašim dlouhým packám, kdyby s vámi zůstaly. Říkali jste si, proč odešly – a tohle je důvod! Nechápeš to, Daisy?“ Jemně šťouchl do malé teriérky čumákem. „Teď víte, že vaše dlouhé packy odjet nechtěly – ale kdyby to neudělaly, dopadly by takhle.“

Vodítkoví psi se jeden po druhém rozpačitě posadili. Štístko viděl, že jsou ještě utrápení, ale aspoň přestali s tím hrozným vytím. Dokonce i Alfa na něj vrhl otrávený, ale vděčný pohled.

„Takhle jsem o tom nepřemýšlela,“ řekla tichým hláskem.

„Takže,“ zeptala se Sluníčko a očichávala si tlapky, „to znamená, že moje dlouhé packy jsou nejspíš v pořádku?“

„V bezpečí a naživu,“ přitakal Štístko. „Ale včas utekly od Velkého zavrčení a otrávené země.“

Vodítkoví psi se zvedli, setřásli ze sebe prach a vypadali maličko rozpačitě. Marta si soustředěně okusovala své blanité tlapky. Miky se drbal za uchem.

„No,“ zabručel Bruno. „Jde se dál.“

Štístko potřásl hlavou. Nemohl si nevšimnout zaraženého mumlání Divokých psů kolem: „To je prapodivné chování,“ šeptala Luna Bouřlivákovi.

„Výstřední,“ přitakal její druh. „Myslel jsem, že teď jsou to snad Divocí psi?“

„Měli by být,“ poškleboval se Kňoura. „A pak uvidí pár mrtvých dlouhých pacek a nedokážou se ovládnout. Hm.“

„Mami!“ ňafl tiše Brouk. „Já tomu vůbec nerozumím.“

„Pst, Broučku. To nikdo z nás.“ Luna mu olízla ouško. „Pokusím se ti to vysvětlit později. Snaž se Vodítkových psů nijak nedotknout, prosím.“

Jenže Brouk má pravdu, pomyslel si nevesele Štístko. Oni už by neměli být Vodítkoví psi.

„Poslouchejte všichni,“ zaštěkala autoritativně Hvězda a všechny psy tím rychle utišila. „Cítím, jak vzduch houstne. Vrací se bouře. Musíme si najít úkryt, a to rychle.“

Má pravdu, uvědomil si Štístko. Nebe potemnělo a ztěžklo, jako by se nad mraky Nebeští psi scházeli a chystali se na bitvu.

„A kam se schováme?“ zeptala se Bodlina.

„Rozhlédni se, slečno,“ řekla jí pobaveně Hvězda. „Tyhle domy dlouhých pacek vypadají pevně a dlouhé packy je už nepotřebují.“ S lehce omluvným výrazem pohlédla směrem k Vodítkovým psům.

„Myslím, že bychom měli jít dál,“ namítala Střela a pohlédla s obavami na těla. „Nelíbí se mi to tu.“

„Nemůžeme být venku, až začne pršet,“ odsekla Luna a podívala se ochranitelsky po svých dospívajících štěňatech. „To už přeci víš, Střelo.“

„Luna má pravdu a Hvězda taky,“ zaštěkal chraplavě Alfa. „Najděte nějaký dům dlouhých pacek, kde se můžeme schovat.“

On nemá problém se rozhodnout, říkal si Štístko, za předpokladu, že nějaký jiný pes přijde s dobrým návrhem.

„Ale ozval se odtud nějaký hluk …,“ začal plaše Brouk.

„Myslím, že to nakonec byla jen krysa,“ řekl mu Štístko. „Žádná dlouhá packa tu nepřežila, tím jsem si jistý.“

Marta se vedle něj nešťastně otřásla. „Obávám se, že má Štístko pravdu.“

Celá smečka se držela blízko u sebe a vydala se dál po cestě z tvrdého kamene. Opatrně našlapovali mezi těly, která na ní ležela.

„A co tamten?“ navrhla Snap a kývla k dlouhé nízké budově.

„Není tam dost východů,“ zamítl to Alfa přezíravě. Než Snap vůbec stihla navrhnout další dům za ním, řekl, „A tamten je příliš blízko k tomu prvnímu – mohli by se tam schovávat naši nepřátelé.“

„Tenhle?“ Luna ukázala čenichem k malé dřevěné budově.

„Moc chatrný. Hledejte dál.“

To je tak vybíravý? přemítal Štístko. Nebo se snaží ukázat, že tomu tu pořád ještě velí on?

Vypadalo to, že Snap další návrhy vzdala. Došla ke Štístkovi a Lízince. „Upřímně řečeno, Štístko, nemám ponětí, proč tvé přátele pár mrtvých dlouhých pacek tak rozrušilo.“

„Pořád si ještě zvykají na život v divočině,“ odsekl Štístko. Když na něj Snap překvapeně pohlédla, omluvně svěsil hlavu. Neměl bych být tak nedůtklivý. Na tom, co říká Snap, něco je. „To jenže – no, není to tak dlouho, co ztratili své dlouhé packy. A myslím, že… dlouhé packy byly něco jako jejich smečka. Jen si představ, že bys ztratila celou svou smečku a zůstala sama.“

Snap chvíli mlčela. „Je to škoda.“ Zhluboka si vzdychla a zavrtěla svým krátkým ocasem. „Z těch dlouhých pacek by byl skvělý zdroj jídla.“

„Snap!“ zavrčel. „Buď zticha. Vždyť tě uslyší.“

„No, ale vážně – “

„Jestli ti předtím Vodítkoví psi připadali rozrušení, tak budeš teprve koukat, jak se budou tvářit, jestli navrhneš, aby jedli dlouhé packy,“ odvětil příkře Štístko. „A navíc, stejně nejsou k jídlu. Všimla sis, jak byly cítit?“

Snap se zatvářila pochybovačně a zastavila se nad jednou mrtvou dlouhou packou, aby ji očichala. Vyjekla a utíkala zpátky ke Štístkovi. „Máš pravdu. Jsou cítit jako ta zkažená řeka.“

Štístko přikývl. „Ležely tu venku na tom zlém dešti. A myslím, že už jsou tu hodně dlouho.“

„Tady!“ Na Alfovo hlasité zaštěkání se všichni zastavili. Zůstal strnule stát vedle rozbité výplně z čirého kamene v jedné pevné zdi. „Jako úkryt použijeme tohle místo.“

„Dobrý nápad,“ zamručela polohlasem Spring. „Už začíná pršet.“

Štístko vylekaně nadskočil, když se mu v kožichu rozplácly dvě velké kapky. Brzy nato se vytrvale rozpršelo. Psi se protáhli rozbitou tabulkou z čirého kamene do místnosti plné převrácených stolů a sedacích krabic.

Všude tu byly poházené čtverce bílé srsti, lahve z čirého kamene s červenou tekutinou a bílým slaným práškem a rozbité nádoby s květinami, které neuvadly. Střela jednu z těch sklenic očichala.

„Není divu, že nezvadly,“ vyhrkla udiveně. „Tyhle květiny nejsou opravdové, jsou cítit podobně jako ta cesta z tvrdého kamene.“

„Co je to tu za místo?“ Brouk se rozhlížel po podivné místnosti a ostatní se tiskli k sobě a hleděli kolem.

Štístko očichal stoly a radostně vyštěkl. „To je Dům jídla!“

„Cože to je?“ Bouřlivák zmateně zvedl jedno ucho.

„Dům jídla. Sem se chodí dlouhé packy společně najíst, jako smečka. Střídají se jako my a jejich lovci jim nosí jídlo. Ta slaná zrnka a červenou šťávu dávají na svou kořist.“

Alfa nevěřícně zakňučel.

„A jídla jsou vždycky spousty. Dlouhé packy mívaly dobrý lov,“ vysvětloval Štístko. „Někdy to všechno nesnědly a zbytek daly mně.“

„Daly ti to?“ otázala se nedůvěřivě Luna. „To myslíš dobrovolně? Jídlo, které už nechtěly?“

„Vážně. Já vím, že to zní divně, ale stávalo se to docela často.“

„Viděla jsem jedno z těch míst ve městě,“ vmísila se do hovoru Hvězda. “Štístko říká pravdu. Byla tam jedna hodná dlouhá packa, která mu dávala zbytek jídla.“

„Zbytek jídla?“ zopakoval pohrdavě Alfa. „Hodná dlouhá packa?“

„Možná něco zbylo,“ řekl Štístko a pohrdavého tónu v hlase vůdce smečky si nevšímal. Protáhl se skrz lítací dveře a našel to, co hledal. „Tady! Místnost jídla.“

Uprostřed na podlaze bylo na tlapku hluboko vody, která chvílemi vytékala z rozbité trubky, ale voda byla čistá. Štístko se sklonil a párkrát se napil. Dlouho už mu nic tak nechutnalo. Olízl si tlamu a zkoumal kovové krabice podél zdi, zatímco zbytek smečky obezřetně vstoupil za ním. Cukli sebou, když se dveře rozkývaly, ale dali se do radostného ňafání, když objevili čerstvou čistou vodu.

Vedle sebe ale uslyšel Hvězdino tiché pochmurné zakňučení. Možná si vzpomněla na to, jak vyděšená byla tehdy v tom jiném Domě jídla, a to jsme tam našli jen jednu mrtvou dlouhou packu.

A podívejme se na ni teď, pomyslel si Štístko – jak sebejistě smečku vede, kdykoli se Alfa přestane ovládat, a nedělá si starosti už ani s celou ulicí pokrytou těly mrtvých dlouhých pacek. Části jeho já se stýskalo po staré Hvězdě, ale bylo rozhodně lepší ji vidět takhle, energickou a samostatnou, než aby pobíhala vystrašeně kolem.

Svět je teď tak nebezpečným místem, možná by se nám všem hodila trocha Hvězdiny nově nabyté neústupnosti.

Miky hrabal tlapkou po jedné z kovových krabic. „Sleduj.“

„Nedají se otevřít,“ řekl mu Štístko. „Vždycky jsou zamčené.“

„Ale dají,“ opáčil nezbedně Miky. Zaklesl drápy za jedny kovové dveře. Trhl a zatáhl svou šikovnou tlapkou, těžké dveře otevřel a ty se se zaskřípěním rozlétly dokořán.

Štístko zůstal ohromeně hledět s otevřenou tlamou. Kéž bych byl tenhle trik znal už za starých časů!

„Dobrá práce, Miky!“ zaštěkal Bruno a všichni psi se vrhli na to, co bylo uvnitř.

Část jídla už byla příliš stará na to, aby se dala jíst, něco bylo pokryté modrou plísní nebo zkaženě páchlo, ale poměrně dost velké množství ho bylo ještě k jídlu.

Bruno vzal do zubů velkou přikrytou pánev a jak ji vytáhl ven, rozsypala se z ní na podlahu měkká vařená zrna. Byly tam i balíčky suchého jídla, a když Miky otevřel další kovovou krabici, vylila se na něj spousta ledové vody, ale našli balíček plátků masa, které byly ještě dobré.

Žádný lov nebyl a jídla byla spousta, takže to vypadalo, že po jejich těžké cestě žádný pes nemusí dodržovat pravidla smečky. Sluníčko se zprvu nervózně držela zpátky a Střela vyvalila překvapeně oči, když jí Kňoura uzmul celé sousto zrní před nosem, ale zdálo se, že Hvězda a Alfa klidně nechávají všechny psy dosyta najíst, bez ohledu na jejich postavení. S těmi porcemi zmrzlého masa toho bylo víc než dost pro všechny a psi byli tak hladoví, že je klidně snědli tak, jak byly.

„Měl jsi pravdu, Štístko,“ řekla mu Spring s plnou tlamou polozmrzlého jídla. „Domy jídla jsou užitečné místo.“

Štístko se ale nedokázal zbavit myšlenky, že už mu jídlo dlouhých pacek nechutná tolik, jako dřív. Je to tím, že je staré, nebo tím, že si zvykl na čerstvou teplou kořist? Měním se, aniž bych si toho všiml.

Zvláštní, pomyslel si, že má z toho jídla podobný pocit, jako má asi Alfa. Vlčí pes se jídla dlouhých pacek téměř ani nedotkl a po pár soustech ho nadutě odstrčil stranou. Alfa pohrdavě sledoval, jak všichni jedí, obzvláště Vodítkoví psi, kteří jedli s daleko větším nadšením než ti divocí.

„Rýži už jsem neměla tak dlouho,“ poznamenala toužebně Sluníčko a slízla posledních pár zrníček.

„A taky už ji znovu mít nebudeš,“ odsekl Alfa. „Až zítra vstane Sluneční pes, lovci budou moct jít do lesa a najít nějakou skutečnou kořist.“

Sluníčko si vzdychla, ale nic neříkala.

Když se psi najedli, rozdělili se do skupin, ve kterých obvykle spali, zatímco venku stále bušil déšť. Jak Štístko obcházel své kolečko před spaním, nastražil jedno ucho, zaposlouchal se do zvuku lijáku a byl rád, že jsou uvnitř, mimo ten zlý déšť. V koutě nejdál od rozbitého čirého kamene leželi stuleni k sobě Alfa a Hvězda, lovci a hlídkoví psi si našli své pelechy pod rozbitými stoly. Sluníčko ležela sama, nejblíž dešti, který hnal vítr rozbitým čirým kamenem dovnitř, a smutně kňourala. Možná ji povinnosti Omegy už přeci jen začínají zmáhat, pomyslel si soucitně Štístko.

Rozhodl se na tu malou nešťastnou fenku dohlédnout a posunul se ke kraji provizorního doupěte lovců. Když mu chladný průvan rozčechral kožíšek, zachvěl se. Nebeští psi, vždyť je hrozná zima! Chudák Sluníčko. A co já, usnu vůbec někdy?

Pak vedle sebe ucítil teplo. Obrátil se a uviděl Lízinku, která nesla v tlamě jednu bílou srst dlouhých pacek. Přetáhla ji přes něj a láskyplně mu olízla čenich a pak vklouzla zpátky na své místo na kraji doupěte hlídky.

Štístko se dojatě díval, jak odchází. Jak si vůbec nějaký pes může myslet, že je Lízinka zlá? divil se. Má laskavější povahu než většina členů téhle smečky.

Ospale sklonil čenich k zemi a vyčerpaně usnul.

V ranním šeru se Štístko probudil, a když se rozkoukával, všiml si, že zvuk deště ustal. Za čirým kamenem bylo slyšet už sotva mrholení. Cítil nakyslý zápach, který po sobě déšť zanechal, a když vykoukl ven, uviděl, jak z louží stoupá syčící pára. Otřásl se.

Ostatní psi se protahovali a zívali a Sluníčko, která se celá třásla, se proplížila kolem, aby si došla pro rozkazy od Hvězdy.

„Spala jsi, Sluníčko?“ ptal se Štístko.

Vděčně na něj pohlédla. „Trochu. Děkuju.“

Chudák Sluníčko, pomyslel si. Tolik se snaží.

„Lovci a hlídko.“ Alfa je ze svého rohu svolával. „Malá skupinka vás půjde prozkoumat zbytek téhle osady dlouhých pacek. Hvězda vás povede. Marto a Daisy, půjdete s ní.“

„Opravdu, Alfo?“ Daisy divoce vrtěla ocasem a nadýmala se pýchou až k prasknutí.

Alfa obrátil oči v sloup. „Bývali jste Vodítkoví psi. Máte zvláštní vědomosti. Využijte jich, abyste našli všechno, co potřebujeme vědět. Zjistěte, jestli je nějaký důvod, proč bychom tady měli zůstávat a udělat si z tohohle místa základnu – nebo jestli je nějaký důvod, proč bychom měli odejít.“

Daisy visel jazyk z tlamy a dychtivě kňučela na souhlas. Štístko se ale naježil. Jak ho může Alfa z průzkumné výpravy vynechat? Vždyť je Městský pes, jak mu Alfa obvykle tak rád připomíná! Dělá mi to snad naschvál?

Štístko se obrátil k Daisy. „Chceš, abych ti ukázal, jak otevřít dveře do Domu jídla, Daisy? Mám ti vysvětlit, jak poznat v krabici na zbytky, co je ještě k jídlu?“

„Na tom něco je.“ Daisy svěsila hlavu a těkala pohledem zleva doprava. „Já žádnou z těch věcí vlastně neumím, Štístko.“

Alfa tázavě naklonil hlavu a pohlédl na Štístka. „Jestli máš nějaký problém s mojí volbou průzkumníků, měl bys to asi říct nahlas.“

„Proč nejdu já, Alfo?“ postavil se mu Štístko. „Mám dovednosti, které by se vám hodily.“

Alfa si prohlížel paspárek na své zadní noze. „Myslím, že Daisy s Martou tu práci odvedou nejlépe.“

Štístko se nadechl, aby mu oponoval, ale než stihl promluvit, vmísil se do toho Bouřlivák. „Alfo, proč nepošleš Štístka? V osadách dlouhých pacek se vyzná stejně jako Vodítkoví psi. A dokázal přežít ve městě sám – oni ne!“

„Má pravdu, Alfo,“ zakňučela Daisy a připlácla uši k hlavě. „Štístko toho tolik ví.“

„Taky si myslím,“ přidala se Snap.

„Mně to připadá jasné,“ řekla tiše Bella. Štístko jí pohlédl do očí a radostně otevřel tlamu. Byl za její podporu vděčný.

„Souhlasím,“ připojila se rozvážně Hvězda. „Myslím, že by Štístko měl jít.“

„Prosím, Alfo,“ žadonila Marta.

Na kratičký okamžik v Alfových žlutých očích vzplál chladný plamínek. Štístko se snažil zklidnit svůj divoce se vrtící ocas.

Teď už Alfa odmítnout nemůže. Pokud to udělá, bude to vypadat, že staví své vlastní pocity nad dobro celé smečky.

Alfa ohrnul čumák a nasadil potutelný výraz. „Vždyť jsem z tebe udělal lovce, nebo snad ne? Tak běž lovit. Ty a Bouřlivák, Snap, Bruno, a Miky: Běžte do lesa a najděte jídlo. Po tom dešti bude těžké kořist vystopovat a budeme potřebovat všechno, co dokážeme sehnat. To svinstvo dlouhých pacek už jíst nebudeme, všichni jste se tím včera přecpali.“

„Ale mohli bychom najít víc – “ začal Bouřlivák.

„Tuhle smečku vedu já!“ zaštěkal Alfa.

„Ty ji vedeš, když – “ Ta slova z něj vylétla, než se Štístko stačil ovládnout, ale scvakl tlamu, než stihl zajít příliš daleko. Co vlastně mohl říct? Že Alfa smečku vede, jen když je to snadné? Když se může chopit nějakého Hvězdina nápadu a vydávat ho za svůj?

Smečka ho sledovala v napjatém tichu. „Ty tuhle smečku vedeš,“ uzavřel tiše Štístko.

„Přesně tak.“ Alfa vycenil zuby. „Na hlídku půjdou ti, které jsem určil, a to je konečné rozhodnutí.“

Štístko sklonil hlavu a zavrčel na souhlas. Alespoň že ho poslal na lov, ale stejně ho Alfova tvrdohlavost doháněla k zuřivosti. A krok, který Alfa udělal, hraničil spíš se záludností než důmyslností. Proč by smečka neměla zkusit zůstat tady, kde je bezpečno? Tím hlavním by teď mělo být najít dobré jídlo a lepší úkryt v osadě dlouhých pacek, a v tom mohl být Štístko opravdu cenný. Jenomže Alfa Štístkovy schopnosti nevyužil z čiré zášti.

Štístko byl rád, že se dostal pryč od Alfy a Domu jídla. Bylo příjemné běžet zase divočinou, větřit, jestli nenajde nějakou kořist, cítit na kůži a v kožichu chladný čerstvý vánek. A jakmile skupinka lovců vyběhla z města, Bouřlivák a Snap si s úlevou oddechli.

„Díky Nebeským psům,“ brblal Bouřlivák. „Zas mám pod sebou trávu! Na tom tvrdém kameni už mě bolely polštářky tlapek.“

„Mě taky,“ přidala se Snap. „A jsem si jistá, že se mi na něm tupily drápky.“

Štístko na ně na oba překvapeně pohlédl. Bylo samozřejmě příjemné, cítit zase pod tlapkami chladnou zem – to byla pravda – ale copak je možné, aby na dva tak houževnaté psy opravdu tak silně působil tvrdý kámen?

Podíval se na Bruna s Mikym. Ti dva Vodítkoví psi si na měkké cestě sice nestěžovali, ale přeci jen tam nebyli tak mrštní a nenakračovali tak jistě, jako v osadě dlouhých pacek. Zem se jim lepila mezi drápy a bláto jim slepovalo srst.

Každý pes k svému, pomyslel si Štístko a v duchu si povzdychl. A teď se musíme přizpůsobovat všichni.

Jakmile byli lovci ve stínu a příšeří lesa, došlapovali opatrněji a hledali si cestu mezi křovím a mechem porostlými kmeny stromů. Světla tu bylo málo a do zbylého listí ťukalo neustálé mrholení. Bude těžké v tomhle počasí vystopovat kořist, ale možná že kořist je taky tak snadno neucítí.

Miky s Bouřlivákem, dva nejlepší stopaři, se zastavili na malé mýtině a zvedli čenich. Zavětřili ve vlhkém vzduchu a ochutnali ho. Všichni psi pozorně nastražili uši. V dálce tiše zašvitořil nějaký pták a Bouřlivák přimhouřil oči.

„Něco cítím,“ zamumlal velký pes. „Jen si nejsem jistý, co to je.“

„Nic jiného nemáme,“ podotkl Bruno. „Tak tu stopu klidně můžeme sledovat.“

„Dobrá,“ souhlasil Bouřlivák. „Ale mějte se na pozoru, kdyby to náhodou byl jezevec nebo kojot… nebo obří kožich.“

Štístko se zachvěl. Vzpomínku na ten poslední obří kožich, se kterým se střetli, měl ještě příliš živě v paměti – ta malá rozhněvaná očka ve velké hlavě s kulatýma očima, obrovité tělo pokryté černým kožichem, drápy jako hrábě, vrčení a čelisti a čenich hnědý jako země. Před jedním z těch velikánských zvířat by žádný pes nevydržel kurážný moc dlouho.

„Doufám, že nic takového to nebude,“ odvětila suše Snap. „Nemám zrovna náladu se prát.“

„Já nevím,“ namítl horlivě Bruno. „Přinést Alfovi jako jídlo obří kožich by bylo skvělé.“

Bouřlivák vyprskl smíchy. „Doufám, že si děláš legraci.“

„To bys měl, Bruno. Jestli uvidím obří kožich já, hodlám se na místě obrátit a utíkat,“ řekl Štístko. „Rovnou tě varuju.“

„Já se přidám, Štístko,“ řekla Snap, jak kráčeli lesem.

„Já taky,“ souhlasil Miky a tvářil se nervózně.

„Ale, nedělejte si starosti. Obří kožich to nejspíš nebude,“ ušklíbl se Bouřlivák. Pak odhrnul uši a nabral dech. „Co to u všech Nebeských psů – “

Zůstal před nimi nehnutě stát. Jejich škádlení okamžitě ustalo.

„Tohle není obří kožich,“ zavrčel, naježil se a tlapy mu ztuhly. „To jsou psi!“

Ozval se bojovný štěkot a rozléhal se mezi stromy.

„Jsou přímo před námi!“ zavyl Štístko. A míří sem.

Kapitola osmá

Bouřlivák zůstal stát jako přibitý a zděsil se, že je svou chybou přivedl rovnou do nebezpečí. Štístko si uvědomil, že musí od velkého psa převzít velení, i kdyby jen na chvilku.

„Všichni psi, utvořte kruh!“ zaštěkal Štístko. „Pevná bojová formace!“

Štístko byl vděčný, že od jejich poslední katastrofální bitvy s Hlídacími psy, kdy se ze strachu podrobili, smečka tvrdě trénuje. Miky, Snap i Bruno okamžitě vytvořili obrannou linii, drželi se u sebe a nejevili žádné známky paniky. I Bouřlivák už se vzpamatoval a překonal svůj šok a výčitky svědomí.

Otřásl se a zaujal místo vedle Štístka, s napjatými svaly, připravený čelit čemukoli, co se k nim blížilo .

Slyšeli praskání větviček a šustění suchého listí, které sílilo, jak se ti druzí psi řítili podrostem k nim. Kolik jich je? přemítal Štístko. Devět? Deset? Víc? Určitě jich bude víc než v Bouřlivákově hlídce. Štístko napjal svaly a vycenil zuby. Jestli jsou to Hlídací psi, on a ostatní členové smečky nepodlehnou bez boje.

První nepřítel vyrazil ze křoví před nimi. Štístko s úlevou uviděl, že to není Hlídací pes – tenhle pes byl zavalitý a v dlouhé zacuchané hnědé srsti měl světle smetanová místa. Vyvalil oči, až bylo vidět bělmo, prudce se zastavil a rozvířil kolem sebe listí. Zoufale se otočil a varovně štěkl na zbytek smečky.

Takže oni taky nevěděli, že tu jsme! říkal si Štístko, když na mýtinu před ním vtrhli i ostatní. Štístko cítil, jak se jejich šance zvyšují. Tahle neznámá smečka byla pěkná sebranka! Točili se dokolečka, vráželi do sebe a vydávali zmatený varovný štěkot. Ten špinavý hnědý pes ve strachu uklouzl po listí a přiměl vyzáblého psa, který přes něj málem přepadl, zvolat: „Dávej pozor!“.

Tihle psi sice možná taky představují nebezpečí, ale alespoň ne takové, jako by znamenala Bladina smečka.

Bouřlivákova hlídka stála naježená čelem k nim a vrčela jako jeden pes.

Je hezké vědět, že existuje i smečka s horší disciplínou než Vodítkoví psi, pomyslel si suše Štístko. Svěsil ramena a opatrně začenichal.

Nově příchozí vypadali nejistě, pořád ještě chvílemi štěkali, větřili a pokukovali po skupince lovců.

Nevypadali moc nepřátelsky, i když rozzlobeně štěkali .

Snap najednou překvapeně ňafla radostí. „Pajdo!“

Štístko zaraženě sledoval, jak pádí ke křoví. Do zorného pole jim přikulhal další pes – černohnědý lovecký a evidentně chromý. Byl to Pajda!

Takže přežil, když od nás utekl, i s tou zraněnou nohou! Štístko byl moc rád. A našel si novou smečku!

Pak ale Štístka zamrazilo zděšením. Pajda už neměl nohu zlomenou – byla úplně pryč. Byla uříznutá – ne, nesjpíš ukousnutá – a zbyl z ní jen krátký pahýl. Zarostl kůží, zvlněnou a bez srsti, a žádná otevřená rána tam nebyla vidět. Štístko s Brunem a Bouřlivákem pohlédli šokovaně jeden na druhého.

Zdálo se ale, že to Pajdovi nevadí. I na třech nohách se vrhl vpřed, pohyboval se rychle a snadno a opětoval Snap její dychtivé olizování.

„Co tu děláš, Snap? A vy ostatní!“ Znělo toradostně, ale taky naléhavě. „Myslel jsem, že jste si našli nový tábor, když padl ten černý mrak.“

„Našli jsme, jenže – “ začala Snap.

Pajda se otřásl. „Ne, to je jedno. Není čas. Poslouchejte – musíte pryč z lesa.“ Třínohý pes se nervózně ohlížel přes rameno. „Hned teď!“

Štístko otevřel tlamu, aby se zeptal proč, ale ozvalo se hlasité zapraskání větví, které přimělo všechny psy zvednout hlavu.

Pes, který vyšel ze křoví jako poslední, byl obrovský, stejně velký jako Bouřlivák. V krátkých chlupech měl ošklivé lysé fleky, které byly červené a vypadaly zaníceně, a jeho hranatý obličej byl napuchlý a zdeformovaný.

Tím nejznepokojivějším byl ale pohled v  jeho očích, usoudil Štístko. Byly vyvalené a zorničky rozšířené a měly téměř stejně intenzivně žlutou barvu jako srst těch zlých dlouhých pacek na hlídce.

Jakmile se to velké zvíře objevilo, Pajda a zbytek jeho smečky sebou pokorně a zděšeně plácnul na zem.

„Běs!“ vyjekl skvrnitý hnědý pes.

Ten ošklivý veliký pes si je všechny prohlížel s pohrdavým vrčením.

Bouřlivák naposledy krátce pohlédl na ostatní lovce, předstoupil a uctivě sklonil hlavu před psem, který je nejspíš Alfou téhle smečky. „Zdravím . Jsme součástí smečky, která prochází vaším lesem a hledá nové území. Brzy půjdeme zase dál.“

Zlověstné žluté oči planuly, ale obrovský pes nic neříkal.

„Dovolíš nám tu jako vůdce smečky po několik cest Slunečního psa lovit?“ pokračoval Bouřlivák.

Štístko nastražil uši a zaujatě poslouchal . Přeci tenhle nepříjemně se tvářící vůdce smečky nemůže nic namítnout proti tak zdvořilé žádosti? Bouřlivák je pohotový a rozumný pes a také velký a silný – každý pes ho přeci musí poslechnout.

Vlastně Štístka napadlo, že by Bouřlivák byl ideálním vůdcem smečky. Pokud by se vlčímu psovi něco stalo… tak Hvězda a pak Bouřlivák by byli jasnými kandidáty na dalšího vůdce.

Štístko a ostatní členové hlídky se s očekáváním obrátili k velkému psovi se žlutýma očima. Pořád ještě neodpovídal. Místo toho se začal třást, až se mu rozvlnila srst, a zničehonic se rozštěkal smíchy. Ten třas zmítal celým jeho obrovitým tělem.

Štístko zůstal jako omráčený. Snap zvedla jedno ucho a podívala se na Bruna, Miky nevěřícně hleděl s otevřenou tlamou a Bouřlivák přimhouřil oči – těsně předtím, než ten velký Alfa zvedl tlapu a sekl Bouřlivákovi po čenichu .

Štístko a ostatní se rozhněvaně rozštěkali a vyrazili Bouřliváka chránit, ale psi z druhé smečky byli už taky na tlapkách a dokonce i Pajda na ně zlostně vrčel.

V nastalé patové situaci zvedl velký pes se žlutýma očima hlavu a z tlamy mu na jedné straně kapaly sliny. „Já jsem Běs,“ zavrčel. „Jsem přední tlapou Strachopsa, Krále všech psích duchů. Projevte mi úctu!“

Štístka to tak zaskočilo, že mlčky pohlédl na Bouřliváka. Ten pomalu vrtěl svou velikou hlavou. „Co to tu vykládáš?“ zavrčel. „Nic takového jako Strachopes neexistuje !“

„Ale ano, existuje!“ štěkal vzteky ten podivný Běs pronikavým hlasem. „Všichni se před ním musejí sklonit!“ Z tlamy mu kapaly sliny a koulel žlutýma očima. „Pokloňte se mu!“

Jeho smečka kolem se třásla a tiskla se k zemi. Všichni upírali ustrašený pohled k němu.

Běs hrábl tlapou o zem, až se kolem rozlétlo listí, a vyhloubil v zemi šrám. „Odkud jste sem přitáhli? Cizí psi tu nejsou vítaní. Král psů se o svou kořist nedělí!“ Obrátil se, znovu zvedl jednu svou velkou tlapu a Štístko strnul a chystal se uskočit. Jenomže tentokrát Běs drsně přirazil tlapou přední tlapku jednomu ze členů svojí smečky.

Malá hnědá krátkosrstá fenka vyjekla bolestí a přikrčila se a zbytek Běsovy smečky se roztřásl strachy. Štístkovi se zježila srst. Jaký vůdce smečky by něco takového udělal jednomu ze svých vlastních psů, úplně bez důvodu?

Bouřlivák zavrtěl hlavou a hleděl na něj a pak se rozzuřeně rozštěkal.

„Jsi šílený. Ty i ten tvůj vymyšlený Psí duch si klidně můžete jít ke skutečné Zeměpsici! Říkal jsem ti – jsme poutníci. Já a má smečka budeme v tomhle lese lovit, jak je naším právem daným Lesopsem. A jestli víte, co je pro vás dobré, budete se nám ty a tvá směšná smečka držet z cesty.“

„Ty!“ štěkl Běs do tváře krátkosrsté fence, které právě ublížil. „Zaútoč na vetřelce!“

Při tak chabé hrozbě si Bouřlivák jen vyměnil pobavený pohled se Štístkem, který zavrtěl hlavou. To je směšné, pomyslel si. Ten malý psík není pro Bouřliváka žádný soupeř!

Fenka se strachy vyvalenýma očima ale svého Alfu poslechla. Vrhla se Bouřlivákovi po hlavě a zběsile sekala a štěkala. Bouřlivák ji šokovaně odhodil na hromadu listí, ale okamžitě vyskočila, cvakala zuby a pustila se do něj znovu. Štístko strnul, ale nemohl zasáhnout. Bouřliváka by jakýkoli náznak snahy mu pomoci určitě rozzuřil – chování toho malého psíka bylo absurdní !

Bouřlivák ji znovu srazil a tentokrát jí přimáčkl tlapu na bříško a držel ji na zemi.

Znovu se ale vykroutila a řítila se na něj. Když se Bouřlivák snažil uhnout, hodil po Běsovi nevěřícně pohled. Ten velký pes se šílenýma očima vrčel a brblal, jako by ho to pobavilo. Štístko se otřásl a u viděl, že i Miky s Brunem mají znepokojený výraz.

„Teď!“ zavelel Běs. „Ve jménu Strachopsa! Zaútočte!“

Štístko a jeho přátelé rychle ustoupili do obranné linie, ale před Běsovou smečkou se nemohli ubránit. Jsou ve velké přesile, říkal si Štístko.

Běs členy své smečky zezadu škrábal a kousal a poháněl je do bitvy .

Štístko zavrčel a kousl prvního psa, který se po něm vrhl a zuřivě vrčel a sekal drápy. Napravo uviděl Snap, která byla donucena bojovat s Pajdou. Útočil na ni, i když štěkala: „Pajdo! No tak přestaň! Vždyť jsme kamarádi!“

Pajda jí na oplátku zboku uštědřil silnou ránu do jedné tlapky. Nevypadal tak šíleně jako ostatní, ale v jeho očích se zračilo zoufalství, a nedržel se stranou Běsových cvakajících zubů a poslouchal jeho rozkazy. Štístko viděl proč, i když zápasil se svým vlastním soupeřem. Běsův přístup k „vedení smečky“ byl sice šílený, ale účinný.

Vychází mu to, pomyslel si Štístko, ale jak vůbec může takhle bojovat? Vždyť j e to proti psí cti!

Bouřlivákovi se podařilo tu bláznivou malou fenku přimáčknout k zemi dvěma tlapami, i když s ním stále zápolila, cvakala čelistmi, vrčela a ňafala jako posedlá a na jednom uchu mu teď visel vyzáblý špinavý černý psík. Ten koulel očima tak, až měl Štístko pocit, že mu vypadnou z důlků.

„Ústup!“ zavelel Bouřlivák. „Všichni lovci zpátky! Nemá to cenu!“

Posledním máchnutím shodil hnědého psíka, který mu chňapal po srsti na krku, obrátil se a vyrazil pryč z lesa a Štístko s ostatními hned za ním. Štístko věděl, že se nic jiného dělat nedá. Bouřlivák má pravdu. Nemá cenu bojovat s těmi psy, které strach z jejich vůdce vede do bitvy na život a na smrt.

Štístko sípal a utíkal s ostatními, až ho začalo bolet na hrudi – ale té ubohé smečce utekli snadno. Určitě to vzdají, jakmile lovce vyženou ven z lesa.

Když vyběhli mezi stromy na louku, Štístko si troufl se krátce ohlédnout přes rameno. Na chvilku se nic nehýbalo – a pak k jeho zděšení vyrazila s vrčením z lesa Běsova smečka, které se sice pletly nohy, ale pořád je pronásledovala.

„Copak jsou šílení?“ zaštěkal udýchaně na Bouřliváka .

Bouřlivák se tvářil otřeseně. „Myslím, že jsou – nebo alespoň vůdce jejich smečky ano.“

Z nemotorného dupání pronásledující tlupy Štístko poznal, že jsou vyčerpaní, ale běželi pořád dál podrostem, plahočili se, hnaní čirým odhodláním.

„Zpátky do Domu jídla!“ zaštěkal Bouřlivák a vběhl na první úsek černého tvrdého kamene v osadě dlouhých pacek.

Štístko pochyboval, že pouhá přítomnost budov dlouhých pacek bude stačit na to, aby tuhle rozlícenou smečku zadržela. Slyšel za sebou jejich sípavý dech a cvakání tlapek, které se rozléhalo mezi zdmi domů.

„Oni se Běsa bojí,“ zaštěkal udýchaně na ostatní. „Půjdou kamkoli bude chtít – a on je nutí, aby nás pronásledovali! Vždyť je vedeme zpátky do našeho tábora!“

Bouřlivák znovu zpomalil a úzkostlivě se ohlédl. „Nemáme na výběr.“

„Tihle psi budou bojovat, dokud nezemřou,“ supěl za běhu Štístko. „Strachem ze svého vůdce přišli o rozum! Naše smečka možná Běsa porazí, ale budeme muset zabít všechny jeho následovníky do jednoho. Možná i Pajdu!“

„To je Běsova vina,“ štěkal Bouřlivák. „Jestli budeme muset, zabijeme je všechny.“

„A vážně to chceme udělat? I když jsou to šílení psi? A přijdeme i o některé z našich, to přece víš.“

„Tak co navrhuješ, Štístko? Běžet donekonečna? Nezastavují se!“

Bruno zrychlil, předběhl je a přerušil Štístka i Bouřliváka ostrým štěknutím. „Já mám nápad. Za mnou!“

Statný bojový pes prudce zahnul za roh a vedl je úzkou uličkou podél rozbitého plotu kolem jedné zahrady. Uprostřed plotu se přikrčil a protáhl se pod ním.

„Kdysi jsem honil jeden ostrý drápek,“ supěl, když se Štístko protáhl pod plotem za ním, následovaný Bouřlivákem, Mikym, a Snap. Zvedli se na tlapky a hleděli na opuštěný dům dlouhých pacek stojící uprostřed zahrady. „Honil jsem to zvíře kolem dokola domu mých starých dlouhých pacek . Myslím, že toho starého tlustého ničemu ta hra ve skutečnosti bavila. A tam jsem se naučil tenhle trik.“ Bruno se rozběhl kolem opuštěného domu, až za ním létaly kousíčky kamení.

Ostatní čtyři lovci na sebe naposledy zmateně pohlédli a pak se pustili za ním. Bruno je vedl kolem domu a potom znovu několikrát dokola, dokud Štístko nenabyl dojmu, že ten starý bojový pes už zešílel, podobně jako Běs. Pak se prudce zastavil na štěrku a oddychoval vedle hromady dříví a dřevěné stavby přiléhající ke zdi domu.

„Už je slyším!“ zavyla zoufale Snap .

„To je v pořádku. Už jsme udělali dost.“ Brunovi visel vyčerpáním jazyk z tlamy, zavrtěl se a zvedl oči ke střeše dřevěné stavby. Vyskočil na kymácející se hromadu polen a pak se pokusil vyškrábat na střechu dřevěného domku. Ačkoli se mu to tak docela nepodařilo, kopal zadníma nohama, až se bezpečně dostal na vratkou střechu. „Tak pojďte!“

Ostatní ho následovali, protože byli příliš zoufalí, než aby se ptali, co má Bruno za lubem. Když Štístko přistál na tenké dřevěné desce a s úlevou lapal po dechu, Bruno už se znovu otočil a hleděl ke střeše domu samotného . Svažovala se, ale ne moc prudce, a na jednom konci z ní trčela věž z cihel.

„Ale ne,“ zaúpěl Bouřlivák. „Výš už ne, Bruno!“

„Nahoru!“ zaštěkal Bruno, nevšímal si ho a vyskočil.

Neměli na výběr, museli za ním. Nejdřív vyskočila nahoru Snap, po ní Miky a Štístko. Na řadě byl Bouřlivák, jenomže ten nedokázal své velké tělo na střechu dostat. Začal klouzat dolů a kňučel strachy .

„Bouřliváku!“ vyjekl Miky, skočil k němu a téměř sám podklouzl, aby chytil Bouřliváka za zátylek.

Štístko sklouzl po svažující se střeše a přikrčil se, aby Mikymu pomohl. Společně vytáhli Bouřliváka, který zuřivě hrabal tlapami, přes okraj nahoru. Jakmile se zachytil i zadníma nohama, všichni doškobrtali do úkrytu za kamennou věžičku.

Vyčerpaně lapali po dechu a  Bruno jen řekl: „A teď počkáme. Ani se nehněte.“

Štístko neměl v úmyslu pohnout ani jediným svalem, protože každý chybný krok by ho nejspíš poslal ze střechy rovnou dolů k zemi. Stěží se odvážil podívat, ale uviděl Běsa, jak žene svou smečku do zahrady, kouše je do zadku, aby je popohnal pod rozbitý plot.

„Chyťte ty vetřelce!“ zavyl. „Zabte je, ve jménu Strachopsa!“

S čenichy u země doběhla podivná smečka k domu dlouhých pacek a začala pobíhat kolem. Strkali se a chňapali jeden po druhém a dohadovali se o tom, co větří.

„Tudy!“

„Ne, vrátili se zpátky – tamtudy!“

„Nemotej se mi do cesty – jau !“

Dvakrát dům oběhli dokolečka a pak smečka zmateně začala ustupovat. To vedlo ke srážkám a dalšímu hašteření a kousání.

„Jsou pryč!“ ňafla malá krátkosrstá fenka . „Zmizeli!“

„Nebuďte tak hloupí,“ zavyl Běs. „Najděte je!“

Černý psík s chlupy podobnými drátkům se přikrčil na bříško a roztřeseně se plazil k Běsovi. „Je to pravda, Běsi, opravdu zmizeli.“

„Možná je odvedli Nebeští psi,“ zakňoural další.

„Toho by se Nebeští psi neodvážili!“ zavyl rozzuřeně Běs. „Strachopes Nebeským psům vládne! Najděte tu smečku!“

Běs náhle vyvalil oči a od tlamy mu lítala pěna – pak se trhaně nadechl a ztuhl. Celé jeho tělo se začalo třást, jako by ho sevřelo jeho vlastní Velké zavrčení. Štístko a ostatní lovci to ze svého místa na střeše tiše a zděšeně sledovali. Pak Běsovi zůstal jazyk viset z tlamy a z koutků mu kapaly sliny.

Jeho smečka nevypadala šokovaně. Kňourání a brebentění ostatních utichlo. Utvořili kolem svého vůdce kruh, zády k němu, a stáli ochranitelsky na stráži, zatímco se velký pes zhroutil na zem a tlapky mu vypověděly službu. Ležel strnule na boku, cukal sebou a chvěl se. Přesto se na něj nikdo ze smečky ani nepodíval.

Upírali pohled ven, připravení k útoku, a nevšímali si prudkého třasu svého vůdce a loužičky slin, která se tvořila vedle jeho tlamy.

„Co se to děje?“ zašeptala Štístkovi do ucha Snap.

Štístko zaraženě zavrtěl hlavou. Nikdy nic podobného neviděl. Běs snad umírá? Ale proč se mu jeho smečka nesnaží pomoct?

Konečně Běsovy křeče ustaly, až nakonec, s posledním trhnutím, zůstal ležet bez hnutí. Ztěžka oddychoval a jazyk mu visel z tlamy. Slízl si pěnu, převalil se a vrávoravě vstal. Vypadal až politováníhodně slabě, jako by neměl ponětí, kde je.

Jeho smečka se kolem něj shromáždila a uctivě ho olizovala.

„Běse! Ty ses k nám vrátil.“

„Vždycky se vrátíš. Děkujeme ti, Běse.“

„Co říkal Strachopes? Tak co říkal?“

Výraz v Běsových očích se nezměnil, pořád ještě byly vyvalené a žluté a měly skelný pohled. „Strachopes mi říkal… že se máme vrátit do tábora,“ zavrčel chraplavým hlasem s plnou tlamou slin.

„Hned?“ zakňourala malá hnědá fenka.

„Hned. Okamžitě.“ Běs po ní máchl třesoucí se tlapou, ale tentokrát se nestrefil. „Říká… že máme zabít všechny cizí psy. Zabijte je všechny. Zabijte je, jakmile je uvidíte. A teď běžte!“

Obrátili se, horečně se drali dírou v plotě ven a utekli pryč. A Běs se pomalu šinul za nimi. Štístko si všiml, jak se Pajda zastavil a ohlédl se přes rameno. Pak se na svých třech tlapkách pustil za novou smečkou.

„No,“ zamumlal nakonec Bruno. „To bylo divný.“

Miky se zachvěl. „Ještě, žes měl ten nápad, Bruno, nebo by z nás, myslím, teď byli mrtví psi.“

„Souhlas,“ zabručel Bouřlivák a bušil ocasem o zem. „Dobrá práce, Bruno.“

„I když jsi ten nápad získal od ostrého drápku,“ dodala Snap a ro zverně do Bruna šťouchla. „Co ty na to, Štístko?“

„Zachránilo nám to zadek,“ zavrčel zamyšleně Štístko. Připadalo mu ale, že unikli jen o vlásek.

Nejdřív Hlídací psi, pak tihle šílení psi. A co se to vlastně Běsovi stalo? Opravdu existuje Strachopes, který velí Duchům a dává Běsovi rozkazy?

Při té představě ho zabrnělo v kožichu. „Pojďme se vrátit do tábora,“ navrhl, i když se děsil toho, že se vrátí bez jídla. Co na to řekne Alfa? A co řekne na jejich setkán í s těmi druhými psy?

„Souhlasím,“ přikývl Bouřlivák. „Alfa bude chtít o tom šíleném Běsovi slyšet raději co nejdřív.“

Váhavě se posunul ke kraji střechy a skočil dolů na dřevěnou stříšku.

„Myslíš, že je opravdu šílený?“ zeptal se Miky, když klouzal za Bouřlivákem.

„Šílený jako klec plná rozzuřených ostrých drápků,“ zavrčel Bouřlivák.

„A co se mu teda stalo?“ sháněla se Snap. „Všechno to cukání a třas. To bylo tak nepřirozené! Myslíte, že vážně mluvil s tím Strachopsem?“

„Nic takového není,“ zavrčel Štístko a jen si přál cítit se tak jistě, jak to znělo.

Upíral pohled přes louku k lesu. Bylo dobré vědět, že Velké zavrčení přežili i další psi – jenomže co jsou tihle psi zač? Způsobilo snad jejich šílenství Velké zavrčení? Nebo celou smečku nakazilo šílenství jejího vůdce?

Jednou věcí si byl Štístko jist: Běs rozhodně dostál svému jménu.

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .