Vincent a Bóďa
Dobrodružství v Benátkách

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.albatros.cz

www.albatrosmedia.cz

Martin Šinkovský

Vincent a Bóďa – Dobrodružství v Benátkách – e-kniha

Copyright © Albatros, 2016

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

KAPITOLA PÁTÁ
Ve sklepě

Bóďa si to svištěl na kole k babičce, ale zase ne moc rychle. Musel opatrně, jelikož vezl košík plný žňovek. Dovezl je téměř všechny, jen jedna mu v ostré zatáčce vystřelila ven a zakutálela se až do potoka, který protékal vesnicí. Bóďa zastavil, aby jablko vrátil do košíku. Když ale viděl, že žňovka odplouvá v líném proudu místního potůčku, nechal ji být, nasedl a k babičce dojel už bez dalších jablečných ztrát.

„No to je dost, že už jsi tady,“ přivítala ho babička. „Co to vezeš?“

„Dostali jsme od Slezáků žňovky, podívej,“ sundával Bóďa košík z kola.

„Ty jsou krásné. Dáš si rajskou?“ ptala se babička.

„Díky, babi, ale měli jsme špekáčky na ohni. Zajedu za dědou do vinohradu,“ opáčil Bóďa.

Babička nahlédla oknem do kuchyně, kde měla na stěně hodiny.

„Teď už je pozdě. Počítám, že s Pláteníkem zamířili do sklepa.“

„Nevadí, pojedu za nima tam,“ odpověděl Bóďa a už otáčel kolo. Zamával babičce a šlapal zase pryč.

Zatímco dopoledne Bóďa zatočil dolů do vesnice, tentokrát si to zamířil na opačnou stranu a začal šlapat do kopce. Asfaltová silnice hřála a kopec byl opravdu prudký. Malý cyklista musel šlápnout do pedálů, aby ho vyjel. Když se ocitl na vršku, zamířil doprava, kde byla vyšlapaná pěšina. Ta vedla k řadě vinných sklepů. Některé z nich byly zchátralé a opuštěné, některé nově opravené a připravené na turisty toužící po dobrém víně. Úplně na konci stál sklep Bóďových prarodičů. Nebyl ani nový, ani zchátralý a měl pěknou, bledě modrou barvu. Ta už sice nebyla nejnovější a nezářila do okolí, ale Bóďovi se moc líbila. Už z dálky viděl, že děda i s Pláteníkem sedí před sklepem. Děda si vytáhl ven staré houpací křeslo a jeho kamarád se usadil na zelené koženkové sedačce, která dřív jezdila v místním motoráčku. Děda pracoval na dráze, takže jeho sklep byl plný věcí od vlaků a lokomotiv. Oba pánové v ruce drželi sklenku a děda zrovna naléval zlatavé víno, když Bóďa prudce šlápl na brzdy.

„Chceš, abysme dostali infarkt? Jezdíš na tom jako samotný čert, kluku divoká,“ ulevil si děda, který samým leknutím vylil trochu vína na zem.

„Podívej, co děláš,“ otočil se na Bóďu starý Pláteník.

„Však vína máte celý sklep,“ snažil se svůj prohřešek zlehčit Bóďa.

„Víno je vzácný dar a nesmí se s ním plýtvat, ani kapku, to si pamatuj, mladíku,“ nasadil poučný tón Pláteník.

Děda mezitím nalil obě sklenky a upil ze své.

„Dáš si něco k pití? Snad tu mám nějakou limonádu.“

„Já si natočím vodu, ta mně chutná ze všeho nejvíc,“ odpověděl Bóďa.

„Tak si skoč dolů, víš, kde co máme,“ řekl děda a zase se napil.

Dědův sklep měl dvě části. V té první bylo různé harampádí, které se během roku vinaři hodí, vzadu pak víno v demižonech, sudech i lahvích. Tam Bóďa mohl chodit jen s dědou. Ale stejně to měl raději v přední místnosti. Natočil si sklenici vody, napil se a rozhlédl se po zdech. Zadíval se na spoustu let starý kalendář s parní lokomotivou a pak na velkou fotografickou koláž, kterou příliš nechápal. Byly na ní obrázky z vinobraní, různě poskládané a vystříhané. Některým lidem někdo přimaloval legrační končetiny a bubliny s různými výkřiky. Uprostřed bylo velkými číslicemi vyvedeno číslo 70. Bóďa věděl, že tuhle koláž dostal děda ke svým sedmdesátým narozeninám. Nejraději ale měl starou nádražáckou uniformu, kterou měl děda pověšenou nad umyvadlem. Včetně červené čepice a plácačky. Děda býval výpravčím v okresním městě, celý svůj život. „Až budu velký, budu taky výpravčí,“ říkával vždycky Bóďa. Děda s babičkou se smáli a rodiče se usmívali se strachem v očích. Věřili, že si to chlapec ještě rozmyslí.

Bóďa vyšel před sklep a se sklenicí v ruce se usadil na sedačku vedle Pláteníka. Ten si zapálil viržinko a děda si nacpal dýmku.

„Proč kouříte?“ zeptal se Bóďa.

„Abysme odehnali komáry,“ pronesl Pláteník a z pusy mu vyšel šedomodrý dým.

„Ty, Bóďo, běž, prosím tě, rožnout tady to světlo, ať si vidíme na nos,“ poprosil chlapce děda.

„Jasně, dědo. Stejně si musím natočit další vodu.“

„Aby z tebe nebyl vodník,“ popíchl ho Pláteník.

Když si Bóďa plnil sklenici vodou z kohoutku, vešel do sklepa děda. „Došlo nám víno, musím pro novou láhev,“ zabručel a zmizel v zadní místnosti. Za chvíli se vrátil a v ruce držel láhev bílého vína. „Zelený veltlín se moc povedl,“ usmál se. „Pojď si k nám sednout,“ vzal děda Bóďu kolem ramen.

Děda opatrně odšpuntoval víno. „Musíš opatrně, nesmí to lupnout. Tím bys totiž víno urazil,“ poučoval vnuka a už naléval sobě i Pláteníkovi. Bóďu zaujalo, že se kolem světla na rohu sklepa, které rozsvítil, začínají motat můry a další hmyz. Pak si všiml, že se kolem dopitých lahví vína, té rozpité i kolem sklenic obou starých pánů shlukují malé mušky.

„Dědo, co to je za mušky? A proč nejdou za světlem jako ostatní hmyzáci?“

„To jsou vinné mušky a ty jdou po víně,“ odpověděl děda a zabafal ze své dýmky.

„Já myslím, že už je tady, Jindřichu,“ pronesl tajemně Pláteník.

„Myslíš, Josko?“ pozvedl obočí děda.

„Jiné mušky by šly za světlem,“ poznamenal Pláteník a potáhl z viržinka.

„Kdo? Kdo je tady?“ otáčel se Bóďa zvědavě hned na dědu, hned na Pláteníka.

„Léčitel a kouzelník Vincent přece,“ pousmál se děda.

„Kdo je Vincent?“ zeptal se Bóďa a samou zvědavostí otevřel pusu dokořán.

„Ty ho neznáš? No tak to pozorně poslouchej,“ podrbal se ve vousech starý Pláteník.

KAPITOLA ŠESTÁ
Vincent

Bóďa byl jedno velké ucho. O Vincentovi opravdu nikdy v životě neslyšel. Věděl, že babička občas pije Vincentku. Jednou ji dokonce ochutnal, ale vůbec mu nechutnala a radši ji vyplivl. Ovšem Vincent, podle starého Pláteníka léčitel a kouzelník, sliboval něco mnohem zajímavějšího.

Pláteník a děda se začali tvářit velmi tajemně. Dolili si víno do sklenic, děda si znovu nacpal fajfku a Pláteník si zapálil nové viržinko.

„Vincent, milý Bóďo, je největší a také nejstarší pomocník všech vinařů, co jich po světě je,“ spustil rozvážně děda.

„Jestlipak víš, co je největším nepřítelem vinařů?“ zeptal se Pláteník.

„No, když prší, když má být hezky, a když je hezky, když má pršet,“ zauvažoval Bóďa. „Správně, ale to není ten největší problém. Nejvíc starostí dělá vinařům vinný kámen. To jsou taková ta bílá zrníčka, co se usazují na dně lahví a potom nehezky skřípají mezi zuby,“ usrkl Pláteník ze své sklenky.

„Ale to se dá přece přecedit,“ namítl chlapec.

„Máš chytrýho vnuka, Jindřichu, jen co je pravda,“ usmál se Pláteník.

Bóďa se nadmul pýchou. Pochvala od dospělého člověka přece vždycky potěší.

„Uvažuješ správně, ale to by bylo spousta nekonečné práce. Všechno by se muselo neustále přelévat a cedit, a víno by ztratilo vše dobré, co v sobě má, a nedalo by se pít. Na vinný kámen pomůže jen Vincent. Ten rarach má moc, kterou když použije, vinný kámen zmizí. Vinaři mají tajné znamení, které znají jen oni a nesmí jej nikomu prozradit. Tím znamením Vincenta přivoláš a on se objeví. Není to ale hned. Je na to všechno sám, takže má dlouhatanánský pořadník,“ vyprávěl děda, zatímco bafal ze své fajky a popíjel víno.

Bóďa poslouchal se zatajeným dechem.

„A jak poznáš, že jsi na řadě a Vincent míří do tvého sklepa?“

„To je snadné. Sám jsi to dnes večer objevil. Vincent létá na spřežení, které táhnou vinné mušky. A když se mušky začnou večer podezřele rojit, víš, že se blíží Vincent. A ty sis přece před chvílí všiml, že jich tu lítá hodně,“ odpověděl děda.

Pláteník se podíval na hodinky.

„Myslím, že už bychom měli jít, Jindřichu. Víš, že on dlouho nečeká a bývá netrpělivý a nevrlý.“

„Máš pravdu, Josko. Promiň, Bóďo, do sklepa s námi nesmíš. Vincenta mohou vidět jen vinaři. Už tak myslím, že jsme ti toho prozradili až moc. A stejně je pozdě, takže musíš jet domů,“ obrátil se děda na vnuka.

Bóďa protáhl obličej.

„Já chci vidět Vincenta. Babička ví, že jsem s váma,“ fňukl.

„To nejde, jen pěkně jeď domů,“ nedal se obměkčit děda. Bóďa tedy smutně nasedl na kolo a rozjel se zpátky.

„A nezapomeň světlo, už je tma,“ zavolal za ním děda.

Chlapec zastavil, aby si pustil dynamo. Za tichého vrčení plastového kolečka o přední kolo dojel domů k babičce. Oba staří pánové mezitím zmizeli v dědově sklepě.

Když přijel, uložil Bóďa svou zářivě modrou cyklistickou přilbu v předsíni na polici a šel za babičkou, která klimbala v obývacím pokoji u televize.

„Tam zase dávají velké kulové,“ probrala se, když Bóďa otevřel dveře.

„Jejda, to je hodin. To jsi přišel až teď? Co děda s Pláteníkem? Ještě jsou při smyslech?“

Bóďa celou cestu na kole přemýšlel, jestli babičce řekne o Vincentovi, ale nakonec se rozhodl, že ne. Třeba když děda uvidí, že umí mlčet, řekne mu víc.

„Sedí před sklepem, pijí víno a kouří,“ odpověděl babičce.

„To jsou celí oni. Jsem zvědavá, kdy děda přijde domů. Máš hlad?“

„Ani ne, už půjdu spát. Dobrou noc, babi,“

„Nezapomeň si vyčistit zuby. Dobrou noc,“ odpovědělala babička a přepnula televizní kanál.

„Nikde nic, to je hrůza,“ slyšel Bóďa, zatímco se myl v koupelně, babičku, která marně hledala v televizi program, u něhož by mohla v klidu usnout. Převlékl se do pyžama a po schodech vystoupal do svého půdního pokojíčku. Když usínal, myslel na Vincenta. A na to, jestli ho někdy uvidí.

„Bóďo, haló, tsss, Bóďo, vstávej, haló! Škyt!“

Bóďa se na posteli ve spánku zavrtěl. Za chvíli ucítil štípnutí do ucha.

„Chlapče, nespi! Haló, vstávej. Škyt!“

Bóďa se, stále ve spánku, podrbal na uchu.

„To je práce s malým klukem. Hvíííííízd!“

Pronikavé hvízdnutí donutilo Bóďu líně otevřít jedno oko. Vedle budíku, co tikal na stolku u postele a ukazoval pár minut po půlnoci, stál podivný mužík. Dlouhé vlasy mu trčely do stran jako roští a uprostřed hlavy se mu leskla pleš. V obličeji mu jako bambule svítil červený nos a pod ním tvorovi rostl nad horním rtem nepoddajný a dlouhý knír. Kolem mužíkovy hlavy poletovalo velké hejno vinných mušek.

„No to je dost. Škyt!“ promluvil mužík.

Bóďa líně otevřel i druhé oko, zamrkal, vykulil oči a pro jistotu si je ještě protřel. Chtěl se ujistit, že nespí.

„Co se děje? Co jsi zač?“ dostal ze sebe.

„Kdo asi, hádej, můžeš třikrát. Škyt!“

„Vincent! Ty jsi Vincent!“

„V celé své kráse a k vašim službám, pane,“ uklonil se mužík, a pak se ledabyle opřel o budík.

„Děda mi dnes o tobě vyprávěl, Vincente.“

„Mně o tobě taky, Bóďo. Prý bys mě rád poznal. Tak co, líbím se ti? Škyt.“

„Moc. Děda je nejlepší!“ zářily Bóďovi oči.

„Hele, mladej, ale já tady nejsem pro nic za nic. Potřebuju tvou pomoc. Co ty na to?“ přešel rychle k věci Vincent.

„Panečku! Opravdu?“ vykřikl Bóďa a posadil se na posteli.

„Pšt, tiše, ať nevzbudíš babičku. Vezmu tě na výlet. Co bys řekl na malé dobrodružství?“

„Jasně, kdy vyrazíme?“

„Hned, sedej do kočáru,“ ukázal Vincent na starobylý dřevěný vyřezávaný kočár, který se za ním objevil a do něhož bylo zapřáhnuto velké hejno vinných mušek.

„Ale já jsem moc veliký,“ pokrčil rameny Bóďa.

„To říkal kdo?“ nesouhlasil Vincent a zatleskal na všechny světové strany.

A taky že ano, Bóďa se kolem sebe rozhlédl a zjistil, že se smrskl na Vincentovu velikost. „Nasedat, máme před sebou velký úkol,“ zavelel Vincent. Bóďa si k němu přisedl do kočáru, Vincent hvízdl a celé spřežení se rozletělo do teplé srpnové noci.

Bóďa se kupodivu vůbec nebál, že spadne. První, čeho si všiml, byla zvláštní vůně. Znal ji z louky, na níž schla posekaná tráva, kterou zkropil déšť. Vincentovi, který držel otěže a řídil své zvláštní spřežení, samozřejmě neuniklo, jak jeho pasažér krčí nos. „Podívej se pořádně, z čeho je ten kočár udělaný,“ zapráskal svými kníry. A skutečně. Bóďa se podíval na dřevěný vyřezávaný kočár, v němž seděl, a světe, drž se, on nebyl ze dřeva.

„To je toskánská sláma. Je pevná jako ocel a nic ji nezničí. Musíš ji dva roky máčet v pravém italském víně barvy krve florentských šlechticů. Škyt! Pak svázat do otepí provazem, který vyrábí Moldavané ze šlahounů své nejlepší vinné révy. Nezničitelný. Libí se ti?“

„Líbí. Všechno se mi tady líbí. I to spřežení. Mají mušky jména?“ zavrtěl se Bóďa.

Vincent se pousmál.

„To víš, že mají, ale to bych ti je představoval až do Vánoc a na to my nemáme čas. Musí ti stačit, že v čele letí vedoucí muška Plamuška.“

Když uslyšela své jméno, otočila Plamuška hlavou a bzukla na pozdrav.

„Také vás zdravím, paní velitelko vozu Plamuško,“ zamával na pozdrav Bóďa.

Potom se chlapec podíval z kočáru dolů a trochu se mu zamotala hlava. Páni, to byla výška. Vůbec nevěděl, kde je. Z té výšky viděl jen shluky světel, když letěli nad nějakým větším městem, malé vesnice neviděl vůbec. Vincent ho chytl za rameno. „Opatrně, mladíku, ať mi nesletíš dolů. Nevím, jestli bych tě stihl chytit, škyt.“ Bóďa si vzal jeho slova k srdci. Pevně se držel a raději se koukal jen před sebe. Po chvíli si ale zvykl a začal se opatrně rozkoukávat.

KAPITOLA SEDMÁ
Kam se poděla Geraldína?

Za pár minut už beze strachu koukal nahoru, dolů, doleva, doprava, dopředu i dozadu. A na Vincentovi bylo vidět, že má ze svého nového společníka radost. „Dobře jsem si vybral,“ broukal si neslyšně pod ježovitými fousisky.

„Poslechni, Bóďo, chceš vědět, proč jsem tě vzal s sebou? Tohle totiž není obyčejný výlet. Máme důležitý úkol.“

Bóďa se na něj otočil se zářícíma očima.

„Jsem jedno velké ucho.“

„Věc se má tak, že jedna moje velmi dobrá přítelkyně, Josefka, má věhlasný bleší cirkus. Možná jsi už o něm slyšel, Salto Mortale se jmenuje,“ začal Vincent.

Bóďa se chvíli škrábal na hlavě, jak se snažil vzpomenout si, jestli někdy o takovém cirkusu slyšel. V cirkuse byl všehovšudy dvakrát a moc ho to tam nebavilo. Nelíbil se mu pohled na smutná zvířata, která nemohla běhat volně v přírodě, ale byla zavřená v klecích a drezéři v barevných kostýmech po nich práskali bičem. Jednou si byl s tatínkem před představením prohlédnout i zvěřinec a velbloud mu začal žvýkat vlasy. Byl pak celý oslintaný. Ale o bleším cirkusu nikdy neslyšel.

„To neznám. Blechy jsou přece takové malé potvůrky, co koušou psy a lidi,“ odpověděl po usilovném přemýšlení Bóďa.

Vincent popohnal hejno vinných mušek a bzukot zesílil.

„Máš pravdu, ale Josefčin bleší cirkus je něco úplně jiného. Má blechy vycvičené takovým způsobem, že jejich akrobacie uchvacuje všechny, kdo kdy jejich představení viděli. Josefka tak se svým Salto Mortale jezdí po celém světě a všude je za velikou hvězdu,“ pokračoval ve vyprávění Vincent.

Bóďa si všiml, že když mluví o Josefce, neškytá, ale nechtěl jeho vyprávění přerušovat.

„Jenže sláva s sebou přináší i temné stránky. Jeden fanoušek její cirkus natolik zbožňuje, že ji pronásleduje téměř na každém kroku. Nejprve od ní chtěl celý cirkus koupit. Když zjistil, že je to marné, začal se Josefce dvořit.“

Bóďa postřehl, jak Vincent při poslední větě ještě pevněji sevřel ruce, ve kterých držel otěže. Vincent opět popohnal své spřežení kupředu.

„A že měl co nabídnout. Baron Lex má totiž veliký majetek a neskutečnou hromadu peněz. Je zvyklý, že vždy dostane, co si zamane. Ale u Josefky narazil. Ta se jeho sladkýma řečma nenechala oblouznit. Věděla, že Lexovi jde pouze o její cirkus. S ním je Josefka zrovna v Itálii na turné. Včera vystupovali v Benátkách a po představení se Josefka nemohla svých blech dopočítat. Chyběla jí nejlepší skokanka Geraldína, egyptská blecha, která překonala několik světových rekordů ve skoku do výšky, dálky i v počtu salt v jednom skoku…“

„A my musíme Geraldínu najít!“ skočil mu Bóďa do řeči.

„Správně. Už jsme na místě. Pod námi jsou Benátky,“ pokýval hlavou Vincent a zamířil se svým spřežením do města, které zářilo nekonečným množstvím světel, jejichž jas umocňovala hladina nesčetného množství vodních kanálů.

Těmi jsou Benátky protknuty a voda je v tomto městě všudypřítomná.

KAPITOLA OSMÁ
V Benátkách

Vincent lehce škubnul pravou rukou a Plamuška zkušeně navedla celé spřežení na přistání. Bóďa přemýšlel, jak budou cirkus hledat, když jsou takhle malí, ale Vincent opět zatleskal na všechny světové strany a najednou na náměstí stál Bóďa ve své normální velikosti a Vincent, z něhož se stal přikrčený a nenápadný mužík. Bóďa si všiml, že prázdné malinkaté spřežení se vzneslo a odletělo. Vincent to zpozoroval: „Neboj, škyt, Plamuška to tady dobře zná. Letí k nádraží svaté Lucie, támhle. Má tam svou skrýš.“

Bóďa se porozhlédl po náměstí. To bylo plné turistů a ti, jak známo, nespěchají a usmívají se na všechno okolo. Taky jej přes nos praštil všudypřítomný zápach.

„Co to tady tak smrdí?“ zacpával si nos.

„Škyt, vážně? Já přes ten svůj nos už nic necítím, ale počítám, že to bude voda. Benátské kanály jsou proslulé mnoha věcmi a zápach je jednou z nich. Musíme vyrazit k náměstí svatého Marka, tady na Římském jsme jen přistáli. Vzhůru do spleti uliček, mladíku! Škyt!“ pokynul rukou Vincent a oba vyrazili přes mostek do srdce města.

I přesto, že byla noc, Benátky hýřily barvami. Pravda, byly takové tmavší a nezářily jako na slunci, ale i tak si Bóďa málem ukroutil krk, jak se za vším otáčel. Lidé posedávali u stolků v kavárnách a restauracích, jedli, pili, smáli se. Občas viděl i rozšafného kytaristu, který hostům za pár drobných zpíval milostné písně. Nejvíc se mu ale líbily výlohy obchodů, v nichž prodávali slavné karnevalové masky. Ty byly téměř na každém rohu, a i když nebyl karneval, občas narazili na nějakého dovádějícího turistu, který si čerstvě zakoupený suvenýr musel okamžitě vyzkoušet.

To Vincent poznával místa, kde pracoval, a taky to Bóďovi vyprávěl.

„Tady jsem jednou zachránil vinaři Luigimu tři láhve s nejvzácnějším vínem, co Benátky mají. Tam na rohu bydlí Marcello, který má výborné červené, ale před deseti lety musel vylít několik sudů. Ani já jsem nic nezmohl. To byla smutná návštěva Benátek. A támhle, jak svítí ta sklepní okna, tam má pan Bernardo nejlepší vína z celé oblasti. A tady…“

„Znáš z Benátek taky něco jiného než víno?“ skočil mu do řeči Bóďa.

Vincent se zarazil a poškrábal se na hlavě.

„No, taky znám holuby na náměstí svatého Marka,“ odpověděl nakonec.

Bóďův nos si na všudypřítomný odér z vody již zvykl a Bóďa si tak Benátky užíval čím dál tím víc. Zanedlouho dorazili na krásný kamenný most.

„To je Ponte di Rialto, nejslavnější most, který vede přes Velký kanál. Vidíš, že znám i jiné věci a ne jen víno, škyt! I když víno mám z Benátek nejraději,“ pronesl Vincent k Bóďovi.

Chlapec chtěl na mostě chvíli zůstat a pořádně si jej prohlédnout, Vincent ale netrpělivě přešlapoval a každou chvíli si ťukal na zápěstí (i když neměl hodinky) a naznačoval tak Bóďovi, že mají naspěch. „Prohlédneme si ho, až budeme mít víc času. Teď spěcháme, mladíku, škyt!“

Dvojice našich hrdinů přešla most a ponořila se do spletitých ulic a uliček Benátek. Ty nejsou tak veliké jako třeba Praha nebo Paříž, takže Bóďa s Vincentem rychle postupovali ke svému cíli. Že se blíží k náměstí svatého Marka, kam mířili, naznačovala také houstnoucí hejna místních holubů. Bóďa se neudržel, a když se k nějakému hejnu postávajících holubů přiblížili, rozběhl se k nim a s jásotem je rozehnal. Vincent to opět viděl jako zdržování: „Počkej na náměstí, tam jsou jich miliony.“ Bóďa si ještě rozehnal dvě tři hejna a pak poslušně srovnal krok se svým průvodcem. Po chvíli zahnuli doleva a naráz se před nimi otevřelo nádherné a obrovské náměstí, na jehož opačném konci se k noční obloze tyčila štíhlá hranatá věž zakončená ostrou špičkou.

„Jsme tady. Vidíš ten rozsvícený dům tam nalevo? Tam jdeme,“ zavelel Vincent.

Bóďa viděl spoustu rozzářených domů, ale nechtěl Vincenta otravovat s přesným určením místa. Řekl si, že prostě půjde s ním. Zarazila ho jiná věc. Když se pořádně podíval na náměstí, zdálo se mu, že se dlažba nějak zvláštně hýbe. Pořádně se zadíval a pak vykřikl.

„To jsou holubi!“

Celé náměstí bylo zaplaveno holuby. Nebyly to jednotlivé hloučky, ale jedno obrovské hejno. Až z toho šel trochu strach. Bóďa nic neřekl a mlčky poposkočil směrem k Vincentovi. Ten už pádil k jednomu z rozsvícených domů.

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .