Alea dívka moře
Volání z hlubin

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.fragment.cz

www.albatrosmedia.cz

Tanya Stewnerová

Alea dívka moře – Volání z hlubin – e-kniha

Copyright © Albatros Media a.s., 2016

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Příběh Aley

Mlčky šli vedle sebe směrem k nemocnici a Alea se mezi nimi cítila dobře a silně. Přesto měla ale v krku knedlík.

Společně vešli do nemocnice. Ben se na příjmu zeptal na Marianne. Alea slyšela, jak říkal, že je Mariannin vnuk. Dáma na recepci mu potom řekla číslo Mariannina pokoje.

„To znamená, že žije!“ vyhrkla Alea a musela se opřít o stěnu.

„No tak to je přece dobře!“ řekl Sammy.

„Dobře?“ Alea se trochu nepřirozeně zasmála a ulehčeně vydechla.

„Ano, to je dobře.“ Chtěla Marianne okamžitě vidět.

Výtahem vyjeli nahoru a poté, co prošli několika chodbami a dveřmi, se konečně dostali na správné oddělení. Ben šel napřed, aby zjistil, zda přede dveřmi někdo nesedí. „Vzduch je čistý,“ uklidnil Aleu, když se vrátil. „Rychle jsem nakoukl i do pokoje. Leží tam žena a vypadá, že je sama.“

Alea poděkovala. Se sociálkou si zjevně dělala zbytečné starosti. A všechno ostatní se teprve ukáže. „Půjdu dovnitř sama.“

Ben jako by ani nic jiného nečekal. „My budeme vzadu v čekárně.“

Alea přikývla a šla chodbou, až najednou stála před Marianninými dveřmi. Nervózně vzala za kliku a vstoupila do místnosti. V pokoji byly dvě postele. Jedna byla prázdná. A v druhé ležela Marianne. Alea se vyděsila. Marianne vypadala strašně malá, pohublá a zplihlé šedivé vlasy měla rozprostřené na polštáři kolem obličeje. Něco v pokoji pípalo a všechny ty hadičky, ke kterým byla Marianne připojená, vypadaly jako obrovská pavučinová vlákna.

Alea cítila, že se jí do očí znovu hrnou horké slzy. Má Marianne tolik ráda. Prostě to nesmí být tak strašné, jak to vypadá.

Marianne najednou otevřela oči. „Aleo,“ řekla chraplavým hlasem. „Kolik je hodin?“ Podívala se z okna. Venku byla úplná tma. „Pane bože! Zlatíčko, chtěla jsem ti zavolat, ale usnula jsem…“

Alea byla třemi kroky u ní a objala ji. Nevěděla, jak pevně může Marianne stisknout, ale objímala ji a zabořila obličej do jejího ramene.

„Dítě…,“ Marianne pohladila Aleu po vlasech. „Musel to být pro tebe strašný den. Jak se ti daří?“

Alea setrvala ještě několik okamžiků v těsném objetí a sbírala sílu, aby se mohla posadit. „Jak se daří tobě?“

„Mohlo by to být horší.“ Marianne se unaveně usmála. „Bude to zase dobré.“

Alea se smutně usmála a mlčela. Marianne vypadala strašně!

Jako by jí Marianne četla myšlenky, začala ji ujišťovat: „Nedělej si starosti, brzy budu zase fit.“ Mrkla na Aleu a ta se trochu uvolnila. Třeba bude Marianne skutečně brzy zase úplně zdravá!

Marianne řekla: „Ale dnes ráno, když jsem dostala infarkt, jsem byla pěkně vyděšená.“

Alea polkla.

„Najednou jsem si uvědomila, že to všechno může hrozně rychle skončit. V jednom jediném okamžiku.“

Marianne zamyšleně dodala: „Je lepší nic neodsouvat na zítra.“ Vypadalo, že je ponořená hluboko ve svých myšlenkách, ale najednou se na Aleu opět podívala. „Ráda bych ti něco vyprávěla.“

Alea zvedla udiveně obočí. „A co?“

„Něco, co musíš vědět. Chtěla jsem o tom s tebou mluvit mnohem později – až ti bude šestnáct –, ale nyní si tak říkám: Kdo ví, co se do té doby ještě stane.“

O čem to Marianne mluví?

Marianne se trochu předklonila. „Jde o tvoji matku – o tvoji biologickou matku.“

„Moji matku?“ Alea se musela přidržet nemocniční postele, protože se s ní najednou všechno roztočilo.

„Moje matka?“ Marianne ještě Alee nikdy o její biologické matce nevyprávěla. Vždycky pouze říkala, že ji s Aleou dohromady svedl osud.

„Nikdy jsem o ní nehovořila, protože tehdejší události byly hodně zvláštní. Ale nyní…“

„Co?“ zašeptala Alea.

„Teď to udělám. Máš právo to vědět a já jsem jediná, kdo ti to může říct.“

Alea si připadala jako přejetá náklaďákem. Rukama se pevně držela Marianniny peřiny.

„Je to jedenáct let,“ začala Marianne. „Byla jsem tenkrát na dovolené v Holandsku.“

Alea tomu ani nemohla uvěřit. Konečně se dozví, jak se k Marianne dostala a kdo jsou její biologičtí rodiče! Jak dlouho už si to přála!

Marianne hovořila tichým hlasem. „Tenkrát pršelo a na pláži nebylo mnoho lidí. A najednou přede mnou stála žena.“ Marianne se zadívala do prázdna, jako by se jí minulost ještě jednou odehrávala před očima. „Ta žena byla zvláštní. Vypadala nemocně a měla mokré vlasy. Měla na sobě hezké barevné široké kalhoty a přes ně džínovou sukni – to si pamatuji.“ Na Mariannině obličeji se najednou objevil úsměv. „A ta žena měla na ruce holčičku s černými vlasy.“

Alea znovu zaťala prsty do peřiny. „Ta žena na mě mluvila anglicky. A myslím, že měla přízvuk. Ale ty víš, že neumím moc dobře anglicky. Rozuměla jsem jí, že mě prosí, abych se postarala o její dceru.“

Alea dostala ze samého napětí křeč do levé ruky, ale nevšímala si toho.

„Nejprve jsem si myslela, že jsem té ženě špatně rozuměla, ale ona to opakovala stále dokolečka: „Please take care of my daughter.“ Marianniny oči se strnule dívaly do prázdna. Jako by se tehdejší události zpřítomnily tady, v této místnosti. „Byla zoufalá, to bylo jasně vidět. Říkala, že mě pozorovala a že si myslí, že jsem dobrý člověk. A že už nemá čas.“

Alea téměř ani nedýchala.

„Řekla mi tvé jméno. Alea, řekla. Her name is Alea – s dlouhým e. A potom mi řekla o tvé nemoci.“

Alea se ušklíbla. Nemoc. Zase ta zatracená nemoc!

Marianne hovořila dále. „Ta žena použila anglický výraz, takže jsem tenkrát nevěděla, co to je a ona mi to vysvětlila. Řekla, že jsi byla hodně nemocná a že nikdy nesmíš přijít do kontaktu se studenou vodou. Koupání v moři nebo ve studeném jezeře by mohlo vyvolat alergický šok, který by pro tebe byl pravděpodobně smrtelný.“

Jako často, když přišla řeč na toto téma, Alea cítila, jak v ní narůstá vztek. Ta prokletá nemoc by ji mohla v nejhorším případě i zabít.

„Byla jsem tenkrát ze všech těch informací zmatená a skoro jsem si je nebyla schopna zapamatovat,“ hovořila Marianne dále. „Teprve později jsem si zjistila, že se jedná o alergii na chlad.“

Alea nepřítomně přikývla. Alergii na studenou vodu, jak tomu hroznému onemocnění Alea sama říkala, by nepřála ani svému nejhoršímu nepříteli. Jedna jediná sklenice studené vody může způsobit, že jí nateče jícen tak, až se udusí. Pokud by se její kůže dostala do kontaktu se studenou vodou, zarudne a objeví se jí hrozné pupínky, po nichž potom v tom horším případě zůstanou odporné jizvy. Marianne to Alee vysvětlila, když byla ještě hodně malá a společně potom důsledně dbaly na to, aby Alea nepodstupovala žádné zbytečné riziko a vždy měla u sebe deštník a termosku. Ve velkoměstě jako je Hamburk je mnoho možností, kam se schovat, takže se Alea držela od studené vody dál a nikdy s ní vlastně nepřišla do styku. Tedy alespoň od té doby, co je u Marianne. Předtím se ale muselo odehrát několik „nehod,“ jejichž následky nosí Alea na svém těle: za ušima a mezi prsty na rukou i na nohou má hnusná tvrdá místa, která vypadají jako zjizvené a šupinaté strupy. Alea neví, jak vznikly. Možná jako miminko strčila ruce a nohy do studené vody a mezi prsty jí vodu nikdo pořádně neosušil? Měla mokré vlasy, studená voda z nich skapala za uši a z toho má ty jizvy za ušima? Bylo to těžko představitelné. Ale je jedno, jak se to stalo – strupy Alee neustále připomínaly, že musí svoji nemoc brát skutečně vážně a nemůže si dovolit ani jednu jedinou chybu. Žít v neustálém stavu pohotovosti je strašné a její každodenní život byl navíc ovlivněn tím, že se snažila svoji nemoc schovat – rukavice v parném létě! Nikdo ale nesmí vidět, co jí ta nemoc už provedla – a jak zranitelná díky alergii na studenou vodu je.

Mariannin hlas vrátil Aleu zpět do současnosti.

„Tenkrát jsem se té ženy ptala, jak se jmenuje, ale neodpověděla mi,“ vyprávěla Marianne. „Potom jsem se jí zeptala, kde bydlí, ale nebylo možné z ní cokoliv dostat. Dívala se na mě ale tak zoufale, že jsem se jí přestala na cokoliv ptát. Znovu a znovu mě prosila, abych si vzala její dítě. Téměř mi zlomilo srdce, když jsem viděla, jaký boj sama se sebou svádí. Bylo nad slunce jasné, že svoji dceru vlastně za nic na světě nechce nikomu dát. Přesto mě ale úpěnlivě prosila, abych si tě vzala. Musela být v hrozné situaci!“

Alea naslouchala s rostoucím zmatkem. Přestože se na první rok svého života nepamatovala, vždycky se domnívala, že se jí biologičtí rodiče chtěli zbavit kvůli její nemoci. A teď se ukazuje, že to nebyla pravda?

„Nakonec jsem souhlasila,“ dodala Marianne. Rozhodla jsem se srdcem, proti zdravému rozumu. Vlastně to bylo skutečně nezodpovědné! Bylo mi právě padesát čtyři, už jsem byla moc stará na malé dítě. A navíc jsem nevěděla, jak celá situace vypadá z právního hlediska. Směla jsem si to dítě vůbec vzít? Všechny tyto úvahy jsem ale toho dne odsunula stranou, protože pohled té ženy mi říkal, že jsem její poslední naděje. Měla to jasně vepsáno ve tváři. Kromě toho bylo to dítě tak roztomilé! Podívala jsem se na něj a okamžitě jsem v sobě ucítila nekonečnou lásku. Jako by to byl osud, že se dostalo právě ke mně.“

Alea potichu zavzlykala.

Marianne ji vzala za ruku. „Ano, to dítě jsi byla ty, zlatíčko,“ řekla láskyplně. „Ta krásná malá holčička, která se na mě dívala velikýma zelenýma očima a tiskla se ke mně, to jsi byla ty.“

Alee po tvářích stékaly horké slzy.

„Poté, co jsem si tě vzala, přede mnou ta žena ze samé úlevy padla na kolena. Stále znovu mi děkovala, potom se postavila a naposledy tě políbila, tak láskyplně, jak může políbit své dítě pouze matka. Ještě než odešla, tak mi znovu řekla, že musím bezpodmínečně – bezpodmínečně! zajistit, aby ses nedostala do blízkosti vody. Závisí na tom tvůj život. Řekla to tak vážně a zoufale, že jsem na to nikdy nezapomněla a vždy jsem dávala velký pozor, abychom nepodstupovaly žádné riziko.“

Alea mezi slzami přikývla. Marianne na ni opravdu dávala dobrý pozor. Nikdo by to nezvládl lépe.

„Poté, co se holandské úřady tenkrát pokoušely bezvýsledně najít tvé rodiče a oficiálně mi tě předaly, okamžitě jsem s tebou šla k lékaři. Informoval mě o alergii na chlad, ale nechtěl ti ani dělat žádné testy, protože tvoje matka popisovala nanejvýš těžký průběh nemoci. A i test s malým množstvím studené vody by pro tebe mohl mít závažné následky. I lékař tvoji alergii považoval za velmi závažnou!“

Alea sama věděla, jak je to vážné. Pamatuje si, jak před mnoha lety – jednou jedinkrát! – přišla do kontaktu se studenou vodou. Překvapil ji déšť a ona příliš pomalu otevřela deštník. Než ho stačila rozevřít, dopadlo jí pár velkých dešťových kapek na obličej, krk a na ruce. Pamatuje si na to přesně, protože byla jako elektrizovaná. Tlouklo jí rychle srdce a začala ji strašně svědit kůže. Bylo to, jako by měla celé tělo pod proudem. Alea měla hrozný strach, protože věděla, že to jsou známky blížícího se šoku. Rychle tenkrát vytáhla kapesník a vodu utřela, utírala se tak dlouho, dokud si nebyla jistá, že na ní nezůstala ani ta nejmenší kapička. Naštěstí se jí tenkrát neudělaly žádné jizvy, ale Alea byla od té doby ještě opatrnější. Nikdy se jí již nic takové nestalo. Už nikdy ji déšť nepřekvapil.

„Vždycky jsem si myslela, že mě moji rodiče nechtěli,“ navázala Alea.

„Opravdu? Ach jo. To jsem nikdy nevěděla.“ Marianne vypadala sklíčeně. „O tvém otci nevím nic, ale tvoje matka tě měla moc ráda, o tom vůbec není třeba pochybovat.“

„Ale proč mě tedy dala pryč?“

„O tom jsem také často přemýšlela.“

„A snažila ses to zjistit?“

„Jak bych to mohla zjistit?“ Poté, co mi tě dala do náruče, zmizela. Neznala jsem ani její jméno.“

„A neptala ses v tom místě třeba na radnici nebo v kostele nebo v pekárně, jestli někdo neviděl ženu oblečenou do toho, cos popsala, s dítětem v náručí?“

„To všechno udělaly holandské úřady. Tenkrát se snažily celé týdny tvoje rodiče najít.“

„Ale nevíš, jak pořádně hledaly!“

Marianne zavrtěla hlavou. „Ne, úplně přesně to nevím.“

„Jak se jmenuje to místo, kde jsi tenkrát byla?“

Marianne se na ni zadívala pronikavým pohledem. „Chceš se pustit do pátrání sama?“

„Já… chci vědět, co se tenkrát stalo,“ řekla Alea. Sama pořádně nevěděla, co vlastně chce. „Možná tenkrát něco přehlédli. Možná byli na pláži svědci nebo ostatní lidé, kteří by něco věděli. Žena s dítětem se přeci neobjeví jen tak, z ničeho nic!“

„Všechno se to stalo už před jedenácti lety,“ namítla Marianne. „A my se v zásadě nemáme čeho chytit. Renesse je dovolenkové místo s tisíci turisty. Jedné ženy si nikdo nevšimne.“

„Renesse?“ zopakovala Alea.

Marianne odmítavě mávla rukou.

„Tam musím!“ Teprve když to vyslovila, si Alea uvědomila, jak moc to chce.

„I kdyby se tam dalo ještě něco objevit…,“ řekla tiše Marianne. „Já s tebou nemohu hned jet do Holandska. Určitě se musím pár týdnů šetřit a nemohla bych tě…“

„Mohla bych jet s Alfa cru,“ přerušila ji Alea.

Marianne se na ni tázavě podívala. „S kým?“

A Alea to ze sebe vysypala všechno najednou: jak strávila den v přístavu, jak se seznámila s Alfa cru, jak se stala členem party a vystupovala s nimi na pódiu.

Během Aleina vyprávění měla Marianne oči rozšířené údivem. „Loď?“ vyptávala se. „Ty chceš jet na lodi na moře?“ Tak, jak to Marianne řekla, to znělo naprosto bláznivě, takže Aleu v tom okamžiku napadlo, zda by si to přece jenom neměla lépe rozmyslet. Potom ale opět ucítila onu touhu, tu silnou, pulsující, pošetilou touhu. Chtěla na Crucis.

„Dej mi jenom pár týdnů,“ řekla Alea a v hlavě se jí začal rodit plán. „Jenom letní prázdniny.“ Tess vyprávěla, že jí rodiče dovolili, aby strávila prázdniny sama na cestách. Možná by to mohla Marianne Alee také dovolit. „Zeptám se Bena a ostatních, zda se mnou pojedou do Renesse, abych tam mohla hledat svoji mámu. A do konce prázdnin budu zase zpátky.“

Marianne se na Aleu pronikavě zadívala, nejprve přísně, ale potom její pohled změkl. „Vím, že jsi v sobě touhu po dálkách měla vždycky,“ řekla. „Tvým největším snem vždy bylo putovat světem jako nomádi. Ale Aleo, loď pluje po vodě! A navíc jsi velmi nesmělá. A individualistka. A teď chceš bydlet se třemi dalšími lidmi na lodi? Já tě vůbec nepoznávám.“

„Já sebe také ne,“ přiznala Alea.

Marianne přikývla. „Zdá se mi, že ses dnes stala o něco dospělejší.“

„Takže mi to dovolíš?“

„Ne.“ Marianne zavrtěla hlavou. „Přece tě nemohu nechat plachtit po celém světě s úplně cizími lidmi!“

„Ne po celém světě. Jenom do Holandska!“

„Opravdu to nejde,“ řekla Marianne rozhodným tónem. „Já přece toho Bena a ostatní vůbec neznám a –“

„Můžeš se s nimi seznámit! Jsou venku!“ Alea vyskočila. „Dojdu pro ně!“

Marianne ale opět zavrtěla hlavou. „Jsem docela unavená, zlatíčko.“ Chvíli se přehrabovala ve své kabelce, která ležela na nočním stolku. „Jeď domů taxíkem. Na, tady jsou peníze.“ A vtiskla Alee do ruky dvacetieurovou bankovku.

Alea si bankovku zklamaně vzala. Proč jí Marianne nedovolí plachtit se s Alfa cru? Tess to přece také smí! Nejraději by o tom začala ještě jednou diskutovat, ale Marianne vypadala tak vyčerpaně, že Alea spolkla všechno, co měla ještě na jazyku. Třeba by si o tom mohly promluvit znovu zítra.

„Dobrou noc,“ řekla s těžkým srdcem a objala Marianne.

Marianne ji k sobě přitiskla. „Všechno bude zase dobré.“

Alea přikývla a opatrně se vymanila z objetí. „Zítra tě přijdu zase navštívit.“

„To budu moc ráda, zlatíčko,“ odpověděla Marianne a s povzdechem klesla zpět do polštářů.

Alea zamyšleně vyšla z nemocničního pokoje. Měla špatné svědomí, protože se tam zdržela tak dlouho. Pro Marianne byl takový dlouhý rozhovor zcela jistě příliš náročný. A zároveň byla Alea na Marianne trochu naštvaná, protože jí nechtěla dovolit, strávit léto na Crucis. A navíc ještě ta neuvěřitelná historka o její biologické matce, která způsobila, že měla v hlavě obrovský zmatek…

Alea našla čekárnu. Jakmile vešla, Ben okamžitě vstal. Sammy usnul s hlavou Benovi na klíně a rozespale si mnul oči, zatímco Tess odkládala svoji MP3.

„Jak jí je?“ zeptal se Ben.

„Docela dobře,“ odpověděla Alea. „Je poměrně unavená, ale bude zase v pořádku.“

„No tak to je přece skvělé!“ řekl Ben.

Alea pokývala hlavou.

„Takže nemusíš jít do jiné rodiny?“ zeptal se Sammy. „Ani přechodně?“

„Ne, já… vlastně nevím.“ Alea zasténala a unaveně si protřela oči. „Mám jet domů taxíkem,“ vysvětlila a vyčerpaně zamávala bankovkou.

Tess se nadechla „S dvaceti eury se moc daleko nedostaneš.“

„Kde bydlíte?“ zeptal se Ben.

Alea mu to řekla. Zdálo se, že tu čtvrť zná. „To je moc daleko. Na to ti peníze nebudou stačit v žádném případě.“

Alea si povzdechla. „Myslím, že Marianne vůbec neví, že skončila na druhé straně města.“

V tom se na chodbě objevila sestra. „Opusťte prosím budovu!“ řekla přísně. „Víte vy kolik je hodin?“

„Nezlobte se.“ Ben se na ni zeširoka usmál. „Už jsme pryč.“ A táhl ostatní za sebou.

Poté co vyšli z oddělení, zeptal se Sammy unaveně: „Pojedeme stopem zpátky do přístavu?“

„Ne,“ odpověděl Ben. „Na to už je moc pozdě.“

„A co tedy uděláme?“ zeptala se Tess.

„Pojďte za mnou.“ Ben je vedl, třikrát zabočili a potom šli dlouhou chodbou. Ben otevřel dveře do prázdného čtyřlůžkového pokoje. „Dnes budeme spát tady.“

Alea zůstala stát jako přikovaná. Chce snad spát v nemocnici?

„Paráda,“ zamumlal Sammy a okamžitě se svalil na jednu z postelí. Zvládl si akorát sundat boty a už se mu zavřely oči.

Ben zavřel dveře a přikryl Sammyho. „Když jsem byl na záchodě, trochu jsem se porozhlédl kolem,“ vysvětlil Tess, která se na něj tázavě dívala. „Pokoj tady je lepší než někde v noci pobíhat.“

Alea mu musela dát za pravdu, i když jí představa, že bude s ostatními spát v jednom pokoji, trochu naháněla strach. Ještě nikdy se s nikým o pokoj nedělila. „A co bude, když nás tu někdo najde?“

„To budeme potom muset něco vymyslet,“ odpověděl Ben. „Lepší ale bude, pokud si nikdo nevšimne, že jsme tady.“

Vypadalo, že Tess to vidí podobně. „Bon,“ řekla a šla vedle do koupelny. „Doufám, že tu mají jednorázové kartáčky,“ zamumlala si pro sebe, ještě než zavřela dveře.

Alea se posadila na postel vedle té, na které spal Sammy a uvědomila si, že nedovolené přespání v nemocnici je již druhým dobrodružstvím dnešního dne. Bylo to jako na horské dráze. Najednou se musela zasmát. I kdyby měl být dnešní den tím jediným, který stráví jako členka party, byla alespoň jeden den opravdovým dobrodruhem.

Špatné zprávy

Následujícího rána se Alea probudila se ztuhlým krkem. Půlku noci byla vzhůru, ležela a koukala do stropu. Tolik se toho stalo. Když se snažila uspořádat si myšlenky, všechno se jí v hlavě točilo dokolečka, až se jí nakonec zamotala hlava.

„Vstáváme, Sněhurko,“ pozdravil Sammy Aleu a když kolem ní procházel, přátelsky do ní šťouchnul. „Budu první v koupelně!“

Alea se unaveně rozhlédla kolem. V posteli naproti si bručící Tess právě přetahovala peřinu přes hlavu a Ben stál u okna a protahoval se. Když zachytil Alein pohled, usmál se: „Všechno v pořádku?“

Alea mávla odmítavě rukou. Cítila se jako přejetá parním válcem.

„Měli bychom si pospíšit,“ řekl Ben a nazul si boty. „Musíme být pryč, dříve než sem někdo přijde.“ Z chodby k nim doléhal zvuk snídaňového nádobí.

Alea vylezla z postele, rychle si upravila vlasy přes uši a nasadila si svoji bekovku. Strupy za ušima tak byly dobře schované. Najednou si všimla, že ji Ben pozoruje a dívá se na její ruce – tedy spíše na její rukavice, které si nesundala ani na spaní. Ale nic neřekl.

„Tess, vylez z peřin!“ zavolal místo toho a stáhl z Tess peřinu.

Tess vyskočila a zle se na něj podívala.

Ben se zasmál. „Chceš mi jednu vrazit? Tak to zkus!“ Zaťal pěsti a připravil se jako na boxerský zápas.

Na Tessině obličeji se objevil náznak úsměvu, který ale rychle potlačila. S nabručeným výrazem si něco mumlala francouzsky, něco, co přišlo Benovi zjevně legrační. Zasmál se, ale zároveň několikrát tleskl rukama, jako by chtěl Tess rozpohybovat.

Tess brblala, ale vstala a šourala se do koupelny. Sammy tam byl ale zamčený. „Sammueli Draco, okamžitě otevři!“ zavrčela. Z koupelny se ale ozvalo pouze veselé: „Já se sprchuju!“ Tess potichu nadávala.

Ben mezitím nenápadně nakoukl do chodby a potom opět zavřel dveře. „Musíme pryč,“ řekl. „Sestry již na téhle chodbě rozdaly skoro všechny snídaně. A po snídani začnou určitě připravovat prázdné pokoje.“

Alea vystresovaně přikývla.

„Ustelte dobře svoje postele.“ Ben se snažil peřinu a polštář uhladit tak, aby to vypadalo, že v posteli nikdo nespal. Alea si nebyla jistá, jestli si opravdu nikdo nevšimne, že v pokoji někdo byl. Ale udělala to stejně jako Ben a Tess také pomohla. Když ustlali i Sammyho postel, vylezl s mokrými vlasy a v očividně dobré náladě z koupelny.

„Boty,“ řekl Ben stručně a ukázal na Sammyho tenisky.

„Jasně jasně, kapitáne,“ odpověděl Sammy rozpustile a obul se.

Tess chtěla právě zmizet v koupelně, když ji Ben zadržel. „Už nemáme čas.“

Tess se zatvářila a začala znovu francouzsky nadávat, ale poslechla. Společně potom místnost rychle opustili. Alea pro jistotu stáhla hlavu mezi ramena. Ještě nikdy neudělala nic zakázaného a představa, že by byla přistižena, jí byla velmi nepříjemná. Nikdo je ale nenačapal. Nepozorovaně opustili pokoj a oddělení. Jakmile prošli dveřmi, řekla Alea: „Ráda bych ještě jednou krátce zašla za Marianne.“

„Jasně, bez problémů. My zase počkáme v čekárně,“ odpověděl Ben. Tess mezitím zmizela na toaletě.

Alea se vydala za Marianne. Než pojede domů, chtěla ji ještě jednou vidět. Jakmile vešla dveřmi do Mariannina pokoje, vyděsila se. Marianne byla popelavě bílá a měla kruhy pod očima. Vypadala ještě hůř než včera!

„Co se stalo?“ zvolala šokovaně Alea a spěchala k její posteli. „Je ti hůř?“

Marianne s velkou námahou odpověděla. „Zlatíčko, ty jsi už zase tady?“

„Co se stalo?“ naléhala Alea.

Marianne zakašlala. „Právě se mnou mluvil doktor.“

„A co říkal?“

Zdálo se, že Marianne bojuje se slzami, což Aleu vyděsilo a začala se znovu strašně bát. „Je to přece jenom horší, než to vypadalo.“

Alee se podlomila kolena a musela si sednout. „Jak moc horší?“ zeptala se téměř neslyšitelně.

„Já… se přeci jenom úplně neuzdravím.“

„Co?“

„Moje srdce…“ Marianne se po tváři skoulela slza. „Moje srdce už nikdy nebude úplně zdravé. Doktor říkal, že budu v budoucnosti pravděpodobně potřebovat nepřetržitou pomoc. Asi se dokonce ani nebudu moct vrátit domů.“

„Já se o tebe budu starat!“ zvolala Alea a jen tak tak se jí dařilo zadržet vlastní slzy. „Nebudeš muset do žádného domova nebo tak něco. Já ti pomůžu! Ty ses o mě starala tak dlouho, teď se budu starat já…“

„Ne,“ přerušila ji Marianne a utřela si tváře. „To nechci.“

„Co? Proč ne?“

„Na to jsi moc mladá! A kromě toho ti v žádném případě nechci být na obtíž.“

„Nebudeš mi na obtíž!“ Alea začala plakat. „Prosím!“

„Ne.“ Marianne zavrtěla rozhodně hlavou. „Sociálka by navíc nikdy nedovolila, aby se nezletilá dívka starala o svoji šedesátipětiletou pěstounku.“

„Jak to myslíš?“ zeptala se Alea mezi jednotlivými vzlyky.

Marianne se na ni zadívala pronikavým pohledem. „Vezmou mi tě.“

Alea se schoulila, jako by dostala pěstí do žaludku.

„Je jenom otázkou času, než se někdo objeví,“ řekla Marianne.

„Já nechci do žádné nové pěstounské rodiny!“

„Já vím.“ Marianne vzala Aleu za ruku a hladila ji po prstech. Chvíli mlčely a byly slyšet jenom Aleiny vzlyky. Potom začala Marianne opět hovořit. „Nové rodině bys ani nedala šanci, mám pravdu? Nikomu hned tak nedůvěřuješ…“

Alea mlčky přikývla.

A jak je tedy možné, že těm mladým lidem na lodi důvěřuješ?“ chtěla vědět Marianne.

Alea se hlasitě vysmrkala. Potom odpověděla: „Jsou jiní. Dobře jiní. Od prvního okamžiku jsem se s nimi cítila dobře a chtěla jsem k nim patřit.“

Marianne Aleu bedlivě poslouchala. „To je opravdu zvláštní.“

„Ano,“ přikývla Alea a zároveň to ale znělo jako otázka. Kam Marianne míří?

„Minulou noc jsem dlouho přemýšlela o tom, cos mi řekla,“ vysvětlovala Marianne.

Alea se posadila. „Opravdu?“

„Ano, a také jsem se již rozhodla. Rozhodla jsem se, že s tebou pojedu do Renesse, až se mi bude zase dařit lépe. A pro mě za mě klidně i na Crucis – i když to je naprosto bláznivé. Ale teď, když vím, že už nikdy nebudu úplně zdravá, se má celá věc jinak.“

Alea se na Marianne tázavě podívala.

„Už se o tebe nemohu dál starat,“ pokračovala klidně Marianne. „Také ale vím, že bys byla u nové rodiny totálně nešťastná.“

Alea zatajila dech. Znamená to…

„Snad bys tedy mohla na té lodi strávit alespoň letní prázdniny. Myslíš, že bych se mohla s Benem a s ostatními přece jenom seznámit?“ zeptala se Marianne.

Alea vyskočila. „Ano! Ano, to bys mohla! Jsou venku v čekárně!“

Marianne rozpačitě nakrčila čelo. „Co? Opravdu?“

„Dojdu pro ně!“ zvolala Alea a vyběhla z místnosti.

Ben, Sammy a Tess stáli v čekárně u okna a Sammy ostatním právě vyprávěl, co z věcí, které mohli vidět z okna, se mu líbí nejvíce – obrovská hromada písku na stavbě.

Když Alea vešla, všichni se k ní otočili. „Jak je jí dnes?“ zjišťoval Ben.

„Dovolila mi jet s vámi!“ vyhrkla Alea.

Tess překvapeně povytáhla obočí.

„Tedy skoro,“ upřesnila Alea. „Nejprve by se s vámi chtěla seznámit.“

Ben a Tess si vyměnili překvapené pohledy.

„OK,“ řekl Ben. „Tak za ní zajdeme.“

Všichni následovali Aleu a ta je dovedla až do Mariannina pokoje – celou dobu se potácela mezi smutkem a rozrušením.

„Ahoj,“ řekla Marianne, když vešli dovnitř a namáhavě se posadila.

„Já jsem Sammy,“ řekl Sammy.

„Tess,“ představila se krátce Tess.

Ben přistoupil k Mariannině posteli, opatrně jí stiskl ruku a řekl: „Já jsem Benjamin Libra“.

Marianne držela Bena pevně za ruku a dívala se mu hluboko do očí, jako by se ho snažila očima zrentgenovat.

„Jste plnoletý?“

Ben souhlasně přikývl.

„A úplně sám se staráte o svého bratra a tu dívku?“ ptala se dále Marianne. Když Ben ještě jednou přikývl, zajímalo ji: „A proč to děláte?“

Ben odpověděl: „Protože se jim u mě daří dobře.“

Zjevně to byla správná odpověď, protože Marianne pokývala hlavou. „A budete se starat i o Aleu?“

„Ano, to budu.“

„Slibujete?“

„Ano, slibuji.“ Ben vydržel Mariannin pronikavý pohled.

„Budu na ni dávat pozor tak dobře, jak jenom dovedu.“

„Dobře.“ Marianne se sténáním klesla zpět do polštářů. Celé to pro ni muselo být nesmírně vyčerpávající. „Tak to je potom všechno v pořádku.“

Sammy se usmál a Alea ani nevěděla, jak se to všechno přihodilo. Smí na Crucis! Opravdu to smí! Celá zmatená objala Marianne a ta jí pošeptala do ucha: „Ben na mě udělal moc dobrý dojem. Jenom dej, dítě moje, pozor na vodu! Buď prosím opatrná, ano?“

To měla Alea rozhodně v úmyslu. „Přece mě znáš.“

„Ano, a také vím, že si poradíš. Vždycky jsi byla na svůj věk rozumná.“ Marianne zakašlala a obličej se jí zkroutil bolestí. „Budeš mi psát alespoň jednu SMS denně, abych věděla, že se máš dobře?“

„Jasně, samozřejmě.“ Alea se na ni rozrušeně podívala. „Nemám přece jenom raději zůstat tady? Mohla bych…“

„Ne,“ bránila se rozhodně Marianne. „Carsten a jeho žena mi přinesou čisté věci.“ Carsten byl Mariannin čtyřicetiletý syn, pro kterého byla Alea vždycky trnem v oku. „Tady pro mě nemůžeš nic udělat a navíc se budu cítit mnohem lépe, když budu vědět, že děláš to, co je pro tebe v životě důležité – a že jsi šťastná! Neustálé návštěvy nemocnice nejsou pro dívku tvého věku nic veselého,“ řekla, ještě jednou zakašlala a dodala: „Pokusím se sociálku zdržet tak dlouho, jak jen to bude možné – řeknu jim, že jsi u Carstena.“

Alea přikývla. Carsten by si ji ve skutečnosti k sobě nikdy nevzal, ale plán to byl dobrý.

„Několik týdnů to takhle bude určitě fungovat,“ pokračovala Marianne. A co bude potom, to nevím. Ale určitě je to dostatek času na cestu do Renesse.“

„Renesse?“ zeptal se Ben. „Holandsko?“

„Hned to vysvětlím,“ řekla Alea rychle. Obrátila se na Marianne a zeptala se jí: „Mám ti ještě něco –“

„Ne,“ odvětila Marianne. „Teď musíš jít, zlato. Vydej se za svým dobrodružstvím.“ Zasmála se a ještě jednou si k sobě Aleu přitáhla.

Alea se k ní opatrně přitiskla, naposledy ji pevně objala a zeptala se: „Zase se setkáme, viď?“

Marianne se usmála, ale neodpověděla. Místo toho řekla: „Mám tě strašně moc ráda, víš to?“

„Ano. Já tebe taky,“ zašeptala Alea třesoucím se hlasem. S těžkým srdcem potom vstala a s knedlíkem v krku řekla: „Brzy se zase uvidíme.“

Marianne stiskla Alee ruku a nechala ji jít. Vypadala strašně vyčerpaně.

Sammy, Ben a Tess šli napřed. Alea měla pocit, že ji nohy vůbec neposlouchají, ale nakonec za nimi vyšla z pokoje. Tohle přece nesmí být její poslední setkání s Marianne. Určitě ji zase uvidí. Musí tomu jednoduše věřit.

Jakmile se za nimi zavřely dveře, zeptal se Sammy: „Co chceš v Holandsku?“

„Najít svoji biologickou matku,“ vysvětlila Alea a řekla ostatním všechno, co se od Marianne dozvěděla. Znala Bena, Sammyho a Tess sice krátce, ale už jim důvěřovala natolik, že se s nimi mohla o svůj příběh podělit. Vynechala pouze alergii na chlad. Když bude ale následující týdny s Alfa cru na Crucis, bude jim to stejně muset dříve nebo později říci. Sammy si už první den všiml, že se chová trochu zvláštně. Nikdy by se jí nepodařilo schovávat se několik týdnů za nejrůznější výmluvy. Když Alea ale pomyslela na to, že to bude muset ostatním říct, zaskřípala potichu zuby. Tahle zatracená alergie na chlad z ní dělá chronicky nemocnou. Jak budou ostatní reagovat, až zjistí, jak moc ji to omezuje v každodenním životě? Změní se Benův názor? Na Aleu je potřeba dávat větší pozor než na ostatní. Ona na sebe ale vlastně zvládne dát pozor sama. Koneckonců to tak dělá již mnoho let – neměla u sebe neustále Marianne. Mohla by tedy možná alergii na chlad zatajit a být úplně normálním členem party?

Alea si povzdychla. „Já vím, chtěli jste jet do Finska, ale…“

„Tam můžeme jet jindy,“ řekl Sammy. Jde nám spíše o to, být na cestě, než o cíl.“

Alea se podívala tázavě na Bena. Ten se zasmál. „Holandsko je moje úplně nejoblíbenější země a navíc mluvím výborně holandsky.“

Tess pokrčila rameny. „Mně je jedno, kam pojedeme.“

„Takže: Holandsko,“ shrnul Ben a Alea se mu spontánně vrhla kolem krku. Ben se zasmál a objal ji. „Vítej na palubě, Aleo Aquarius.“

Nový život

Alea, Tess, Ben a Sammy opustili nemocniční oddělení. Když byli na schodech, rozeběhli se a brali schody po dvou. Krátce nato prošli s naprosto nevinnými výrazy a spořádaným krokem vrátnicí, jakmile však byli venku, opět se rozeběhli. Hnali se podél chodníku a zastavili teprve, když Alea zvolala: „Kam vlastně běžíme?“

Zalapali po dechu a zastavili. „No, na Crucis,“ řekl udýchaně Sammy.

„Měli bychom jet autobusem a ne běžet až do přístavu,“ řekla Tess vážně, jako by skutečně bylo možné dojít pěšky až na druhý konec města.

„Co tedy uděláme?“ zeptala se Alea.

Všichni se podívali na Bena.

„Nejdříve pojedeme do Aleina bytu,“ rozhodl Ben. „Určitě si chceš sbalit nějaké věci.“

Alea byla ráda, že to navrhl sám od sebe. Když chce strávit na Crucis celé letní prázdniny, potřebuje oblečení. „Nejlepší je jet metrem,“ řekla a Ben souhlasil.

„Dobře!“ vyskočil Sammy tak, že si rozcuchal svoje zrzavé vlasy a ve vzduchu přitom srazil paty k sobě.

Potom se vydali na cestu ke stanici metra.

„Máš ještě těch dvacet euro?“ zeptal se Sammy.

Alea zalapala po dechu. Nechala bankovku ležet v nemocnici na nočním stolku u Marianne v pokoji!

„Ne…“

„Tak pojedeme na černo,“ řekla Tess a pokrčila rameny.

A tak to taky udělali.

Alea kvůli tomu sice měla špatné svědomí, ale už začínala tušit, že si jako člen Alfa cru bude muset zvyknout na hodně nových věcí.

Během jízdy nadzemkou Sammy neustále ukazoval z okna a oznamoval všem spolucestujícím: „To je Hamburk! Podívejte se, lidi, to je Hamburk!“ Zdálo se ale, že na všechny ostatní cestující to dělá výrazně menší dojem než na Sammyho.

Tess seděla se zkříženýma rukama, zatímco Alea sledovala ulice svého domova a potichu se s městem loučila. Ještě dnes odjede.

Marianne s Aleou bydlely v šestém patře činžáku, a když Alea vešla do bytu, úplně se jí stáhlo hrdlo. Všechno tady vonělo po Marianne a všude byly její věci.

„Máte něco v lednici?“ zeptal se Ben, když pohledem zavadil o kuchyň.

„Určitě. Vezměte si všechno, co chcete,“ odpověděla Alea.

Našla velkou tašku, postavila ji ve svém pokoji na postel a začala balit. Nejdříve termosku a deštník, další dva páry černých kožených rukavic s ustřiženými prsty a tři své nejoblíbenější čepice, pláštěnku, celý pytlík sáčků s čajem a všechno ostatní, co by ještě mohla na cestě potřebovat.

Když byla hotová, šla do koupelny, umyla se teplou vodou a šla za ostatními do kuchyně. Ben právě dával jídlo na stůl: špagety s rajčatovou omáčkou.

„Špagety k snídani?“ zeptala se udiveně Alea.

Ben pokrčil rameny. „No, já mám hlad.“

„Já taky.“ Sammy důrazně zaklepal vidličkou o stůl.

Alea se zasmála. „Tak dobře!“ řekla a uvařila si ke špagetám mátový čaj.

Když dojedli, zeptal se Sammy Aley: „Co je to za skleničky ve tvém pokoji? Ty na stole!“

Alea k němu překvapeně vzhlédla. Sammy byl opravdu velmi všímavý. „To je jenom taková moje hra.“

„No a na co hraješ?“

„Hraju na… skleničky.“

Ostatním se zračila v obličeji nevyslovená otázka.

„Skleničky jsou naplněné vodou,“ snažila se jim to Alea vysvětlit. „Když přejíždíte konečky prstů po jejich okraji, vydávají zvuk.“

„O něčem takovém jsem četl,“ řekl Ben. Nikdy jsem to ale neslyšel.

„Zahraj nám něco!“ zvolal Sammy.

Alea váhala. Kromě Marianne ještě nikdy nikomu na skleničky nehrála – a Ben, Tess a Sammy byli v podstatě hudební profíci.

„Radši ne. Dělám to jen tak pro zábavu a –“

„Ty se stydíš nebo co?“ zeptal se Sammy přátelským tónem.

Alea okamžitě zrudla.

„Sammy!“ zvolal Ben a pokáral ho. „To není –“

„Ne, má pravdu,“ přerušila ho Alea. „Jsem stydlivá. Ale… chci to změnit.“

„No vidíš, tak nám něco zahraj!“ uzavřel to Sammy.

Alea se tedy přemohla a vstala. „Pojďte se mnou,“ řekla a vedla je do svého pokoje. Ostatní ji následovali a se zájmem přihlíželi, jak si sedla na zem k malému stolku. Na něm stálo dvacet jedna různě velkých skleniček na víno, které byly všechny naplněny vodou. Již před mnoha lety Alea zjistila, že se dá na láhve naplněné vodou hrát a začala sbírat skleničky na víno nejrůznějších velikostí a tvarů, aby s nimi mohla experimentovat. Marianne se to tenkrát nelíbilo, protože musela manipulovat s vodou. Nakonec jí to ale dovolila, protože Alea byla těmi zvuky naprosto fascinována, a rychle také získala ve hře na skleničky určitou zručnost. Se svými jednadvaceti skleničkami uměla zahrát celé písničky.

Alea se na ostatní nejistě podívala.

„Prostě si představ, že tu vůbec nejsme,“ řekl Ben.

Alea si naslinila konečky prstů, soustředila se a začala hrát Tichá noc, svatá noc. Tuhle písničku by zahrála i ze spaní a navíc prostě nádherně zněla. Jemně přejížděla prsty přes okraje skleniček, čímž vyluzovala úžasné zvuky, které se potom postupně nesly celou místností.

Když píseň skončila, Alea opatrně vzhlédla. Sammy tam stál s otevřenou pusou. Ben kýval uznale hlavou a Tess měla zvednuté obočí.

„To bylo kouzlo!“ vyletělo spontánně ze Sammyho.

„Koledy jsou v červnu sice zvláštní,“ poznamenal Ben, „ale znělo to skutečně jako z jiného světa.“

„Když s tím vylezeš na ulici, lidi tě budou penězi přímo zahrnovat,“ nadšeně zvolal Sammy. „Musíš to předvádět na ulici!“

Alea zvedla odmítavě ruku. „V žádném případě!“

„Proč ne? Musíš! Určitě!“ Sammy se posadil vedle Aley na podlahu. „Musíš s námi hrát v naší skupině!“

„Co?“ zvolala Alea. „Ne!“

„Přece si říkala, že už nechceš být nesmělá. Když s námi budeš hrát na ulici, určitě se přestaneš stydět!“ Sammy sepnul ruce do prosebného gesta. „Prosím! Když se k nám přidáš, bude z nás učiněná senzace. Musíš s námi hrát!“

Tess se chopila slova. „A jak bychom ty skleničky zapojily do našeho repertoáru?“ namítla. „Jsme přece rocková skupina!“

„Tak budeme od teď prostě hrát koledy!“ zvolal Sammy vzrušeně.

Tess protočila panenky.

„Akordeon se vlastně do rockové skupiny taky moc nehodí.“ Sammy přikývl, jako by souhlasil sám se sebou. „Ale my jsme to udělali tak, že se tam najednou hodí!“

„Já hraju rockové písničky na akordeon už roky!“ řekla Tess ostře.

„No jo, no jo!“ zvedl Sammy smířlivě ruce. „To se hodí, protože jsi naše rocková princezna – a ty a akordeon jste jedno tělo. Je to… rockordeon.“

Tess zacukaly koutky náznakem smíchu.

„Mohli bychom to se skleničkami prostě zkusit,“ zapojil se Ben. „Taky si myslím, že bychom tak mohli udělat z našeho vystoupení něco naprosto jedinečného.“ Zamyšleně si projel prsty svým rockovým účesem. „Stejně je důležité, abys během našich vystoupení také měla nějakou funkci. Protože hudbou si vyděláváme peníze. Žijeme z toho a jako člen party musíš nějak přispět, stejně jako všichni ostatní.“

„Umíš zpívat?“ zeptala se Tess Aley.

„Já… před tolika lidmi bych ze sebe nevydala ani hlásku,“ vyhnula se Alea odpovědi. „To už budu raději hrát na své skleničky.“ Kousla se do spodního rtu. Skutečně to právě řekla?

„Jo!“ vyskočil Sammy do výšky. Hladina vody ve skleničkách se povážlivě rozhoupala a Alea vyděšeně couvla. Žádná sklenička se ale nepřevrhla a voda tak zůstala, kde měla být.

„Takže to zkusíme?“ zeptal se Ben potěšeně. „Budeme společně hrát?“

Alea váhavě přikývla a Sammy se nadšeně pustil do svého vítězného vosího tance.

„Musíš si tedy vzít ty skleničky s sebou,“ řekl Ben. „Nejlepší bude, když je zabalíš do novin.“

Alea souhlasila. Byla ráda, že si skleničky může vzít s sebou, protože na ně moc ráda hrála.

„Já ti pomůžu,“ nabídl se Ben a odnesl skleničky do koupelny k umyvadlu, vyprázdnil je a osušil ručníkem. Za chvíli byly všechny skleničky naskládané v další tašce a poté, co umyli nádobí a uklidili, byli připraveni k odchodu. Alea s ostatními opustila byt. Pro Aleu bylo těžké, zavřít za sebou dveře, protože tušila, že se do tohoto života už nevrátí. Přesto byla ale celá naplněná radostí, od konečků prstů na nohou až nahoru k hlavě. A radost nemohlo nic zkazit, ani smutek, ani nejrůznější strachy a obavy.

O něco později se dostali do přístavu, kde to bylo stejné jako včera. A přesto bylo všechno jiné. Voda Labe se kolem Crucis nádherně třpytila a jako by Aleu vítala. Odvážným krokem vstoupila Alea na můstek a potom na loď.

„Všechno ti ukážu,“ řekl Sammy a táhl Aleu za sebou. Ostatní dva je následovali. Společně šli doprostřed lodi, kde bylo pár schodů vedoucích ke dveřím. Otevřeli je, vstoupili dovnitř a vešli do místnosti připomínající obývák. Alea ještě nikdy nebyla na lodi a divila se, jak útulně to tam vypadá. Byly tam pohovky, konferenční stolek a dokonce i knihovna. Malými kruhovými okny šlo dovnitř slunce a všechno vypadalo – i přes silnou vůni starého dřeva – velmi útulně.

„To je salon,“ vysvětlil Ben. „A támhle naproti vaříme.“ V přední části salonu se nacházel malý kuchyňský kout se sporákem a s ledničkou a naproti opravdová koupelna se záchodem a se sprchou.

„Vanu nemáme,“ řekl Sammy, „ale moře je něco jako obrovská vana.“

Alea se trochu divně zasmála. Koupání v moři pro ni samozřejmě nepřicházelo v úvahu, ale sprcha je taky dobrá.

„Chceš se podívat na naše kajuty?“ zeptala se Tess.

„No jasně!“ odpověděla Alea okamžitě.

Ben a Sammy nechali holky jít a naladili rádio, aby si mohli poslechnout předpověď počasí.

Tess odvedla Aleu na druhou stranu salonu, kde začínala malá chodba, ze které vedly dvoje dveře.

„Tam bydlí kluci.“ Tess ukázala na první dveře. „A tohle je náš pokoj.“ Se skřípěním otevřela druhé dveře. Alea následovala Tess do malé kajuty, která nebyla větší než komora. Nacházely se tam dvě postele nad sebou, vestavěná skříň a strašný nepořádek. Na podlaze leželo oblečení, v rohu převrácený batoh a na horní posteli se mezi časopisy a dalšími krámy povaloval Tessin akordeon.

„Já nejsem zrovna moc pořádná,“ prohlásila Tess a pokrčila rameny.

„To nevadí.“ Alea měla sice raději uklizeno, ale to samozřejmě nechtěla Tess říct. Stále ještě nedokázala Tess správně odhadnout. Připadala jí trochu drsná – strašně často jenom krčila rameny – zároveň ale působila čestně a upřímně. A to se Alee líbilo. Dělit se o pokoj s Tess bylo stejné dobrodružství jako všechno ostatní – neměla absolutně žádné tušení, co ji čeká.

Zdálo se, že jí Tess čte myšlenky. „Kluci jsou milejší než já.“

„Co? Ne, –“

„Ale jo,“ nedala se Tess. „Prostě to tak je.“

Alea chtěla přikývnout, nechala to ale být.

„Já nejsem tak… jak se to řekne… nejsem prostě tak objímací typ,“ řekla Tess.

Alea se musela zasmát.

Tess se rovněž usmála a uvolnila tak atmosféru. „Chceš spát nahoře nebo dole?“

Alee to bylo jedno a rychle se tedy dohodly, že bude spát dole. Zatímco si Alea vybalovala věci z tašky a snažila se je vtěsnat do skříně vedle Tessiných věcí, vzala si Tess do ruky mobil a psala SMS. „Mýmu tátovi,“ vysvětlila, když si všimla, že ji Alea pozoruje. Otočila se ale, jako by nechtěla, aby Alea viděla na displej.

Alea také rychle napsala SMS Marianne, aby jí dala vědět, že dobře dorazila na Crucis. „Chceš na lodi zůstat celé léto?“ zeptala se Tess.

„Jo, proč ne?“ pokrčila Tess rameny. Tady můžu dělat přesně to, co chci.“

„A co chceš dělat?“

„Chci zažít něco vzrušujícího. Chci… žít napínavý život. Nechci propást všechna dobrodružství, která mi život nabízí.“

Alea dala hlavu na stranu. Ještě nikdy vážně nepřemýšlela o tom, jaká dobrodružství může život nabídnout.

„Život je příliš krátký na to, abychom se nudili,“ vysvětlovala Tess a působila přitom tak silně a sebejistě, že si Alea vedle ní připadala trochu jako hloupá husa. „Myslím, že srdcem jsem vždycky byla pirátka.“

„Ty se ničeho nebojíš?“ zeptala se jí Alea.

„Jenom racků,“ odpověděla Tess.

Alea se usmála a Tess se usmála zpátky.

Sammy strčil hlavu do dveří. „Jste hotové?“

„Myslím, že ano,“ odpověděla Alea. Polovina jejích věcí a skleničky byly sice ještě v taškách, ale ty mohla vybalit později.

„Ben tě zaškolí!“ Sammy, který už byl zase bos, táhl Aleu a Tess za ruce nahoru na palubu, kde už na ně čekal Ben.

„Aleo, dříve než se vydáme na moře, musíš vědět pár základních věcí,“ vysvětlil Ben. „Takže: Já jsem kapitán a v případě nouze mě musíte všichni bez výjimky poslechnout.“

Sammy zvolal: „Vlastně ho musíme poslouchat skoro vždycky.“

„Na lodi má každý určité úkoly,“ pokračoval Ben. „I ty budeš muset nějaké převzít.“

Alea doufala, že to zvládne.

„Tady vzadu je náš člun,“ řekl a vedl ji na záď. Šikmo ke Crucis byl připevněn nafukovací člun. Jmenuje se Herkules.“

„Herkules je také souhvězdí!“ informoval ji Sammy.

„A tady je náš kapitánský můstek.“ Ben přistoupil k malému domečku s velkými okny, ve kterém se nacházelo obrovské kormidlo. Ostatní ho následovali, a zatímco Ben vysvětloval, Alea se zvědavě dívala dovnitř: „Jeden z nás by měl vždy stát u kormidla. Zpravidla jsem to já. Já rovněž držím většinu nočních hlídek, protože miluji plachtit pod noční hvězdnou oblohou. Ale někdy taky potřebuju vystřídat, což znamená, že čas od času musí někdo z vás převzít noční hlídku.“

Tess vzdychla.

„Máme také autopilota, ale ten by neměl řídit sám příliš dlouho.“ Ben poklepal na velké kormidlo. „Jak se řídí, to ti ještě vysvětlím. Vůbec to není tak těžké.“

Tess si postěžovala: „Jak se plachtí podle hvězd, to jsem stále ještě nepochopila.“

„Astronavigace skutečně není tak snadná,“ uznal Ben, „ale my máme GPS.“ Ukázal na konzoli vedle kormidla. „To je elektronický navigační přístroj, který ukazuje směr.“

Alea se podrbala na hlavě. Zdálo se jí to všechno dost komplikované. „A jaké další úkoly kromě navigace tady jsou?“

„Všichni členové Alfa cru musejí pomáhat při napínání plachet,“ odpověděl Ben. „Během plavby je nutné plachtu stále nastavovat větru, a když se stahuje, musí všichni pomoct. To se ještě všechno naučíš. Kromě toho ještě vedeme lodní deník a někdy je nutné něco opravit. Ale jsou tu i různé domácí práce. Ty jsme si rozdělili. Já vařím, Sammy myje nádobí. Tess se stará o prádlo.“

„Já bych mohla žehlit,“ navrhla Alea, což vyvolalo salvu smíchu.

„My nemáme žehličku,“ objasnil Ben. „Navíc si myslím, že se žehlení totálně přeceňuje.“

„Můžeš uklízet!“ zvolal Sammy, ale Ben okamžitě řekl: „Uklízíme všichni. Každý je někdy na řadě.“ Zamyslel se. „Aleo, nemusíme teď hned rozhodnout, co bude tvým úkolem. Prostě časem uvidíme.“

To Alea považovala za rozumný nápad. Nejdříve si musí na všechno zvyknout. Tolik se toho musí naučit! A ona se chce učit. Chce plachtit! Jaké to asi je, když se loď žene plnou rychlostí po moři?

„Raději odrazíme, než se z nás bude správce přístavu snažit dostat poplatek za další den,“ řekl Ben, zatímco přejížděl pohledem po přístavu. Potom se podíval na Aleu. „Jsi připravena?“

„Jsem připravena,“ řekla Alea.

Bouřka

Sammy seskočil z lodi a uvolnil lodní lano. Ben mezitím nahodil motor. Tess Alee vysvětlila, že v přístavu se nesmí napínat plachty, a proto se tedy vždy vyjíždí na motor. Sammy vyskočil zpět na palubu a ukázal Benovi, který čekal na kapitánském můstku u kormidla, vztyčený palec. Mohli vyjet.

Když Crucis odrážela od mola, Alea se pevně držela lodního zábradlí. Pomalu a s rachotem míjeli ostatní zakotvené lodě a vzdalovali se od břehu. Alea tomu skoro nemohla uvěřit. Byla na řece! Byla uprostřed Labe! Crucis plula rychle po proudu, kolem ostatních lodí, které kotvily v jiných přístavech a u hrází.

Tolik vody! Protékaly kolem ní miliony litrů vody! Byla vodou prakticky obklíčena. Proč tedy měla takovou radost? Proč měla pocit, že se každou chvílí radostí vznese nebo udělá salto?

„Všechno v pořádku?“ zeptala se Tess.

Alea nebyla schopná odpovědět. Pouze přikývla.

Přidal se k nim Sammy. „Bude trvat několik hodin, než se dostaneme na otevřené moře. Do té doby si prostě můžeš užívat výhled, Sněhurko.“ Mrkl na ni. „Na dnešní odpoledne je sice vydáno varování před bouřkou, ale nebude to zase až tak zlé.“

Alea zalapala po dechu. „Varování před bouřkou?“

„Pro Crucis to rozhodně nebude první bouřka.“ Sammy mávl rukou. „A měli bychom mít radost z větru! Ten nás odfoukne až do Holandska,“ zasmál se.

Alea naopak zůstala zkoprněle stát. Najednou jí vůbec nebylo do smíchu.

„Je skvělý vítr,“ ozvalo se z můstku. „Plachty,“ zvolal Ben a pohybem ruky jim naznačil, že nastal čas k rozvinutí plachet.

„Paráda!“ zatleskal Sammy radostně rukama. Obrátil se k Alee a řekl: „Nejprve se jenom dívej.“

Ben zastavil motor a najednou bylo úplné ticho. Byl slyšet pouze vítr a vlny.

Ben vyšel z kapitánského můstku a dal několik znamení rukou. Zdálo se, že Sammy a Tess přesně vědí, co tím myslí a každý se postavil na své místo. Potom zatahali za různá lana a najednou se začala zvedat velká bílá plachta, nadouvala se ve větru a majestátně se ujala velení. Potom ti tři začali opět tahat za nějaká lana a zvedla se druhá plachta. Zjevně ta první byla kosatka a ta druhá hlavní plachta, ale Alea úplně přesně neslyšela Benovy rozkazy, protože se jí hlavou neustále honilo ono jedno slovo – bouřka.

Najednou si všimla něčeho, co ji znepokojilo mnohem více než blížící se bouřka: na prknech paluby byly kapky vody!

Alee se hrůzou rozšířily zorničky. Odkud se ta voda vzala? Pršelo? Ne. Potom to uviděla. Podél stran lodi do vzduchu stříkala napěněná vodní tříšť! Stříkající voda! Alee z toho pohledu tuhla krev v žilách.

Vyděšeně doklopýtala doprostřed lodi – pokud možno co nejdále od zábradlí – a přitiskla se ke stěžni. Zároveň se proklínala. Jak byla hloupá, když si myslela, že voda zůstane na svém místě a nebude ji na palubě ohrožovat!

Ben nastavil kurz a společně se Sammym a s Tess nastavili do správné polohy i plachtu. Ben se na Aleu zkoumavě díval. „Máš mořskou nemoc?“

„Ano, … mořskou nemoc,“ odpověděla Alea zdrženlivě. „Asi jo. Můžu jít do podpalubí?“

Ben si ji měřil pátravým pohledem. „Jasně.“

Alea se rychle přemístila ke dveřím vedoucím do podpalubí, vešla do salonu a celá roztřesená si sedla na jednu z pohovek. Tady v útrobách lodi nehrozilo, že ji zasáhne zpěněná stříkající voda. Ale v žádném případě nemůže jít zpátky nahoru! Bude muset strávit celou plavbu dole v podpalubí!

Najednou zaskřípal žebřík. Ben sestoupil dolů. „Jak moc zlé to je?“

„Docela zlé.“ Alea si ovinula paže kolem horní poloviny těla. „Když přijde bouřka, bude to asi ještě horší, co?“

„Varování se tentokrát vlastně týká jenom silného větru,“ uklidňoval ji Ben. „Nemělo by ani pršet.“

To Aleu skutečně trochu uklidnilo.

„Nejlepší bude, když si lehneš do kajuty. To určitě pomůže.“

„Dobře. Díky.“ Alea odběhla do své kajuty, lehla si na úzkou postel a zavřela oči. Loď se lehce kolébala, ale nebylo to nijak strašné. Nebylo jí špatně. Měla jenom pocit, že by si zasloužila pár pohlavků. Ta prokletá touha v srdci jí musela úplně zatemnit mozek.

Alea nevěděla, jak dlouho na posteli ležela. Mezitím přišla do kajuty Tess a zeptala se, jak se jí daří, ale když Alea odpověděla: „Moc dobře ne,“ zmizela Tess i se svým akordeonem nahoru. Alea ji slyšela na zádi hrát a zpívat. Asi tam seděla se Sammym, protože Alea slyšela i jeho hlas a bubny. Po chvíli se Alea podívala ven z malého kulatého okénka a viděla, jak se před nimi právě otevřelo moře. Řeka je vyplivla a přenechala je velkému a širému mořskému světu.

Teď už definitivně nebylo cesty zpět.

Alea se neklidně položila zpátky na postel, cítila, jak se Crucis stále více houpe a modlila se, aby se jim bouřka vyhnula.

To se ale nestalo.

Musel být už večer a Alea slyšela Tess a Sammyho, jak něčím rachotí v salonu. Někde se hlasitě zavřely dveře, jako by je přibouchl vítr.

„Už je to tady!“ volal Sammy. „Bouřka!“

Alea vstala, obula se a šla za ostatními.

„Tak co, zvracela jsi?“ zeptal se Sammy.

„Ne!“ Alea si k nim sedla. „Co se to tam venku děje?“

„Plachty jsou staženy,“ vysvětlil Sammy. „Teď musíme počkat na bouřku. Vítr už je docela silný.“

„Ben je ještě na můstku“ zeptala se Alea.

„Jasně. Ale jemu se nic nestane, nedělej si starosti,“ odpověděl Sammy. „Nám ale zakázal chodit nahoru, dokud bouřka nepřejde.“

Alea polkla. Takže Ben tu bouřku nepovažuje za úplně neškodnou.

„Zahrajeme si karty?“ zeptal se Sammy.

Tess pokrčila rameny. Ale najednou zalapala po dechu a s hrůzou rozšířenýma očima vykřikla: „Můj akordeon! Zapomněla jsem nahoře akordeon!“

„Ou.“ Sammy nakrčil nos. „To je špatné.“

Tess vyskočila. „Musím nahoru!“

„Teď nemůžeme nahoru!“ Sammy ji chtěl zadržet, ale Tess vyběhla po schodech nahoru, jako by ji někdo střelil. Hned nato nad hlavami uslyšeli Tessiny kroky a Benův hlas. Alea neslyšela, co říká, ale zjevně se na Tess zlobil. V následujícím okamžiku se loď silně zhoupla. Alea se vyděšeně chytla opěradla pohovky a Sammy se opřel o zeď. Dveře od salonu se s hlukem zavíraly a otevíraly.

„Musíme zavřít dveře!“ Sammy vyskočil, ale jak se loď zapotácela, klopýtl a přistál na protější pohovce.

„Může vítr loď odfouknout?“ vykřikla Alea ustrašeně. Crucis se povážlivě nahnula na stranu!

„Néé,“ odpověděl Sammy, přestože se zdálo, že i jemu nenadálá síla větru vadí.

Najednou někdo na palubě zakřičel. Alea sebou trhla. Musel to být Ben, kdo tam křičel – a křičel Tessino jméno. O několik vteřin později se ozval i Tessin hlas, ale nebyla slyšet slova, pouze pronikavý křik.

Sammy a Alea se na sebe vyděšeně podívali.

„Jdu nahoru!“ vykřikl Sammy a vyrazil nahoru.

Alea seděla ztuhle na místě, byla jako solný sloup. Co se tam na palubě děje? Slyšela těžké, rychlé kroky, potom Benovo a Sammyho volání a další Tessin úzkostný výkřik.

Alea si stoupla. Musí také na palubu! Tess má potíže. Pokud chce Alea skutečně patřit k posádce, nesmí nechat ostatní ve štychu, když potřebují pomoc. Samozřejmě, že to bylo nebezpečné, ale nepršelo, byla jenom bouřka. Musí se jenom chránit před stříkající vodou.

Alea běžela do kajuty, oblékla si pláštěnku, kapuci si posunula hluboko do čela a vytáhla z tašky deštník. Potom proběhla salonem, vylezla po schodech nahoru, otevřela dveře a roztáhla deštník. Burácivý vítr jí ho ale okamžitě vyrval z ruky, deštník zakroužil ve vzduchu a velkým obloukem přeletěl přes palubu. Alea ho sledovala s otevřenou pusou.

„Dej mi ruku!“ slyšela Alea křičet Bena.

Otočila se.

Ben stál u zábradlí a natahoval ruku.

V tu chvíli Alea uviděla, že Tess visí na druhé straně zábradlí. Visela z druhé strany lodi! Náraz větru s ní musel mrštit přes zábradlí a ona se zjevně zvládla v posledním okamžiku zachytit!

Ben držel Tess jednou rukou pevně za paži a natahoval k ní tu druhou. Musí se pustit zábradlí, aby ji Ben mohl přitáhnout k sobě. Tess se ale pevně držela tyček zábradlí, v obličeji se jí zračila hrůza – vypadalo to, že je v šoku.

Sammy stál vedle svého bratra a hovořil na Tess. Určitě se ji snažil přesvědčit, aby se pustila a Ben ji tak mohl vytáhnout nahoru. Ale Tess vypadala, že je ani neslyší. Její oči se upřeně a zoufale dívaly do dálky.

Alea se vzpírala větru a pomalu postupovala dopředu. Loď se kymácela, mořská voda se v proudech valila přes palubu, ale Aleiny těžké boty byly voděodolné, takže ji nemohlo nic zastavit. Najednou se cítila silná. Nevěděla, kde se ten pocit vzal, ale zvítězil nad jejím strachem a ona se mohla neohroženě utkat s bouří.

Když Ben uviděl Aleu, zakřičel: „Okamžitě jdi do podpalubí!“

Alea rázně zavrtěla hlavou.

„Tak si alespoň vezmi plovací vestu!“ Ben a jeho bratr na sobě měli zářivě oranžové tlusté záchranné vesty.

Alea neměla tušení, kde vesty jsou a navíc nechtěla odejít. „Společně to zvládneme!“ řekla, předklonila se a zakřičela na Tess: „Musíš se pustit! Všichni jsme tady. Držíme tě a nenecháme tě spadnout.“

Vypadalo, že je Sammy překvapen rázností v Aleině hlase, nicméně rychle vzal Tess v podpaží a Alea se jí chopila na druhé straně.

Tess zvedla oči. Ustrašeně se podívala na Aleu. Najednou to nebyla ta sebevědomá hustá Tess, ale jenom holka, která má strašný strach.

„Teď!“ zvolala Alea. „Teď se pusť!“

Tessiny prsty se konečně pustily zábradlí. Ben ji vší silou zvedl do výšky. Alea a Sammy se rovněž snažili pomoci a společně Tess vytáhli přes zábradlí zpět na palubu. Jakmile byla Tess na lodi, zhroutila se, padla na kolena a začala brečet. Ben ji vzal do náruče a hovořil na ni klidným hlasem. Potom ji zvedl a odnesl ke dveřím do podpalubí.

Sammy běžel vedle nich. „Tady jsi v bezpečí!“ zavolal na Tess, ale ta stále jenom vzlykala.

Sammy se otočil Alee. „Přimělas ji, aby se pustila!“

Alea tomu, co dokázala, nemohla sama ani uvěřit. Kde se v ní vzala ta síla? A jaké neuvěřitelné štěstí měla, že zůstala suchá, přestože stála hned u zábradlí!

Když Alea trochu roztržitě přejížděla pohledem po lodi, uviděla najednou Tessin akordeon. Zjevně si už potom na něj nikdo nevzpomněl.

Alea se moc dlouho nerozmýšlela. Rychlými kroky vystartovala a vší silou se proti větru snažila dostat na záď. Tess bude mít určitě obrovskou radost, když jí Alea akordeon přinese.

Ale přesně v okamžiku, kdy se Alea pro něj natahovala, se do lodi opřel silný náraz větru. Alea jasně slyšela řev větru, viděla, jak se k ní žene a potom jí jeden z poryvů srazil. Kolem ní zuřila bouře, Alea bolestivě narazila do zábradlí a dříve, než se mohla něčeho chytit, ji další poryv vymrštil přes palubu.

Alea padala.

Viděla, jak se k ní blíží voda.

Vykřikla.

A potom spadla do vody.

Náraz byl tvrdý, jako by ve velké rychlosti narazila do zavřených dveří. Ale za chvíli se dveře otevřely a pustily ji dovnitř.

Alea se ocitla v mocném sevření studené vody a zachvátila ji smrtelná úzkost. Začala zoufale kopat nohama a mávat rukama. Srdce jí tlouklo tak silně, až se bála, že se jí rozskočí vejpůl. Tohle bylo stokrát nebezpečnější než průtrž mračen a tisíckrát nebezpečnější než stříkající voda. Byla v moři, kolem ní burácela voda, byla všude, obklopovala celé její tělo, měla ji všude na kůži. Každou chvíli nastane alergický šok.

Alea znovu vykřikla, ale její hlas zcela pohltila voda. Nebylo úniku.

Cítila, jak ji začíná svědit kůže, stále více a více, až to téměř nešlo vydržet. Bylo to, jako by jí celým tělem procházel elektrický proud. Srdce jí tlouklo jako splašené a zdálo se, že jí pumpuje do žil čistou elektřinu.

Tak takhle se člověk cítí, když umírá.

Každým okamžikem ztratí vědomí.

Její kůže už byla určitě rudá a napuchlá a i kdyby měla nějakou šanci na přežití, vyšla by z toho s těmi nejšerednějšími jizvami, jaké si člověk umí představit.

Alea se v panice podívala na své nechráněné ruce. Rukavice zmizely, vzaly za své během boje o přežití. Najednou se Alea strašně vyděsila. Měla… zelenou ruku. Její kůže byla potažená nějakým stříbrnozeleným leskem. Alea se otřásla. Co to je? Podívala se na svoji druhou ruku. Bylo to stejné, rovněž byla potažena třpytivým zeleným leskem. To přeci není možné! I strupy mezi prsty zezelenaly!

Alea ještě jednou vykřikla – a v následujícím okamžiku se podivila, jak je možné, že má vůbec dostatek vzduchu, aby mohla křičet. Co se to tady děje? Jak to, že jí nedochází vzduch? A jak to, že pod vodou tak dobře vidí?

Aley se najednou zmocnil zvláštní pocit. Slyšela, jak na hladině zuří bouřka a valily se přes ni vlny, které jako by sváděly s větrem svůj marný boj. Rozum jí říkal, že musí každou chvíli zemřít. Srdce se ale vzpíralo. Srdce jí v hrudníku bilo jako na poplach, ale ne strachy. Aleu najednou přemohl intenzivní pocit, že jí srdce bije tak rychle ne ze strachu, ale z radosti. Euforie – ta způsobovala divné napětí v celém jejím těle, čistá euforie!

Celá ta myšlenka byla ale zcestná, takže Alea jenom odmítavě zakroutila hlavou. Co se to děje? A co se to děje s jejím tělem? Už nemáchala bezmocně rukama a nohama. Místo toho se elegantně pohybovala vodní masou! Celé její tělo se vlnilo, jako ryba, která plave v proudu. Ona plave? Jak je to možné? Ale skutečně se to děje. Její končetiny jako by přesně věděly, co mají dělat a Alea pouze překvapeně přihlížela, co její vlastní tělo dělá. Už se opravdu úplně zbláznila? Ten stříbrozelený lesk je přeci –.

Alea se znovu podívala na svoje ruce a hrůza ji pronikla až do morku kostí. Strupy se otevřely a vyrostly! Ale nejenže vyrostly, změnily se v něco zcela jiného.

Alea zoufale zavřela oči. To přeci nemůže být pravda! Když oči znovu otevřela, byly stále tam: plovací blány. Mezi prsty měla silné, šlachovité plovací blány, které sahaly až k prostředním článkům prstů.

Alea se podívala na své nohy. Během boje s vlnami ztratila boty a ponožky. Nohy byly nahé – a stříbrozeleně zářily. Ale nejpodivnější bylo, že jí i mezi prsty na nohou vyrostly plovací blány.

Alea si šokovaně prohlížela to, co dříve považovala za strupy a co nyní bouřlivě pulzovalo – jako by byly plovací blány rády, že budou konečně sloužit k tomu, k čemu jsou určeny.

Alea cítila touhu hýbat se, pohybovat se zcela určitým způsobem. Rozumem nechápala, co její ruce a nohy jasně věděly, a proto jim Alea přenechala vedení. Poslechla svůj instinkt, který jako by vycházel z hloubky každé její buňky. S roztaženými prsty Alea odhrnovala vodu, nechala pracovat i nohy a efekt byl naprosto neuvěřitelný. Pohybovala se pod vodou rychle a cíleně, klouzala vodou jako úhoř! Celé tělo se pohybovalo vpřed. Plavala! A jak plavala!

Alea se překvapeně zasmála a uvědomila si, že má stále ještě dost vzduchu na to, aby se smála. Vypadalo to, jako by dýchala pod vodou! Bylo to ale zvláštní. Nezdálo se, že by dýchala nosem nebo ústy, ale spíše ušima.

Rukama si sáhla na uši. Je možné, že by strupy za ušima… Hmatem našla ona místa, ale již to nebyly strupy. Místo nich byly malé otvory, štěrbinky, kterými mohla dýchat.

Žábry. Já mám žábry, pomyslela si Alea okouzleně, ale zároveň trochu vyděšeně. Jak je možné, že se její tělo ve vodě takhle mění? Jak to, že jí voda neuškodila, ale udělala s ní TOHLE? Neumřela a naopak byla radostí celá rozrušená! Nikdy si nemyslela, jak intenzivní zážitek pobyt ve vodě bude. Necítila se ani ohrožena, ani napadena – ne, cítila se v bezpečí. Cítila se doma.

Najednou uslyšela na hladině hlasy. Ben! Volal ji. Slyšela ho zcela jasně, jako by se jí zlepšil sluch. Musí nahoru.

Rychlými tempy se Alea dostala na hladinu. Kousek před ní se v bouři houpala Crucis. Ben a Sammy stáli u zábradlí a stále znovu křičeli do všech směrů její jméno.

„Jsem tady!“ křičela Alea z plných plic.

Sammy ji objevil jako první a rozrušeně ukazoval jejím směrem. Ben vzal záchranný kruh a velkým obloukem ho hodil směrem k Alee. Přistál kousek od ní. Alea k němu doplavala a chytila se ho. Mezitím se loď otočila a obloukem doplula přímo k ní. Zdálo se, že Crucis řídí Ben. Sammy stál i nadále ve své zářivě oranžové vestě u zábradlí a nespouštěl Aleu z očí.

Když se loď přiblížila až těsně k Alee, běžel Ben rychle k zábradlí a hodil do vody lano. Alea si ho několikrát omotala kolem zápěstí a nechala se Benem vytáhnout až k žebříku Crucis, kde se chytla nejspodnější příčky. Všimla si, že jakmile se ocitla nad vodou, plovací blány na rukou se okamžitě zatáhly, jako když splaskne bublina ze žvýkačky. A staré odporné strupy byly zpět.

Alea slyšela Bena, jak dává Sammymu stručné instrukce: „Přines termofólii!“ a „Vezmi taky ručník!“

Alea vylezla po žebříku až k boku lodi, byla totálně mokrá a třásla se jako ratlík. Zelený odlesk na kůži zmizel, a jakmile Alea vylezla z vody, zatáhly se i plovací blány mezi prsty u nohou a byly z nich zase strupy.

Nahoře nad žebříkem se objevila Benova hlava. „Jsi v pořádku?“ snažil se překřičet vítr. „Vylezeš nahoru sama nebo –“

„Jo!“ zakřičela Alea zpátky.

Na Benově obličeji se střídal ustaraný výraz s obdivem.

Alea vylezla až nahoru. Tam ji Ben přetáhl přes zábradlí. „Co se stalo? Proboha, Aleo! Spadla jsi přes palubu!“

„Chtěla jsem dojít pro akordeon.“

Sammy přiběhl s termofólií. Alea si ji od něj vzala a přehodila si ji přes ramena. Potom se na Bena a Sammyho tázavě podívala.

„Musíš si sundat ty mokré věci, jinak se podchladíš,“ nařídil Ben Alee. „Pojď se mnou dolů do podpalubí.“ Otočil se a šel dopředu, směrem ke dveřím. Alea ho následovala se svěšenou hlavou. Zcela zjevně byl naštvaný. Nejenže neposlechla jeho příkazů, ale navíc jednala strašně lehkovážně. Není divu, že je vzteklý.

Sammy běžel vedle Aley a ukazoval jí malou síť, ve které uvízly její boty a jedna z ponožek. Zjevně je vylovil z vody. Alea řekla: „Děkuji,“ ale přes vítr to nebylo slyšet.

V salonu se na pohovce, zabalená do vlněné deky, choulila Tess. V ruce držela hrnek s kouřícím kakaem. Když uviděla Aleu, vyděšeně se zeptala: „Ty jsi spadla do vody?“ Zjevně o tom vůbec nevěděla.

„Jo,“ odpověděla Alea a přetáhla si vlasy přes uši. Potom rychle schovala ruce do termofólie a srolovala prsty na nohou tak, aby nebyly vidět strupy.

„Zatraceně!“ vybuchl Ben. „Proč sis neoblíkla záchrannou vestu, když jsem ti to řekl?“ Díval se na ni tak vyčítavým pohledem, že se Alea zmenšila minimálně o deset centimetrů. „Mohla ses utopit! Skoro jsem si strachy nadělal do kalhot! Slíbil jsem Marianne, že na tebe dám pozor! Myslel jsem, že neumíš plavat!“

„Já…,“ Alea zavrtěla hlavou. „Mrzí mě to.“

„Jsi ještě bledší než jindy,“ konstatoval Sammy. „Napila ses vody?“

„Myslím, že jsem z toho všeho trochu vedle,“ odpověděla Alea, což byla bagatelizace století. „Ráda bych si dala horkou sprchu.“

Ben se na ni upřeně díval. „Sprchu,“ odpověděl, jako by nemohl pochopit, že se Alea dokáže již natolik ovládat. A ona se přitom vůbec neovládala! Jenom měla dobře natrénované nechávat si svoje skutečné pocity sama pro sebe. „Jasně, sprchu.“ Ben rezignovaně mávl rukou směrem ke dveřím koupelny.

Alea ještě jednou řekla, jak moc je jí to líto a zaplula do své kajuty, aby si vzala čisté oblečení. Na Tessině posteli ležel akordeon. Ben nebo Sammy ho museli nějak zachránit.

O něco později se Alea sprchovala horkou vodou a smývala si z těla poslední zbytky mořské vody. Třásly se jí ruce a i všechny ostatní části těla, ale nebyl to mořský chlad, který jí pronikal až do morku kostí, ale neuchopitelnost toho, co se stalo. Pod vodou se změnila! Měla žábry a plovací blány! To je přeci totální blbost! Je možné, že si to všechno jenom představovala – zbláznila se? Alea se podrbala na hlavě. Nic nechápala. Už ani nevěděla, jestli má skutečně alergii na studenou vodu. Spadla do studené vody, a přesto neupadla do šoku. A neumřela. Nemá ani zarudlou kůži ani otoky! Jak je to možné? Celý svůj dosavadní život věřila, že kontakt se studenou vodou je to nejhorší, co by se jí mohlo přihodit. No a teď spadla do studené vody a… stalo se něco krásného. Ale ne, nesmí se na to dívat takhle. Jestliže pomalu přichází o rozum, tak to rozhodně není nic moc krásného!

Alea si dala ruce před obličej a potichu vzlykala. Už toho na ni bylo prostě moc!

Tiše a se zavřenýma očima plakala pod tekoucí horkou sprchou. Když znovu otevřela oči, podívala se z malého kulatého okénka na rozbouřené moře.

Moře bylo jiné než předtím. Rozbouřené vlny byly najednou plné barev. Zelená, modrá, žlutá, fialová, stříbrná a zlatá se mísily, ale zůstávaly i samy sebou, jako barvy na paletě, na kterou malíř omylem vylije vodu a všechno se pomíchá. V moři byly ale nejen barvy, schovávaly se tam i různé tvary – vinoucí se čáry, zatáčky, spojené čáry, klubka a proudy. Alea se udiveně dívala na ten barevný zázrak. Bylo to, jako by se v moři skrývaly příběhy a pokud by se Alea dostatečně soustředila a dobře se dívala, mohla by je ve vodě všechny rozpoznat a přečíst.

Alea rychle odvrátila zrak. Bylo to počínající šílenství?

S pevně sevřenými rty se osušila, vyfénovala si vlasy a udělala všechno tak, jako obvykle. Ale hluboko ve svém nitru věděla, že nic již nebude takové jako dřív.

Kamarádi

Ráno vstala Alea brzy. Tess ještě spala. Včera večer se snažila s Aleou promluvit, ale ta jenom zamumlala, že je unavená a schoulila se pod svoji peřinu. Co by taky měla Tess říct? Že vlastně měla umřít, ale místo toho jí pod vodou narostly žábry a plovací blány a že moře najednou vypadá jako totálně zpřeházená duha?

„Dobré ráno, Sněhurko,“ pozdravil ji v salonu Sammy, ale ani se přitom na ni nepodíval. Seděl na pohovce a upřeně, jako by je hypnotizoval, se díval na hodiny na stěně.

„Dobré ráno,“ odpověděla Alea a podívala se také na hodiny. Bylo půl sedmé. „Na co se to díváš?“

Sammy opět odpověděl, aniž by se na ni podíval. „Říkám si, jestli na hodinách existuje čas, který jsem ještě neviděl.“

Alea chtěla něco namítnout, ale rozmyslela si to, zase zavřela pusu a šla do kuchyňského koutu, aby si vzala kousek chleba. Přitom se podívala z okna. Bylo po bouřce. Pršelo. Déšť padal v tančících, zlatomodrých kapkách do moře, které hrálo všemi barvami.

„Včera večer jsem z vody vylovil tvůj deštník,“ řekl Sammy a vstal, aby jí deštník podal. „Je docela dost zničený.“

„Jé, díky!“

Sammy se podíval na ošuntělý deštník. „Možná je to takhle lepší. Radši děsivý konec než děs bez konce.“

„Hm?“

„Mně je deštníků líto,“ řekl Sammy. „Jsou vždycky mokré.“

Alea se skoro zasmála.

Sammy ale rozvážně pokývnul hlavou. „Tvoje druhá ponožka a rukavice jsou pryč. Zjevně máš ale ještě další.“ Podíval se na její černé kožené rukavice.

Alea si říkala, čeho všeho si Sammy včera všiml. Viděl její strupy? „Včera to se mnou pořádně zamávalo.“

„A to tedy v pravém slova smyslu!“ zasmál se Sammy. „Jsme sice dobrodruzi, ale včera to bylo trochu moc dobrodružství najednou, nemyslíš? Nejdříve visela Tess na špatné straně zábradlí a potom ještě ty spadneš do vody!“

Zavrtěl hlavou a zkoumavě se na Aleu podíval. „Spadnout přes palubu při bouřce je dost náročné i pro plavce, ale pro neplavce…“ Sammy ji provrtával pohledem.

„Nemám nejmenší tušení, jak jsem to udělala,“ odpověděla podle pravdy.

„Chceš tím říct, že jsi skutečně nikdy předtím neplavala?“

„Včera se mi ruce a nohy pohybovaly nějak samy od sebe!“

„Hm!“ Vypadalo, že jí Sammy moc nevěří. „Říkali jsme si, že jsi nás s tím plaváním trochu obelhala. Ty jsi vůbec taková tajnůstkářka. Nebo řekněme, že jsi spíše tajuplná.“

„Já –“

„To nevadí. Je to alespoň vzrušující!“ zasmál se Sammy. „Jsem do tebe dokonce trochu zamilovaný.“

Alee málem vypadly oči z důlků. „Co prosím?“

„Ale já jsem tak trochu zamilovaný i do Tess,“ zakřenil se. „Obě jste skvělé.“

„Díky. Ty taky.“

Sammy se zase zakřenil.

Alea se rychle otočila a začala ve skřínce hledat talíř. Přitom narazila na formu na koláč. „Jé, vy taky pečete?“

„Né, bohužel ne. Máme sice troubu, ale neumíme péct.“

„To je přece strašně jednoduché!“

Sammyho obličej se rozzářil. „Ty umíš péct? No to je bomba! V tom případě to bude tvůj úkol tady na lodi, řekl bych. Od teď nám budeš každý den péct sušenky!“

Alea se zasmála. „Pokud máte potřebné suroviny…“

„A když ne, tak půjdeme ve Wangerooge nakupovat. Právě jedeme kolem.“

Alea se podívala z okna a viděla, že právě projíždějí kolem ostrova. Fascinovaně se dívala, jak míjejí bílé pláže, vesničky a přístav.

„Asi bychom tady měli všechno mít,“ řekl Sammy.

Alea odtrhla oči od Wangerooge a podívala se. Ve spižírně byla mouka a cukr. Máslo a vejce byly v ledničce. „Myslím, že sušenky dám dohromady.“

„Juhú!“ vyskočil Sammy do vzduchu. „Vzbuď mě, až budou hotové,“ řekl a s dokořán otevřenou pusou zazíval. „Měl jsem hlídku do šesti. Teď je u kormidla zase Ben.“

„Má Ben taky rád sušenky?“ zeptala se Alea. Má u Bena co žehlit.

„Jasně!“ zvolal Sammy. „Kdo nemá rád sušenky, je pitomec. A Ben není pitomec. Je super, stejně jako sušenky!“

Alea se zasmála.

„Jdu do kajuty.“ Sammy se otočil a odšoural se do své kajuty. Dříve než otevřel dveře, obrátil se ještě jednou k Alee. „Sbíráš něco?“

„Jestli něco sbírám? Ne. Jenom ty skleničky na víno.“

„Já sbírám chuchlůvky,“ informoval ji Sammy a zmizel v kajutě.

Alea se rozhodla, že o tom nebude přemýšlet a pustila se do pečení. Pomáhala Marianne v kuchyni tak často, že pár jednoduchých sušenek pro ni nepředstavovalo žádný těžký úkol. O dvacet minut později byly sušenky v troubě a Alea pouštěla do konvice vodu z kohoutku, aby si na plynovém sporáku uvařila čaj – samozřejmě se vší opatrností. Bez ohledu na to, co včera zažila, bude k vodě i nadále přistupovat s největší možnou opatrností. Nic jiného by totiž nedávalo smysl…

Před očima se jí opět objevil obraz zeleně se třpytící kůže. Alee ve vodě nenaskákaly žádné pupínky, přestože přesně to se mělo, pokud je pravda všechno, co Alee o její nemoci vyprávěli, stát. Ale možná to pravda vůbec není.

Alea se kousla do spodního rtu. Bude si teď muset neustále klást otázku, zda je skutečně tak nemocná, jak si doposud myslela. Má nějakou možnost to zjistit?

Alea si všimla, že je konvice téměř plná. Musí zavřít kohoutek.

Ale neudělala to.

Fascinovaně přihlížela, jak konvice přetekla, jak voda vyšplouchla přes okraj dřezu – a jak se jí přes prsty levé ruky dostala až do rukavice, kde zmizela.

Alea se zatřásla. Všechno, každý sval a každý nerv byl v pohotovosti a její pravá ruka chtěla co nejrychleji sáhnout po ručníku, aby osušila i tu nejmenší kapičku vody. Alea se ale nepohnula. Nechala studenou vodu proudit na své prsty a čekala.

Nestalo se nic. Nic ji nepálilo, nesvědilo, kůže jí nezarudla. Naopak. Studená voda byla na kůži moc příjemná.

Alea nakrčila obočí. Všechny ty důsledky, před kterými ji vždycky varovali…

Rozhodným pohybem zavřela kohoutek a vzala si ze skříňky sklenici. Chtěla to vědět. Chtěla vědět, zda je možné, že se celé ty roky bála studené vody úplně zbytečně. Z konvice si nalila do sklenice studenou vodu… a napila se.

Její vnitřní bezpečnostní systém křičel: „pozor!“ ale ona ho ignorovala. Alea počkala několik vteřin a napila se znovu. A ještě jeden lok. A ještě jeden. Nyní už by měla mít napuchlý jícen. Alea čekala. V krku se ale nedělo vůbec nic.

S bušícím srdcem se upřeně dívala na zbytek vody ve sklenici. „Ty nejsi můj nepřítel, že ne?“

Najednou ve vodě uviděla měděné šmouhy. Točily se na dně sklenice dokola a pomalu se pohybovaly nahoru. Šmouha jako by se stočila dokolečka, otevřela se a potom se zase stočila a stále více se zbarvovala do červena.

Alea to sledovala s doširoka otevřenýma očima. Co to bylo? Není to poprvé, co se jí zdálo, že vidí ve vodě zvláštní věci. Již několikrát se jí zdálo, že rozpoznává ve vodě barvy nebo tvary, ale vždy se nakonec rozhodla, že se jednalo o přelud.

Šmouha se ve sklenici pohybovala stále nahoru, jako by chtěla k ní. Jako by jí chtěla něco říct. „Co mi chceš říct?“ zašeptala Alea.

Šmouha se najednou změnila. Alea by nedokázala říct, co se stalo, ale najednou se jí… otevřela.

Alea zalapala po dechu. Kratičký moment se jí zdálo, že v měděné šmouze vidí sama sebe. Ne svůj obličej… ale svoje srdce. Voda zrcadlila její pocity! Zmatek, fascinaci, nejistotu, úlevu, naději, strach  – šmouha to všechno nějakým magickým způsobem odrážela.

„Cítím tady sušenky?“ Tessin hlas vytrhl Aleu z jejích úvah.

Trhla sebou a rychle postavila sklenici na kredenc. „Ano, pekla jsem!“ odpověděla trochu moc nahlas.

Tess přišla s podezřívavým výrazem v obličeji blíže. Když viděla, že Alea právě odložila sklenici s vodou, vypadala téměř zklamaně. Sáhla po sklenici a s přivřenýma očima se napila. „Hm,“ vyjelo z ní překvapeně poté, co polkla. „Je to jenom voda!“

„A cos myslela, že to bude?“

„Třeba whisky?“

Alea se na ni nevěřícně podívala. „Whisky? Myslela sis, že piju v sedm ráno whisky?“

Tess pokrčila rameny. „Nemám tušení, co tak běžně děláš. Pořádně se neznáme. Zatím mám jenom pocit, že… jak se to řekne… že něco tajíš!“ Ještě jednou pokrčila rameny. „Každopádně se občas chováš dost divně.“

Alea polkla.

Tess se jí podívala zpříma do očí. „Musím ti poděkovat, jak jsi mi včera pomohla, když jsem visela na zábradlí. Měla jsem strašný strach a nemohla jsem se pohnout.“ Podívala se na stranu, jako by pro ni bylo těžké Alee poděkovat. Potom se na ni znovu podívala. „Ale přesto jsi zvláštní. To že neumíš plavat, to byla lež, viď? Sammy a Ben tě viděli plavat! Proč kvůli něčemu takovému lžeš?“

Alea sklopila hlavu. „Nelhala jsem.“

„Tak nelhala? A to jsi jako v jednu chvíli plavat neuměla a za okamžik už ano?“

Alea se ani nenamáhala souhlasit, protože Tess by jí stejně nevěřila.

Nastala nepříjemná pauza, během které si Alea ze sukně oprášila zbytky mouky. Tess ale ještě neskončila. „Víš, kolem tebe je taková zeď, za kterou se schováváš.“

To samé by mohla říci i Alea o Tess, protože měla rovněž pocit, že Tess něco tají. Ale nic neřekla. Byla příliš otřesená. Alea cítila, že k téhle partě patří! Cítila se s nimi spojená jako ještě v životě nikdy s nikým. Ale co když ostatní kvůli všem jejím zvláštnostem necítí to stejné k ní?

„Jo, mám tajemství,“ vysoukala ze sebe Alea. Chtěla Tess důvěřovat. A taky chtěla, aby Tess důvěřovala jí. Musela tedy udělat první krok. „Tyhle rukavice nosím, protože chci něco schovat.“

„Opravdu?“ zvedla Tess obočí. „A co jako?“

Alea a Tess se na sebe dívaly a Alea věděla, že to, co bude následovat, jejich přátelství buď upevní, nebo udusí již v zárodku.

Alea si sundala rukavice. Měla žaludek jako na vodě a stažené hrdlo, ale musela to udělat. Pomalu zvedla ruce a roztáhla prsty.

Tess se prudce nadechla. „Co to je?“

„To mám odjakživa,“ vysvětlila Alea, zatímco Tess si prohlížela její strupy. „Mám takovou… nemoc.“ Alea si říkala, jestli o tom má ještě vůbec mluvit jako o nemoci. V tomto okamžiku to ale bylo lepší vysvětlení než: To jsou moje plovací blány ve chvíli, kdy nejsem ve vodě.

„Mám je taky mezi prsty u nohou a za ušima,“ dodala Alea opatrně. Bylo zvláštní, prozradit to. Ještě to nikdy nikomu neřekla a nikomu své strupy dobrovolně neukázala.

Tess přitakala. „Proto si pořád popotahuješ ty vlasy! A já už si myslela, že máš možná tak velké plachťáky jako Sammy…,“ řekla a nejistě se zasmála, trochu tázavě, jako by nevěděla, zda se smí smát.

Alea se také zasmála a Tess se viditelně ulevilo. „Ne, mám jenom tyhle… strupy.“ Odhrnula si vlasy dozadu a ukázala Tess strupovitá místa za ušima.

Tess potichu zahvízdala. „Bolí to?“

„Ne.“ Alea spustila vlasy rychle zpátky.

„A z čeho to máš?“

Alea koktavě odpověděla. „To je dermadiální dermatitida,“ něco si rychle vymyslela, protože nechtěla říkat nic o chladové alergii, když ji pravděpodobně vůbec nemá. O žábrách ale také nechtěla nic říct.

Tess přikývla, jako by jí Aleina odpověď stačila. „Ok. Chápu, že jsi nám to nechtěla hned říct. Stydíš se za ty strupy, viď?“

„Jo.“

Tess jí položila nemotorně ruku na rameno a trochu nejistě se usmála.

Alea se usmála zpátky. „Nechci, aby sis myslela, že jsem divná.“ Aby mohla hovořit takhle otevřeně, musela se přemáhat téměř ještě více, než když Tess ukázala svoje strupy. „Byla bych radši, kdybychom byly kamarádky.“

Tess poplácala Aleu neohrabaně po rameni. Zcela zjevně také neměla s podobnými situacemi moc zkušeností. „Taky by mi přišlo hezké, kdybychom byly kamarádky,“ řekla a lezlo to z ní jako z chlupaté deky.

Alea se ušklíbla. „Obě se někdy chováme trochu nepřirozeně.“

Tess se taky ušklíbla. „No to tedy!“

Alea podlehla okamžitému impulsu, přitáhla si Tess k sobě a objala ji.

Tess to vydržela asi tři vteřiny a potom zvolala: „Přece jsem ti říkala, že nejsem objímací typ!“

Alea se zasmála.

Tess se rychle vymanila ze sevření. „Ok. Já… no…“ Nervózním pohybem sáhla po sklenici s vodou. „Teď potřebuji whisky,“ zavtipkovala a napila se.

Alea se zahihňala, ale potom si všimla, že se ve vodě ve sklenici rychle šíří něco výrazně ohnivě červeného. Trhalo to sebou jako by vodu protínal jeden blesk za druhým a vypadalo, že to vychází z Tess. Červená byla její.

Alea na to upřeně hleděla a říkala si, co ta barva asi znamená. Za okamžik jí ale bylo všechno jasné: Jsou to Tessiny silné emoce.

To bylo ale také všechno – o Tessiných pocitech toho dokázala „vyčíst“ méně než o svých vlastních. A přesto toho bylo tolik. Alea totiž nyní věděla, že jí voda může prozradit něco nejen o jejích vlastních pocitech, ale zjevně i o pocitech ostatních! Stačilo, aby se Tess jenom napila ze sklenice vody a Alea již věděla, co se odehrává v jejím nitru.

Bylo to neuvěřitelné. Magické. Absolutně neskutečné.

„Myslím, že ty sušenky jsou hotové,“ zkonstatovala Tess při pohledu na troubu.

„Jejda!“ Alea na sušenky úplně zapomněla! Rychle si navlíkla chňapky a vyndala plech z trouby. Sušenky byly sice hodně křupavé, ale ještě nebyly spálené.

Tess si hned jednu ukradla, zatímco Alea ty, které se povedly nejlépe, přendávala z plechu do malé misky. „Ty jsou pro Bena.“

„Aha, snažíš se ho podplatit,“ řekla Tess s plnou pusou.

„Dobrý nápad. Ben se totiž opravdu zlobí.“

Alea se na Tess vážně podívala a přikývla. Sundala si chňapky, znovu si navlékla svoje kožené rukavice, přehodila přes sebe pláštěnku a bezmyšlenkovitě sáhla i po deštníku. Vyjít za deště ven bez deštníku by ji totiž ani nenapadlo. Než vyšla nahoru, oblékla si dokonce ještě plovací vestu, která ležela dole na pohovce. S deštníkem v jedné ruce a s miskou sušenek v druhé vyšplhala Alea nahoru a vyšla na palubu. Mrholilo a za takového počasí by Alea za normálních okolností nikdy nevyšla před dům. Mrholení bylo ze všech typů deště nejhorší, protože bylo naprosto nevyzpytatelné a mělo tendenci přicházet ze strany. Alea se ale už nebála. Nevěděla, jestli je nemocná nebo ne, ale deště se nebála. Přesto ale otevřela deštník. Starých zvyků se člověk jen tak snadno nezbaví.

Oparně se protáhla kolem kapitánského můstku. Nechtěla Bena rušit a v žádném případě mu nechtěla poskytnout další důvod, aby se na ni zlobil.

Ben se přes velké okno podíval jejím směrem.

Nebylo poznat, co si myslí. „Ahoj,“ zamumlal, když se Alea zastavila u otevřených dveří můstku.

„Ahoj, upekla jsem sušenky,“ vysoukala ze sebe. „Pro tebe. Tedy… pro všechny! Samozřejmě, že pro všechny!“

Ben nakrčil čelo. „Sušenky?“

Podala mu misku.

Ben vypadal chvíli překvapeně, potom si jednu sušenku vzal a zakousl se do ní. „Hm, jsou dobré.“

Alea se s úlevou usmála.

Ben jedl sušenku a vypadl, jako by přitom přemýšlel, jak by měl na tenhle pokus o usmíření reagovat. Pozoroval Aleu stojící pod rozbitým deštníkem. „Radši ten deštník zavři,“ řekl. „Jinak bude celý mokrý!“

Alea se musela zasmát. „Ty a Sammy, vy jste fakt dost zvláštní týpci!“ zahihňala se. Potom jí došlo, co to vlastně řekla. „No…“

Ben jenom mávl rukou. „Máš pravdu, to jsme. A dokonce rádi!“

Ben se pousmál a vtáhl Aleu za rukáv dovnitř. „Nestůj venku.“

Alea s úlevou vešla dovnitř. Na obličej ji spadlo pár drobných kapek, ale ona s nimi nic neudělala. Nemusela už nic dělat.

Namáhavě složila deštník. Přitom jí spadlo pár zlatomodrých kapek na ruce a okamžitě se zbarvily do měděna. Přestože to bylo pro Aleu ještě nové, něco uvnitř se tomu vůbec nedivilo – ta její část, která věděla věci, který její rozum ještě nemohl uchopit.

„Mrzí mě, jak to včera dopadlo,“ řekla plaše. „Bylo toho všeho na mě moc.“

„To dokážu pochopit,“ odpověděl Ben. „Přesto si ale musíme vyjasnit několik základních věcí.“

Alea si nervózně třela zátylek. „Například, že jsi kapitán a všichni tě musí poslouchat?“

„Ano, Aleo, jsem za vás tři zodpovědný! Vy jste všichni nezletilí, a když se něco stane, budu to já, kdo ponese následky,“ řekl vážně. „Tohle všechno dělám, protože si myslím, že Sammymu a mě udělá trocha společnosti dobře – a protože jsem ani Tess ani tebe nemohl nechat stát v přístavu. Ale musíte dodržovat pravidla a nesmíte mi lhát!“

Alea zabořila prsty hluboko do vlasů.

„Na Crucis je málo místa a všichni tady žijeme hodně pohromadě. A to může fungovat pouze tehdy, pokud si budeme vzájemně důvěřovat.“

„Já vím.“ Alea sklopila hlavu. „Nejsem zvyklá se někomu svěřovat.“

Ben přitakal. „Hm, mám dojem, že si toho s sebou neseš docela dost. Ale my se taky ještě moc dlouho neznáme. Nemusíš nám všechno říkat hned. Ale přece jenom…“

Než mohl pokračovat, sundala si Alea rukavice a roztáhla prsty. Tessina pozitivní reakce ji dodala potřebnou odvahu.

Ben vytřeštil oči.

„Je to kožní onemocnění,“ řekla zastřeným hlasem. „Není to nakažlivé, nemusíš se bát.“

„Kožní onemocnění? No tak to leccos vysvětluje,“ zamumlal Ben, zatímco si prohlížel mezery mezi jejími prsty. „Proč jsi to neřekla rovnou?“

„Je to komplikovanější, než se zdá.“ Alea se zhluboka nadechla. „Tyhle strupy jsou důvod, proč jsem včera najednou uměla plavat…“

Ben se na ni tázavě podíval. „Jak to myslíš?“

Alea váhala. Chtěla být k Benovi upřímná. Chtěla k nim patřit. Chtěla prokázat… že je jich hodna. Ale nešlo to. Vysvětlit mu, co se den předtím ve vodě stalo, to bylo prostě moc. Sama si to neuměla vysvětlit a určitě by to znělo naprosto bláznivě.

„Dlouho jsem… kvůli té nemoci nebyla ve vodě,“ řekla zajíkavým hlasem.

„Aha! Myslela sis, že už neumíš plavat a včera jsi zjistila, že jsi to přeci jenom ještě nezapomněla?“ Ben vypadal, že se mu ulevilo, když tu záhadu rozlousknul. „Myslela sis, že by mořská voda mohla být pro tvoji kůži škodlivá? Proto jsi včera u zábradlí tak vyskočila, když kolem tebe stříkala voda?“

Alea se na něj upřeně dívala. Potom pomalu přikývla. To už se zatraceně blížilo pravdě. V téhle verzi sice chyběly žábry a plovací blány, ale pokud se od toho odhlédlo, byla to v podstatě pravda. „Mořská voda mojí kůži ale nijak neublížila,“ řekla. „Myslím, že to onemocnění vůbec není tak vážné, jak to vypadalo.“

„No, tak to je docela praktické. Jsme totiž na lodi, Aleo! To by bylo dost špatné, kdybys nesnesla slanou vodu,“ řekl Ben s určitou výčitkou v hlase.

„Ano, já vím,“ přiznala Alea. „Proto jsem na začátku také nic neřekla. Strašně moc jsem na tuhle loď chtěla! A domnívala jsem se, že kdybych vám o svém onemocnění řekla, možná byste mě na loď nevzali.“ Alespoň tohle byla pravda.

„Nevím, co bych udělal, pokud bych to věděl dopředu.“ Ben otočil kormidlem a zamyšleně se velkým proskleným oknem zadíval na zasmušilou mořskou hladinu. Potom se zase podíval na Aleu. „Ale teď je to skutečně všechno v pořádku? Už se nemusíš bát stříkající vody?“

„Ne,“ potvrdila Alea a v jejím hlase nebylo možné přeslechnout úlevu. „Myslím, že už je to opravdu bez problémů.“

Ben rovněž vypadal, že se mu ulevilo. „Potom je tedy všechno v pořádku.“

„Už se na mě nezlobíš?“

Ben se zasmál. „Dej mi ještě jednu sušenku a budiž ti odpuštěno.“

Alea mu dala rovnou dvě a Ben se zasmál. „Pekařka sušenek nám tady opravdu ještě chyběla.“

Alea měla takovou radost z toho, jak rozhovor proběhl, že si hlasitě vydechla: „Uf,“ což Bena ještě více rozesmálo.

„Jsem ráda, že je to venku,“ řekla Alea.

Ben ji poklepal na rameno tak, jak se to dělá hodným pejskům, a zasmál se. „Nastavím autopilota a všichni se společně nasnídáme, co říkáš?“ Připevnil ke kormidlu podivnou tyč, nastavil elektronický přibližovací alarm, jak Alee vysvětlil, a společně potom kapitánský můstek opustili.

Přestalo pršet a Alea už se stejně ani nenamáhala deštník otevřít. Cítila se lehce – spadl z ní jeden velký balík starostí a vypadalo, že Ben je na tom podobně. Během chůze poskočil a otočil se kolem vlastní osy, přesně tak, jako to udělal přede dvěma dny během jejich vystoupení.

Alea se usmála, roztáhla ruce a zadívala se se smutným výrazem do dálky, jako by tam ležela umírající labuť.

Společně se zasmáli a Alea by nejraději ze samé radosti a úlevy objala celý horizont – tak lehce jí bylo.

V salonu Tess právě ťukala něco do svého mobilu, ale jakmile vešli, tak ho odložila. Uklidnilo ji, když uviděla jejich veselé obličeje. „No vypadá to, že jsi Bena přesvědčila.“

Alea se zasmála.

„Snídaně!“ oznámil Ben a začal smažit vajíčka a opékat toasty.

Hluk probudil i Sammyho a za půl hodiny seděli všichni čtyři členové party na zádi v sedacím koutě a společně jedli. Sammy si okamžitě všiml, že se něco stalo a Alea dovolila Tess a Benovi, aby mu vyprávěli, s čím se jim svěřila. Ben věděl více než Tess, takže dali všechny informace dohromady a nakonec byli všichni v obraze.

„Já chci ty věci vidět!“ zvolal Sammy zvědavě.

Ben ho napomenul, což samozřejmě k ničemu nebylo.

Alea si sundala kožené rukavice a ukázala Sammymu strupy.

„No to mě podrž!“ vyklouzlo mu. „Vypadají jako scvrklé… vrásky!“

„Člověče! Buď trochu citlivý!“ napomenul ho Ben.

Sammy protočil panenky. „Ty pořád jenom reptáš. Repty, repty repty!“

Ben mu dal pohlavek. „Pokud chceš ode mě dostat chuchlůvku, měl bys na mě být o něco milejší!“

„Ho hó, tak to je dobrý argument,“ řekl Sammy, zářivě se na Bena usmál a podal mu sušenku.

Ben se ušklíbl. „V pořádku.“ Zvedl triko a odhalil tak svoje břicho.

Alea si říkala, co to má jako být.

Sammy cíleně sáhl Benovi do pupíku a vytáhl malou modrou chuchlůvku. „Jó, ta je super!“

Alea se zatvářila asi dost zmateně, protože jí Tess hned vysvětlila: „Sammy sbírá chuchlůvky.“

Než mohla hovořit dále, vložil se do toho Sammy: „Existují nejrůznější druhy a některé jsou mnohem hezčí než jiné. A ty z Benova pupíku jsou nejhezčí ze všech! Jsou to ty nejlepší chuchlůvky!“

Ben přitakal a bylo na něm vidět, že je rád.

„A jsou modré!“ zvolal ještě Sammy. „Vůbec nechápu proč, ale jsou vždycky modré.“ Ben přitom nosí bílé tričko. „A já sám nemám v pupíku nikdy chuchlůvku,“ hovořil Sammy vzrušeně dál. „Tess taky ne, už jsme se dívali!“

Tess se rezignovaně zašklebila.

Alea si rychle položila ruku na pupík.

Ben se divoce rozesmál.

„Možná je na to ještě brzy,“ řekl Sammy a podíval se Alee na břicho. „Ale někdy se podíváme i u tebe!“

„Jsem si docela jistá, že tam žádné chuchlůvky nemám!“ odpověděla Alea rychle.

Teď se rozesmála Tess.

„Hm, to je docela dobře možné,“ řekl Sammy. „Myslím, že člověk musí být pořádný chlap, aby mohl produkovat chuchlůvky.“

Teď už se smála i Alea a nakonec se k nim přidal i Sammy. Čtyřhlasný smích se nesl přes palubu až na moře, jako by chtěl vodě, větru a vlnám říci, že jsou členové Alfa cru více než jenom posádka – že jsou kamarádi.

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .