© Michal Sýkora, 2016

© Host — vydavatelství, s. r. o., 2016 (elektronické vydání)

ISBN 978-80-7491-735-6 (Formát PDF)

ISBN 978-80-7491-736-3 (Formát ePub)

ISBN 978-80-7491-737-0 (Formát MobiPocket)

Mezihra

Únor 2012

Kapitola III.

Vrchní komisařka Marie Výrová si toho dne uvědomila, že vlastně nikdy neviděla žádného spisovatele. Ne že by nečetla, právě naopak, zvláště poslední dobou, poté co dospěla k názoru, že se nehodlá nechat u televize nadále rozčilovat zpravodajstvím a debilizovat původní seriálovou tvorbou. Zkrátka si jen uvědomila, že Bohdan Koliha je první spisovatel, kterého má možnost vidět in natura. Nový šéf Jindřich Šupina, téměř dvoumetrový vyschlý šedesátník, jí ho představil, když s kupou papírů vešla do jeho kanceláře a našla ho živě debatujícího s obrýleným mužem, kterého tipovala tak na čtyřicet let a na povolání, při němž nebývá vystaven žádným velkým stresům. Koliha na sobě měl džíny a manšestrové sako, na opěradlo židle si odložil dlouhý zimní kabát, a když Marie vstoupila, trhl sebou, jako by je Velká Sova přistihla při něčem nekalém. Šupina je představil a pak vysvětlil, že se se spisovatelem seznámil asi před dvěma lety na svém předchozím působišti a Koliha pak na základě jednoho jeho případu napsal detektivku, o níž následně sám spisovatel téměř omluvně prohlásil, že se sice nestala bestsellerem, ale vysloužila si pozitivní recenze. Marie ten den nepřekypovala bůhví jak dobrým rozmarem a rozhodně necítila potřebu nechat se od záplavy administrativní práce, do které se pustila s ponuře zarputilým odhodláním, že dnes smete ze stolu všechny resty, vytrhovat planým tlacháním s nějakým pisálkem, který si policajty stejně buď romantizuje, nebo z nich dělá zkorumpované alkoholiky. A tak pouze spěšně šéfa ujistila, že nebude rušit, podala mu složku, kterou si měl prostudovat a pak ji schválit a podepsat. Šupina Marii k překvapení jejímu i spisovatelovu vyzval, ať zůstane. „O ní byste měl napsat,“ řekl Kolihovi. „Díky jejímu vyšetřování dokonce padl ministr vnitra. To by pro vás byl námět.“

Marie se na svého šéfa zamračila, tohle bylo přesně to téma, o kterém rozhodně nechtěla mluvit, a už vůbec ne s někým, kdo by z něj mohl chtít vytřískat senzaci.

„Který?“ zeptal se autor detektivek tónem člověka, jenž si k politické životnosti tuzemských ústavních činitelů vypěstoval lhostejný přístup.

„No kolik za poslední půlrok asi tak padlo ministrů vnitra?“ zeptal se Šupina udiveně.

Bohdana Kolihu to ovšem nijak neoslnilo. Naštěstí, pomyslela si Marie.

„Myslíte Gelnara? Cosi jsem zaslechl, ale mě tyhle věci zas tak neberou.“

„Pan Koliha je tu kvůli jednomu starému případu,“ informoval Marii Šupina. „Zkuste se zeptat tady paní komisařky, ona je olomoucká rodačka. Já v té době byl ještě v Ostravě.“

„Slyšela jste někdy o té slavné vraždě v rodině Třebovických?“ obrátil se spisovatel na Velkou Sovu. Ta musela dle pravdy přiznat, že nikoliv.

„Už je to dávno,“ dodal Koliha omluvně.

„O co šlo?“ zeptala se Marie ze zdvořilosti.

„Vražda půlročního dítěte. Tenkrát se o tom dost psalo.“

„Tady v Olomouci?“ podivila se Marie. Spisovatel přece jen dokázal vzbudit její zvědavost. „O ničem jsem neslyšela. Kdy se to stalo?“

„V roce 1987. V srpnu.“

„Aha…“ odvětila Velká Sova. „To jsem ještě u policie nepracovala.“

„Mě to zajímá proto, že má žena u toho byla, tehdy samozřejmě ještě jako dítě.“

„U vraždy?“

„Byla tehdy u Třebovických na prázdninách. Kamarádila se s jejich vnučkou a v ten den zrovna pobývala u Třebovických v domě. Dodnes se z toho úplně nevzpamatovala.“

„Co se stalo?“

„Matka tam uřízla vlastnímu dítěti hlavu na cirkulárce,“ řekl Koliha věcně, jako by šlo o běžnou záležitost.

Marie naprázdno polkla. „O tom jsem neslyšela…“

„Pan Koliha za mnou přišel s prosbou, jestli by nemohl nahlédnout do tehdejšího vyšetřovacího spisu.“

„Chtěl bych srovnat vzpomínky své ženy s nějakým objektivním pohledem na to, k čemu tenkrát došlo,“ dodal Koliha na vysvětlenou. „Znám tady pana komisaře, a když jsem se dozvěděl, že teď slouží v Olomouci, přijel jsem ho požádat o pomoc.“

Marie na svém novém šéfovi viděla, že je v rozpacích. Slyšela už od něj, že se jeden z jeho starších, ale efektních případů odhalení nezvykle systematického vraha důchodců stal předlohou pro detektivku, ale knihu nečetla, a vlastně ani nevěděla, kdo ji napsal. A teď za ním spisovatel přijel do Olomouce na nové působiště, aby znovu zúročil svou známost. „Byla vaše žena nějak předmětem vyšetřování?“ zeptala se.

„Bože chraň. Vím jen, že vypovídala jako svědek. Ale jestli se ptáte, jestli byla nějak podezřelá, tak to ne. Vždyť jí bylo dvanáct.“

„Co myslíš, Marie?“ shlédl k Marii ze své dvoumetrové výšky plukovník Šupina.

„Brání něco tomu panu Kolihovi spis ukázat?“ odpověděla Marie otázkou.

„Podle mě ne.“

„Tak já zavolám do archivu. Ale bude to určitě nějakou chvíli trvat.“

Bohdan Koliha se na Velkou Sovu spokojeně usmál. Jestli z ní někdy udělá postavu, tak tento úsměv Marii ujistil, že bude kladná hrdinka. „To nevadí.“

„Proč to vlastně chcete vidět?“ zeptala se ho Marie.

„Jak jsem říkal, hlavně kvůli ženě. Dodnes ji to traumatizuje, hlavně protože si myslí, že to ta matka neudělala.“

Marie údivem znovu pozvedla obočí. „A vy si chcete zahrát na detektiva,“ glosovala to suše.

Ta představa Kolihu rozesmála. „Ne, to ne. V detektivkách není většího klišé než postava autora detektivek, který vyšetřuje vraždu.“

Na to ani Velká Sova, ani její šéf nedokázali vhodně reagovat. Pět vteřin rozpačitého ticha. Koliha pohlédl z jednoho policisty na druhého. „Ten archiv…“ nadhodil.

„Jo, jdu to zařídit,“ chopila se Marie příležitosti ukončit debatu se spisovatelem.

„Nedáte si mezitím kávu?“ zeptal se Kolihy Šupina a dočkal se okamžité kladné odpovědi.

Část druhá

Rodinná záležitost

Duben 2012

Kapitola IV.

Uplynuly dva měsíce, než se Marie Výrová s Bohdanem Kolihou znovu setkala.

Plukovník Šupina ji pozval, ať se spolu s ním zúčastní smluvené schůzky s autorem detektivek a jeho ženou, protože paní Kolihová by si s nimi ráda o té staré vraždě promluvila.

„K čemu tam budu?“ podivila se Marie. Seděli spolu v kantýně nad obědem a už pouhý pohled na nezdravě oranžový kuřecí řízek a mastnotou se lesknoucí hranolky dostatečně objasňoval, proč je většina stolů neobsazená. Šupina hrdinně napíchl hranolek na vidličku a smočil ho v tatarské omáčce. „Nezávislý pohled. A taky chci znát tvůj názor. Ten případ je děsivý a současně trochu zvláštní.“

„Nic o něm nevím,“ připomněla Marie šéfovi.

„Od toho tu jsem já,“ odvětil Šupina optimisticky, pozřel další hranolek a seznámil Marii s případem vraždy z roku 1987.

Mladá žena jménem Drahoslava Třebovická zavraždila kotoučovou pilou půlročního syna v domě svého tchána, kde v té době s manželem přechodně bydleli. Vyšetřovatelé ji označili za pachatelku na základě toho, že podle svědectví několika osob byla v době vraždy v domě jen ona a dvanáctiletá kamarádka její neteře („…naše Kolihová,“ dodal Šupina) a v inkriminovanou dobu na pozemek rodiny Třebovických nikdo zvenčí nevstoupil. Byl to uzavřený prostor. Na ulici muž ze sousedství myl auto a hovořil při tom se známým, z druhé strany se k domu vracela z nákupu tchyně vražedkyně spolu s vnučkami. Na bývalé zahradě rodiny Třebovických pracovali tři dělníci. Z prostoru dvora vedlejšího domu také nikdo na pozemek Třebovických nemohl vniknout. Dvory dělil nový plot z drátěného pletiva a kriminalističtí technici nenašli jedinou stopu svědčící o tom, že by přes něj někdo přelezl. Tchyně s vnučkami našla po návratu svou snachu celou zkrvavenou s mrtvým kojencem v náručí. Drahoslava Třebovická ovšem nikdy nevypovídala, v cele předběžného zadržení spáchala sebevraždu, kterou následně soud interpretoval jako formu přiznání a označil za pachatelku ji.

„A co se ti na tom nezdá?“ zeptala se Marie.

„Dvě věci. Za prvé ta přímočarost uvažování. Neříkám, že to ta ženská neudělala, ale nikdy se nepřiznala. Za druhé jedna z dívek — zřejmě ta Kolihová — tenkrát vypověděla, že tam někoho viděla, ale podle spisu to vypadá, že se tím nikdo nezabýval.“

Marie přikývla. „Takže nikdo zvenku dovnitř nevnikl…“ zopakovala zamyšleně.

„Jak jsem řekl, uzavřený prostor. Vraždu musel spáchat někdo uvnitř. A doma, teda kromě Kolihové, byla jen ta Třebovická.“

„Jak se zabila?“ zajímala se dál Marie.

„A to je další věc. Ta úpornost je šokující. Přehryzala si žíly na zápěstí. Vůbec nechápu, jak to mohli připustit. Dali ji do cely, aniž se na ni podíval psychiatr nebo se s ní pokusil promluvit psycholog…“

„Přehryzala si žíly?“ zopakovala Marie, jako by tomu odmítala věřit. „Je to vůbec možné?“

„Přečti si pitevní zprávu,“ odvětil šéf.

Marie pokrčila rameny a čekala, co bude dál.

„Zkrátka mi připadá, jako by se všem vlastně hodilo, že mají pachatele tak rychle,“ pokračoval Šupina.

„Podle tebe to neudělala?“

„To neříkám. Zdá se, že důkazy ukazují přímo na ni. Spíš mi chybí alternativní vyšetřovací verze. Sám jsem zvědav, co nám ta Kolihová chce říct.“

Aby Šupina zbavil setkání formálnosti, domluvili se na páteční odpoledne v kavárně na Horním náměstí. Sychravé počasí začátku dubna halilo město do mlhy a smogu. Slunce se už přes týden nedokázalo přes jednolité olověné mraky prodrat, takže když se navečer setmělo, málokdo postřehl větší světelný rozdíl oproti pravému poledni. Spisovatel policistům představil svou manželku Hanu, pohlednou, vkusně oblečenou sedmatřicátnici, kterou Marie odhadla jako ženu úspěšnou v práci, spokojenou v manželství, přesto očividně nervózní z vyvolávání dávných traumat. Po úvodních zdvořilostních formalitách se dohodli, že si Hanu Kolihovou, kterou obsah vyšetřovacího spisu velmi rozhořčil, vyslechnou. Hana z hnědé kožené kabelky vytáhla složený list papíru, hustě popsaný drobným písmem, zběsile zaplňujícím každou skulinu stránky plné šipek a bublin s odbočkami, jako by měla k dispozici jen limitovaný příděl papíru. Marii bylo jasné, že se na setkání pečlivě připravila a že jí velmi záleží na tom, aby vše vypověděla srozumitelně a s logickou kauzalitou. Počkali, až servírka s tlustýma nohama přinese objednanou kávu a vodu, pak Hana očima přelétla přítomné a sklonila hlavu k papíru:

V dětství, když ještě s rodiči bydlela v Prostějově, trávila několikrát po sobě o prázdninách asi čtrnáct dní se spolužačkou Zuzanou u její babičky tady v Olomouci. Obvykle tam s nimi bývala i Zuzanina o dva roky starší sestřenice Magdaléna a holky si společně hrávaly. Poslední prázdniny v roce osmdesát sedm, když jí a Zuzaně bylo dvanáct, s nimi v domě Třebovických pobýval i Zuzanin strýc se svou ženou a miminkem. „Bylo hodně malé, snad asi půlroční,“ upřesnila Hana. „Už ani nevím, proč tam s námi vlastně byli, mám pocit, že sháněli byt, protože před narozením malého bydleli v něčem, co jim už nevyhovovalo.“

Každopádně mimino pořád plakalo a Draha („Jmenovala se Draha, ta žena Zuzanina strýce,“ rychle doplnila Hana sama sebe.) z toho byla naprosto vyčerpaná.

„Dělali jsme si z ní s holkama srandu, že je šílená, že se brzo zblázní. Dnes, když jsem sama matka, vím, že prostě jen byla vyčerpaná a měla laktační psychózu. I když na ni babička Třebovická byla strašně hodná a snažila se jí se vším pomáhat, myslím, že se cítila v cizím prostředí sama, a navíc… Babička to s malým uměla a to v ní podle mě ještě posilovalo pocit, že je jako matka úplně neschopná. Rozumíte?“ zvedla oči k Marii, jako by se jen od ní dala očekávat nějaká empatie. „Dítě brečí, já ho nezvládám utišit, a pak přijde tchyně a během vteřiny se dítě šťastně směje. To si pak připadáte jako ta nejneschopnější matka na světě… Před tchyní i před manželem.“

Marie kývla, že to chápe, a Hana Kolihová pokračovala. Draha se snažila dokázat, že dítě zvládne sama, ale nezvládala, což ji ničilo fyzicky i psychicky. A do toho žila v domě s tchánem, který se zajímal jen o svoje koníčky a záliby, manželem, který byl věčně v práci, a se třemi uječenými holkami, které se k ní chovaly dost nepřátelsky. Důvodem bylo hlavně to, že si pro sebe a mimino uzurpovala prostor, jenž býval jejich, a k tomu i část babiččiny pozornosti. Hlavně Magdaléna hodně žárlila a dávala Draze najevo, že je v domě vlastně vetřelec.

Hana se napila kávy, pak si do sklenky nalila vodu, ale nechala ji stát. „Musím ještě něco vysvětlit. Možná je to úplná hloupost, ale my jsme se s holkama tenkrát strašily čtením strašidelných knížek. Hlavně jsme měly rády Erbenovu Kytici, četly jsme si ,Polednici‘ a ,Vodníka‘ — hlavně kvůli tomu věčně plačícímu miminu, protože obě ty balady končí právě smrtí takového plačícího dítěte, chápete? Jo a pak nám ještě Magdaléna četla takovou povídku, jmenovala se ‚Malý vrah‘, ani nevím, kdo ji napsal, ale bylo to o miminu, které chce zavraždit své rodiče, zabije matku i otce, a když na to přijde jejich známý, sám to dítě zabije. Prostě jsme se jako děcka strašily, ale potom mi dlouho připadalo, že jsme s holkama přivolaly to, co se stalo.“ Hana Kolihová to ze sebe potřebovala dostat, vymluvit se z dětského traumatu. „Já… víte, musím to říct, abyste pochopili, co se tehdy stalo. Já jsem pak kvůli tomu mnoho let chodila k psycholožce a tady Bohdan vám potvrdí, že jsem se i bála mít sama dítě. Prostě strašně dlouho trvalo, než jsem se z toho dala do kupy. Všichni říkají, že to mimino zabila Draha, ale já si to nemyslím, hlavně jsem hodně dlouho byla přesvědčená, že jsme celou tu katastrofu způsobily my tím, že jsme se pořád bavily četbou hororů o zabíjení dětí.“

Bohdan Koliha položil svou ruku na její a Hana se zarazila. „Jo, já vím…“ vydechla a pokračovala.

A pak tu je ta nehoda. Malý Lukášek měl problémy se spaním a nejlíp na něj zabírala jízda kočárkem po hodně hrbolatém terénu. Proto Draha často jezdívala po pěšinách kolem řeky Moravy, strýc Petr o tom žertem říkával, že se Lukášek musí v kočárku „umlátit“, aby usnul. Holky chodívaly za starým vlčákem do zahrádkářské kolonie v Černovíře, na protější břeh řeky, a den před tím, než se to všechno stalo, tam narazily i na Drahu s kočárkem. Jenže toho dne Lukáška nedokázaly uklidnit ani ty největší drny a výmoly. V kočárku řval tak, až v obličejíku zfialověl, a pláčem se začínal dusit. Zmátořená Draha se na hranici sil lopotila s neobratným kočárkem po těžkém terénu, stále znovu a znovu vracela Lukášovi do pusy dudlík, který dítě pořád vyplivovalo, ale bez kterého nedokázalo usnout, tedy v případě, že to mělo v úmyslu. Holky už z dálky viděly Drahu klopýtající s kočárkem po úzké pěšině, kde překážela cyklistům, kteří na ni zvonili, a tím Lukáška ještě víc stresovali a děsili. „Holky, pojďme jí pomoct,“ navrhla Zuzana. Magdaléna se ušklíbla, ale to už Hana se Zuzanou utíkaly Draze vstříc. A zrovna ve chvíli, kdy k tetě doběhly, mladá žena při pokusu kočárek pořádně roztlačit buď zakopla o drn, nebo prostě jen ztratila rovnováhu, a jak upadla, postrčila kočárek tak nešťastně, že sjel z pěšiny a po náspu zamířil přímo dolů k řece. „Na černovírské straně totiž nepostavili protipovodňovou zídku…“ dodala Hana, jako by se tím celá nehoda měla vysvětlit. „V Moravě nikdy přes léto nebývá příliš vysoký průtok, ale kdyby se dítě z kočárku vyklopilo i do toho půl metru vody, navíc obarveného nedalekou chemičkou, sotva by vyvázlo bez následků.“ Reakce Drahy Třebovické je překvapila: zůstala ležet na zemi a apaticky, jako by byla paralyzovaná, sledovala, jak kočárek s jejím synem sjíždí k řece. Holky po kočárku skočily a Hance se jej podařilo zachytit, jenže si přitom zvrtla nohu.

„Viděla to spousta lidí,“ řekla Hana Kolihová, „a právě kvůli tomu, že Draha nevyskočila za kočárkem, vznikla fáma, že to udělala schválně. Že jí prostě ruply nervy nebo co… prostě že ten kočárek strčila dolů z náspu úmyslně.“ Znovu se podívala na Marii.

„Co myslíte vy?“ zeptala se Velká Sova, protože tušila, že tuhle otázku Hana očekává.

„Podle mě to byla nehoda.“

„Já si myslím,“ zapojil se náhle Koliha, „že tam hrálo důležitou roli i to, co se stalo potom. Obvinili Drahu z toho, že zabila vlastního syna, a celá řada lidí najednou v tom, co jistě byla nešťastná náhoda, viděla první pokus, který nevyšel.“

Hana se vydatně napila vody a pokračovala. Vylíčila, jak dopoledne následujícího dne šly holky s babičkou na nákup, ona s bolavou nohou zůstala sedět na verandě, a pak řekla, co viděla. Popsala ten podivný zelený přízrak, který se náhle vynořil zpoza zástěny větví smuteční vrby, vylíčila, jak se sklonil ke spícímu Lukáškovi v kočárku a co potom následovalo.

„Bylo to…“ Hana zírala na kavárenský stolek a manžel ji držel za ruku. „Bylo to…“ Chtěla říct jako z Erbena, ale radši to spolkla, protože jí to v tu chvíli připadalo hloupé. „Prostě tomu malýmu někdo uřízl hlavu. Když to viděla babička Třebovická, měla z toho infarkt. Měla dlouhodobě problémy se srdcem a tohle nedokázala přežít. Ještě ji odvezli do nemocnice, tam ale druhý den umřela. Všichni si mysleli, že to udělala Draha. Vzali ji do vazby a ona se tam zabila. A tím to všechno skončilo.“

Pauza. Hana zvedla oči a podívala se na Šupinu i Velkou Sovu. „Mysleli jsme si všichni celou tu dobu, že to byla Draha, protože se přiznala. Ale teď jsme s Bohdanem zjistili, že ve spisu nikde není její přiznání, že Lukáška zabila. Ale já vím, co jsem viděla. Draha to nebyla.“

„Víte, jde nám o to, že se nikdo ani nezabýval možností, že by to mohl udělat někdo jiný,“ přidal se Bohdan Koliha. „Prostě to hodili na Drahu a hotovo. Hanka jasně vypověděla, co viděla, ale oni se k tomu postavili jako k dětskému fantazírování.“

„A koho jste tedy viděla?“ zeptala se Marie.

„Tenkrát jsem si myslela, že to byl vodník…“ Hana se zatvářila, jako by se za to dosud styděla. „Promiňte — byla jsem dítě, měla jsem tehdy fobii z vody a… Myslela jsem si, že je to vodník. Pořád jsme četly toho Erbena a strašně to na nás působilo.“

„A co si myslíte teď?“

„Nevím.“

Velká Sova i plukovník Šupina mlčeli.

„Já si prostě myslím, že Hanka viděla skutečného vraha,“ dodal Koliha, jako by se bál, že ti dva policajti nepochopili jeho předchozí sdělení.

„Zeptám se vás na rovinu,“ řekla Marie Výrová, spojila konečky prstů k sobě a pohlédla Kolihovi přímo do očí. „Co od nás očekáváte?“

„Hodně jsem o tom celém přemýšlel,“ odpověděl spisovatel. „Myslím, že závěry tehdejšího vyšetřování jsou chybné. Vrah je stále na svobodě.“

„Pane Koliho,“ oslovila ho Marie vemlouvavě, „je to pětadvacet let. I kdybychom vyšetřování znovu otevřeli, což zdaleka není tak jednoduché, jak si myslíte, ten čin je už dávno promlčený.“

„Jsou případy, kdy se vražda nepromlčuje,“ oponoval Koliha. „Díval jsem se na to na internetu.“

„Ano, ale pouze když jde o válečné zločiny.“

Koliha se na Marii ironicky usmál.

„Nechápejte mě špatně, pane Koliho,“ řekla Marie. „Pokud tehdy vyšetřovatelé udělali chybu, je to špatné a mělo by se na to upozornit. Ale nečekejte, že se po tak dlouhé době podaří cokoliv zjistit nebo vypátrat. Je to strašně dávno. Navíc… Víte, podle zákona je ten případ vyřešený a uzavřený. Pokud byla paní Třebovická označena jako pachatelka, učinil tak soud na základě předložených důkazů. Tohle rozhodnutí může zvrátit zase jen soud. Máte nějaké nové důkazy oproti situaci před dvaceti pěti lety? Pokud to nebyla paní Třebovická, kdo jiný by měl motiv zavraždit takové malé dítě?“

Hana Kolihová pokrčila rameny. Spisovatel však zjevně nějaký nápad měl. „Víte…“ začal, „v té rodině zrovna probíhaly spory o majetek. Nejstarší ze synů zuřil, že jeho otec kvůli bratrovi prodal zahradu. Co když to byla nějaká šílena pomsta?“

„Zavraždit dítě kvůli pomstě?“ podívala se na něj Marie pochybovačně.

„Proč ne? Znáte Čechovovu povídku ,V roklině?‘“ zeptal se. „Anton Pavlovič Čechov…“ dodal didakticky, jako by předpokládal, že o někom jako Čechov ti dva policajti nemohli v životě slyšet.

„Já vím, kdo to byl Čechov,“ ujistila ho Marie vlídně.

„Výborně,“ pochválil ji Koliha.

„Děkuji,“ odvětila Velká Sova ironicky.

„Každopádně Čechov v té povídce popisuje osud rodiny, v níž právě kvůli sporům o majetek jedna postava zavraždí miminko své švagrové a…“

„Pane Koliho,“ přerušila ho Marie, „my nemůžeme začít znovu vyšetřovat již jednou vyřešený zločin jen kvůli podobnosti s nějakou povídkou… Byť je od Čechova,“ dodala a nedokázala se přitom ubránit ironii.

„To jistě, ale…“

Marie ho nenechala domluvit: „My s kolegou Šupinou pro vás můžeme udělat následující. Projdeme ten starý vyšetřovací spis, a pokud tam najdeme nějaké nesrovnalosti, dáme vám vědět. A teď nám řekněte, oč vám jde. Hledáte námět na nový román?“

„Původně jsem to zamýšlel. Ale veřejně ukřižovali Drahu Třebovickou. A já chci, aby ji rehabilitovali.“

Když se po půlhodině rozešli, Marie pomalu kráčela s Jindřichem Šupinou přes náměstí, oba měli ruce zabořené hluboko do kapes kabátů. Umolousaný den přešel v ponurý večer tak nenápadně, že si toho snad ani nikdo nevšiml.

„Byl to hroznej případ. Hrozná vražda,“ řekl najednou Šupina. „Jestli má ale Koliha pravdu, bude to pořádná blamáž.“

„Kdo na tom tenkrát dělal?“ zeptala se Marie.

„Snad všichni. Vyšetřování vedl major Voženil. Znalas ho?“

„Osobně ne. Po revoluci odešel, ne?“

„Ještě před. Pak ho povýšili a skončil na policejním prezidiu. Dozorovali to lidi přímo z pražské mordparty. Všichni byli pod tlakem.“

„Já o tom vlastně nic nevím. Někdo známej v týmu byl?“

„Ano,“ odpověděl Šupina ponuře.

Marie čekala na odpověď. Navlhlá dlažba náměstí klouzala. „Tak mě nenapínej,“ pobídla konečně Šupinu.

Tak jí to Šupina pověděl.

Kapitola V.

Dokonce i Viktor Vitouš přeskočil fotodokumentaci případu. Marie se (netušila, že mylně) domnívala, že si chtěl ušetřit pohled na to, co se stalo Lukáši Třebovickému. Zběžně prolistoval nepříliš objemnou složku a pak ji odhodil na stolek. Rozvalil se v hlubokém semišovém křesle, jako vždy oblečený do kárované košile a lehkých domácích kalhot. Na stolku u křesla stála obvyklá láhev vína, lehce zaprášená, bez viněty, jen s malým nalepeným štítkem na hrdle, na který někdo nečitelně načmáral informace o jejím obsahu. Marie nepředpokládala, že by onen lahodný merlot (chuťové vyhodnocení její, identifikace odrůdy Vitoušova) otevřel kvůli ní. Svého bývalého šéfa dobře znala, takže nepochybovala, že novou láhev načal prostě proto, že víno otevřené předevčírem dopil už včera, jelikož si večer bez sklenky červeného už nedovedl představit, a navíc bylo nad jeho síly sledovat večerní televizní zpravodajství s nulovou hladinou alkoholu v krvi. Víno mu umožňovalo dát průchod zahořklosti a pocitu křivdy, že do předčasného důchodu neodešel tak zcela dobrovolně.

Večerní schůzce předcházelo Mariino zevrubné prostudování zažloutlých a zatuchlých stránek spisu TŘEBOVICKÁ. Vzhledem k tomu, že Marii vždy zajímalo víc vyšetřování než jeho řádné zúřadování, pročítání zpráv a výpovědí jí neposkytovalo bůhví jaké potěšení. V podstatě si jen potvrdila, že policejní administrativa dokáže i z toho nejdramatičtějšího zločinu a nejvzrušivějšího pátrání udělat zážitek srovnatelný s jejím dávným pokusem pročíst se Proti všem za stranu sto padesát. Obsah složky se v podstatě shodoval se vzpomínkami Hany Kolihové. Její výslech vedl sám major Voženil, účastnil se ho i Hanin otec a už z jeho záznamu vyplývalo, že i sám otec považoval Hanino svědectví za posttraumatické fantazírování a major se jím nehodlal zabývat. Vše zaznamenáno, podepsáno, odloženo. Jedna stránka A4. Formální. Vyťukaná na psacím stroji. Bez chyb, takže profesionální písařka, ne nějaký uniformovaný diletant, co dělá překlepy.

Nezletilá Šrámková Hana...

...v přítomnosti zákonných zástupců...

...vypověděla, že...

Popis uvedené osoby nedokázala upřesnit...

Přítomný zákonný zástupce Šrámek Vít uvedl, že si dcera spolu s nezletilými Třebovickou Magdalénou a Třebovickou Zuzanou předčítaly baladu V o d n í k. Dále otec nezletilé Šrámek Vít uvedl, že se v dětství dcera topila a od té doby trpí fixním strachem z existence vodníků...

Podobně vypadaly i další výpovědi. Magdaléna a Zuzana v inkriminovanou dobu doprovázely babičku na nákup. To potvrdila i prodavačka, která si pamatovala nejen přesný čas jejich příchodu a odchodu z místní prodejny smíšeného zboží Pramen, ale i obsah nákupu Anežky Třebovické. Také podala svědectví o hádce, k níž došlo mezi paní Třebovickou a nejstarší vnučkou. Marie přemýšlela, zdali byla prodavačka tak uvědomělá spořádaná občanka, nebo drbna, nebo oboje. Každopádně do protokolu připojila řadu zasvěcených informací o rodinné situaci Třebovických.

Jmenovanná uvedla, že v rodině v posledních měsících docházelo k častým sporům a konfliktům, z důvodu prodeje pozemku zahrady přináležející k domu Třebovických. Zejména se mezi lidmi hovořilo o nepřátelství mezi Třebovickým Otou ml., který rasantně vystupoval proti prodeji a Třebovickým Petrem který měl z prodeje největší materiální užitek.

Výpověď potvrzovala existenci možného motivu, který zmiňoval Koliha, ale jak Marie vyrozuměla z dalšího spisu, ani o tuto linii se dál nikdo nezajímal. Šupina měl pravdu: Major Voženil vyšetřování vedl dosti přímočaře. Hned 18. srpna, po absolvování několika vyšetření a kratinké hospitalizaci na psychiatrické klinice, zadrželi Drahu Třebovickou a umístili ji do cely předběžného zadržení. Voženil to ve zprávě zdůvodnil tím, že podle výpovědí svědků nikdo na pozemek domu nevstoupil ani z něj neodešel. Svědky mínil dvojici mužů ze sousedství — Karla Bláhu a Emila Strejčka, kteří v inkriminovanou dobu před vedlejším domem společně myli auto prvního ze jmenovaných. Výpověď těchto dvou zaznamenal sám Vitouš. Muži vypověděli, že viděli Anežku Třebovickou se dvěma vnučkami odejít na nákup a že po nějaké době z domu zmateně vyběhla Draha Třebovická.

… která vykazovala vysoký stupeň rozrušení až hysterie. Uvedená běžela bosa a velmi ledabyle ustrojena po ulici k vedlejšímu domu a pak zase zpět. Na první pohled působila rozrušeně, až nepříčetně a její pohyb působil zmateně, jakoby sama nevěděla kam směřuje a proč…

Výslechy zbylých členů rodiny, tedy rodičů obou na místě činu přítomných sestřenic, byly vedeny formálně, jelikož o jejich zapojení do zločinu nikdo neuvažoval. Vzhledem k tomu, co se od Hany dozvěděla o rodinné situaci, Marie důkladně prostudovala protokol z výslechu nejstaršího ze synů Třebovických a jeho ženy. Oba měli alibi z kategorie nazývané televizními policisty jako „neprůstřelné“. Oba se v době vraždy pohybovali mezi lidmi a Marie si nedovedla představit variantu, že by tolik svědků bylo ochotných lhát ve prospěch prakticky cizích lidí. Petr T. se v době vraždy zrovna vrátil z nákupu kancelářského materiálu, což byla obvyklá činnost provozního projektové kanceláře.

Plánek místa činu zdokumentoval polohu svědků v době vraždy a časový harmonogram evidoval pohyb Anežky Třebovické a vnuček.

Dále protokol zaznamenal řadu výpovědí lidí ze sousedství, kteří popsali incident, kdy se Draha Třebovická „ve stavu psychického vyšinutí“ rozjela s kočárkem k řece, což major Voženil interpretoval jako první matčin pokus o vraždu svého syna. Marie žasla: odborný posudek psychologa Voženil nepotřeboval, nahradil ho vox populi.

Obvinění Třebovické major postavil na svědectví řady sousedů o jejím psychickém stavu a na faktu, že ona jediná byla na místě činu a byla nalezena celá zkrvavená s mrtvolou kojence v náručí bezprostředně po vraždě. K tomu připojil další výslech Petra Třebovického, tentokrát zaměřený na deprese a vyčerpanost jeho ženy. Šlo o dokonale manipulativní výslech — Voženil kladl otázky takovým způsobem, že pokud na ně měl Petr T. odpovídat po pravdě, musel jasně vykreslit obraz své ženy jako rozmazleného jedináčka, který se psychicky zhroutil pod tlakem péče o dítě, protože nikdy nebyl zvyklý starat se o nikoho jiného než sebe. Marie pochopila, že v tu chvíli už musel Voženil Petra přesvědčit o tom, že Draha je jediná možná pachatelka, protože manžel se ani jedenkrát nepokusil své ženy zastat, naopak ochotně majora podpořil v jeho snaze vykreslit Drahu jako nevyrovnanou, ba přímo vyšinutou bytost. Další stránky spisu zaznamenávaly výpověď tří dělníků pracujících na sousední stavební parcele, přes niž bylo možné dostat se na pozemek Třebovických z paralelní ulice. Připojeny byly i detailní zprávy specialistů na ohledání místa činu, podle nichž neexistují žádné forenzní důkazy o tom, že by na dvůr domu rodiny Třebovických někdo vnikl přes plot ze dvorů sousedních domů č. p. 13 a 9. Vitouš vypracoval seznam (dle výpovědi MUDr. Oty Třebovického, st.), kdo z rodiny uměl pracovat s kolébkovou okružní pilou: starý pan doktor a jeho synové Kryštof a Petr. Major Voženil z toho odvodil, že obviněná Třebovická dovednost získala sledováním manžela. Marie nad touto logikou nevěřícně zdvihla obočí. Major Voženil dále argumentoval skutečností, že obviněná Třebovická odmítala vypovídat. Pokusy o vyslechnutí byly datovány dne 18. srpna a 19. srpna, pak opakovaně 21., 22., 24. Výslechu 26. srpna se obviněná vyhnula tím, že v cele předběžného zadržení spáchala sebevraždu. Zpráva policejního lékaře konstatovala smrt vykrvácením „na důsledky sebedestrukčního jednání obviněné“. Tehdejší policejní patolog zřejmě neuměl česky, napadlo Velkou Sovu, když se prokousávala (ne, to v daném případě opravdu není vhodné sloveso, pomyslela si Marie) lékařskými zkratkami, z nichž to, že si Draha T. přehryzala žíly, pochopila jen díky tomu, že jí to předtím pověděl Šupina. Každopádně patolog vyloučil cizí zavinění. Voženil předložil své závěry prokurátorovi, ten je odsouhlasil a nechal posvětit soudem. To bylo vše. Něco chybělo. Marie se zamyslela. Ano — prohlédli forenzní technici cirkulárku? Prolistovala ještě jednou spis. Ano. Vzhledem k množství krve na jejím ostří a pracovní desce, která odpovídala krvi zavražděného, ji bez váhání určili jako vražedný nástroj. Dokonce i sejmuli otisky, ale Dražiny tam nenašli. Marie nalistovala Voženilovu závěrečnou zprávu… Ano, tady to je: soudruh major se s absencí tohoto klíčového důkazu vyrovnal tím, že poukázal na skutečnost, že Draha T. před vraždou jistě držela kojence v náručí, takže spínač, umístěný dole pod pracovní deskou pily, stiskla například kolenem či vnitřní stranou stehna. Velká Sova se ponuře pousmála: právě našla první chybu. Možná Draha skutečně takhle cirkulárku spustila. Ale jak ji vypnula? Zubama snad? Marie už chápala slova Jindřicha Šupiny, že přímočarost tehdejšího vyšetřování je podezřelá, byť na první pohled odůvodněná.

Když ten večer dorazila Marie k Vitoušům, čekalo ji skutečné překvapení: z kuchyně slyšela — ano, bylo to tak neuvěřitelné, až údivem pozvedla obočí — hudbu. V soupisu věcí, které Vitouš nesnášel, sice hudba neobsazovala žádnou z předních příček, ale Velká Sova si byla dobře vědoma, jak její bývalý šéf skřípal zuby, pokaždé když slyšel jejího milovaného Boba Dylana (jen se poté, co jej Marie několikrát asertivně usměrnila, zdržel všech rádoby vtipných glos o líbeznosti Mistrova hlasu), nebo jak trousil poznámky o zvukovém smogu, když měli kolegové v kanceláři puštěné rádio. A teď i on… V předsíni si vyzula boty a přitom se jí podařilo identifikovat — a to ji překvapilo ještě víc — Čajkovského klavírní koncert b moll. Vitoušovi to samozřejmě neušlo, a tak se zatvářil kysele dřív, než Marie svůj údiv verbalizovala.

„Ať ti ušetřím otázky, něco ti ukážu. Ale hlavně se, prosím tě, nediv,“ pronesl ledově a nasměroval Marii ke kuchyni.

Takový pohled se Marii u Vitoušů ještě nenaskytl: hudba se linula z přenosného CD přehrávače na velkém kuchyňském stole. U stolu seděla paní Vitoušová a pobaveně hleděla na klec s velkým šedým papouškem, který se radostně vrtěl do rytmu hudby. Vitouš má v kuchyni domácí zvíře! napadlo Marii — ten Vitouš, který snesl zvíře pouze náležitě propečené na talíři, který všechny milovníky zvířat stavěl do jedné řady s pederasty a který o psech prohlásil, že jediná jejich užitečnost spočívá v tom, že se z nich v asiatských vývařovnách vyrábí pekingská kachna, což bral jako důvod raději hladovět než se najíst u „rákosníků“.

Marie se s manželkou svého bývalého šéfa srdečně pozdravila. „Vy jste si pořídila společníka? Doufám, že je mnohomluvnější, než někdy bývá Viktor?“

Zmíněný se jen ušklíbl. „Hubu nezavře.“

Paní Emilie pobaveně kývala hlavou: „Ne, to mě bývalá kolegyně požádala. Musela jít na čtrnáct dní do nemocnice a tady Žako by nesnesl, kdyby byl doma sám.“

Velký šedý Žako pochodoval po bidýlku, kýval hlavou do rytmu prudce nahoru a dolů a příchozími se nenechal rušit. Současně pohyboval i složenými křídly, takže jeho svérázné kreace vyvolávaly zdání tance. Marie nepochybovala, že si hudbu užívá.

„Co je to za rasu?“

„Žako.“

„A jmenuje se?“

„Taky Žako. Ona Jana nedokázala vymyslet žádný jméno…“ dodala Emílie Vitoušová omluvným tónem.

„Sleduj tohle,“ řekl Vitouš ponuře a vypnul přehrávač.

Žako se okamžitě zastavil, naklonil hlavičku na bok, pak se celý nachýlil na stranu, jedním okem sledoval Vitouše a ťukl zobákem do klece.

„Bez Čajkovskýho ta slepice neusne,“ informoval Marii.

Papoušek si ho dvě vteřiny prohlížel a pak zaskřehotal: „Ézeho. Abutý Ézeho.“

Marie se rozesmála. Papoušek obrátil hlavičku k ní a div přitom nespadl z bidýlka. Paní Vitoušová pobaveně přihlížela.

„Žako,“ oslovil jej Vitouš a dal si záležet na precizní artikulaci. „Čajkovskij je kretén.“

Papoušek se zamyslel, pak zas natočil hlavičku k Vitoušovi, v pootevřeném zobáku se zakmital jazyk, a pak zaráčkoval: „Ghetén! Ghetén!“ Znělo to, jako by se s tím slovem mazlil, jako by testoval jeho akustické možnosti.

„Viktore, neuč ho to. Co si Jana pomyslí?“ obrátila se na něj manželka káravě.

Nové zvuky papoušek okamžitě zpracoval. „Ygtohé! Ygtohé! Ghetén! Ygtohé ghetén.“

Marie se rozesmála. „Je to drsňák, co?“

„Nechápu, jak si někdo může pořídit takový zvíře. Hubu nezavře, polívku z toho neuděláš a představ si to — má svoje oblíbený cédéčka. Je to normální? Aby si papoušek diktoval, že se mu musí pouštět cédéčka?“

„Taky je to živá bytost,“ pronesla paní Vitoušová zálibně, až to v Marii vzbudilo podezření, že by si taky chtěla nějakého papouška pořídit.

Vitouš nad tím mávl rukou. „Prosím tě, pojď.“ Marie se pohledem rozloučila s paní Vitoušovou a následovala ho do široké předsíně. Sotva zavřela dveře, ozval se znovu papouškův oblíbený klavírní koncert.

„Chápeš to? Čajkovskýho! Já musím doma poslouchat Čajkovskýho, protože jinak by papoušek byl smutnej a v noci by nespal. Je tohle normální? Ještě jsem ho chtěl naučit ‚Čajkovskij je buzna‘. Ale slyšelas ho, jak všechno zmotá? Bůhví jaká kombinace by z něj vylezla.“

„Představ si, že by měl rád třeba Wagnera,“ popíchla ho Marie.

Vitouš jen zavrčel a uvedl Marii do obývacího pokoje. Posadili se. Vitouš už měl otevřenou láhev vína, aby se vydýchalo, a Marie mu řekla, proč přišla.

„Samozřejmě že si to pamatuju,“ zahučel Vitouš, když odložil spis. „Na něco takovýho bych snad nezapomněl, ani kdybych měl alzheimera.“

„To ráda slyším…“

„Co? Že nemám alzheimera?“

„Ne. Že si to pamatuješ,“ řekla Marie.

Vitouš se na ni překvapeně podíval a zamžikal očima. Marii napadlo, jestli od odchodu do předčasné penze byl někdy zcela střízlivý. Vitouš ovšem hned změnil tón. „Nikdy potom jsem už neviděl tolik blijících policajtů zaráz jako tenkrát.“ A smutně pokýval hlavou. „Bylo to v létě, přijela tam spousta nováčků, kteří sloužili za mazáky, co si vybírali dovolenou, a když tu hrůzu viděli, jeden vedle druhýho se poblili. Naše techniky z toho málem kleplo. Půlka místa činu kompletně zblitá.“

Marie na něj udiveně hleděla. Pak si uvědomila, že tohle je vlastně typicky vitoušovský postoj. „Co si ty sám pamatuješ z místa činu?“ zeptala se.

Vitouš se napil, opřel se v křesle, sepnul ruce pod bradou, zavřel oči a stručně popsal, co si pamatoval. Dekapitovaný kojenec. Zakrvácená, zjevně šílená matka. Umírající stará žena. Tři děti, každé po svém paralyzované šokem a hrůzou. Žádný nový detail, žádná podrobnost, které by obohatily to, co si sama nastudovala ze složky pohozené na Vitoušově stole. „Bože, je to pětadvacet let…“ uzavřel to bývalý šéf Velké Sovy.

„Kdo vás tenkrát zavolal? Ze spisu jsem pochopila, že jste se tam objevili chvilku po vraždě. Ale nechápu, jak jste se tam tak rychle dostali…“

„Ze Žižkáče je to na Letnou pět minut,“ řekl ponuře Vitouš, jako by se v téhle prosté pravdě skrývala odpověď. „Pokud si pamatuju, byla to náhoda. Esenbáci zrovna přijeli do sousedství sbalit chlapa kvůli rozkrádačce. Zrovna ho nakládali, když jinej chlap, co u sousedního domu myl auto, uslyšel ječet jedno z těch děcek a přes plot viděl, že se něco stalo. Ti dva nechali chlápka se želízkama sedět v autě, zavolali záchranku a výjezdovku, a než přijeli doktoři, poskytovali staré paní první pomoc. Dodnes si pamatuju, že šlo jen o dva obyčejný esenbáky, mladý kluky bez zvláštních zkušeností, a přitom projevili takovou duchapřítomnost, že to všechny překvapilo. Myslím, že pak dostali odměny nebo je snad povýšili nebo tak něco…“

„Jak jste došli k závěru, že to byla ta matka?“ zeptala se Marie.

Vitouš mlčky listoval zažloutlým spisem. Pak se zastavil u plánku místa činu. Legendu k plánku někdo naťukal na psacím stroji a pak ji pečlivě vlepil na okraj. „Podívej,“ ukázal prstem na rozložený nákres. „Musel to být někdo zevnitř. Existovaly jen dvě cesty, jak se na ten dvůr dostat. Buď brankou z ulice, nebo z druhé strany přes stavbu. Na ulici si člověk ze sousedství myl auto, je tady i jméno, a povídal si při tom s dalším sousedem. Oba vypověděli, že se k domu kromě staré paní s vnučkama v inkriminovanou dobu nikdo ani nepřiblížil. Na druhé straně dělníci připravovali stavbu. Všech pět svědků vypovědělo, že nikdo kolem nešel. V domě v tu chvíli byla jen ta Třebovická a jedna z těch holek. Byly tedy jen dvě podezřelé. Když si odmyslím motiv, tak ta holka na sobě neměla ani kapku krve. Zato matka byla zlitá od hlavy až k patě. Takže jedině matka. Byla magor. Úplně vyšinutá. Když se pak zabila, neměli jsme dál co řešit.“

„Ta Hana říkala, že viděla na místě nějakého muže, jak se sklání nad kočárkem. Je to i ve spise. Proč se tím nikdo nezabýval?“

Vitouš jen pokrčil rameny a nalistoval ve spisu výpověď budoucí manželky Bohdana Kolihy.

„Brali jsme to tak, že děcko prostě fantazíruje. Prý viděla vodníka. Co by sis o tom myslela ty? A vůbec, oč tu vlastně jde?“

Marie navzdory tomu, k čemu před půlrokem došlo, o svém bývalém šéfovi, řečeném „Nejvyšší“, stále smýšlela jako o příteli. „Mám takový nejasný pocit, že s tím případem není něco v pořádku,“ řekla.

Vitouš reagoval přesně tak, jak Marie očekávala: tlumeným sarkastickým smíchem. A Marie zase reagovala, jak očekával Vitouš: posměch rozhodně nebrala jako důvod domnívat se, že se její léty prověřená intuice mýlí. V tu chvíli se Velká Sova definitivně rozhodla promluvit si se členy rodiny Třebovických o tom, co se vlastně tenkrát stalo.

Kapitola VI.

Někteří muži vypadají po padesátce líp než ve dvaceti, Petr Třebovický však do této skupiny nepatřil. V mládí to mohl být fešák, odhadovala Marie, dnes však působil jako člověk, který se nedokáže důstojně vyrovnat s tím, že jím už není. Vlasy mu prořídly a on se to pošetile pokoušel zakrýt tím, že si je nechal narůst delší. Tváře potřebovaly oholit a obličeji by jistě prospělo, kdyby Třebovický vzal na vědomí existenci kvalitnějších značek pleťové kosmetiky. Na sobě měl mikinu očividně koupenou u Vietnamců, nepadnoucí neforemné džíny z Globusu a na nohou páskové koženkové pantofle. Vypadal, že se zrovna někam chystá, a Mariina návštěva ho zaskočila.

„Já nikam nejdu,“ spustil, ani se nepodíval na její průkaz. „Já se jenom převlíkl…“

„Vy jste Petr Třebovický?“ zeptala se Marie.

„Jo, já prostě jenom neležím v posteli…“

„Promiňte, já…“ Marie si muže před sebou rozpačitě prohlížela. Podle rodného čísla ze spisu si nechala zjistit současnou adresu i rodinnou situaci člověka, který před dvaceti pěti lety pochoval syna, ženu i matku. Pracuje jako ekonomický úředník krajského ředitelství drah, po sedmi letech vdovství se znovu oženil a má dvě děti, které teď studují na střední škole. Dům na břehu Moravy dávno prodali, jeho otec pak ještě několik let dožil v domově důchodců. Petr Třebovický obýval panelákový byt na Nových Sadech, z jehož oken měl paradoxně stále výhled na nevzrušený tok stejné řeky, která se ploužila pod okny domu jeho rodičů. Telefonní číslo na Petra Třebovického Velká Sova nesehnala, a tak se rozhodla, že zkusí k nejbližšímu z obětí dávné rodinné tragédie rovnou zajít.

„Budete chtít občanku, že jo?“ houkl na Marii a otočil se ode dveří zpátky do bytu.

„Pane Třebovický, asi si mě s někým pletete,“ usmála se Marie.

„Vy nejste kontrolor nemocných?“ Třebovický na ni udiveně hleděl z druhého konce předsíně.

„Ne, já jsem od policie.“ Marie mu znovu ukázala průkaz.

„Já jak nemám brýle, tak nevidím…“ zakroutil Třebovický hlavou sám nad sebou.

„Jmenuji se Výrová. Vím, že nejsem ohlášená, ale ráda bych s vámi mluvila, jestli by to bylo možné…“

„O čem?“ zachmuřil se Třebovický a pomalu a jakoby ostražitě se vrátil ke dveřím. „Neříkejte, že mě někdo udal kvůli té nemocenské.“

„Ne, to ne. Chtěla bych… chtěla bych s vámi mluvit o smrti vašeho syna, pane Třebovický.“

Třebovický zbledl, lehce zavrávoral a ramenem se opřel o rám dveří. „Panebože, co se Rudovi stalo?“

„Ne, nic, promiňte, můžete se uklidnit. Myslela jsem Lukáše.“

Třebovický na ni hleděl, jako by netušil, o čem mluví. Marie na malou chvíli zapochybovala, jestli jí kolegové vyhledali toho správného Třebovického. Muž zavřel oči a pak se jen tiše zeptal: „Proč?“

„Můžu dál?“

Třebovický jí mlčky uvolnil cestu. Počkal, až se zuje, pak ji zavedl do obývacího pokoje. Jeho vybavení očividně pocházelo z první půlky devadesátých let a pak už nábytek neměnili a zařízení neinovovali, snad jen televize byla novějšího data, jak Marie soudila podle ploché obrazovky. Kdyby si Třebovický sem tam vyvětral, určitě by se každý příchozí cítil lépe.

„Je tu nepořádek,“ oznámil Třebovický nepřítomně, „jsem na nemocenské. Proč se v tom proboha znova hrabete?“ obořil se najednou na Marii.

Ta si odkašlala. „Revidujeme některé staré případy,“ řekla. „Chceme se ujistit, že výsledky vyšetřování nejsou zpochybnitelné.“

Třebovický si teatrálně položil dlaň na čelo. „Kriste na nebi! K čemu to je?“

„Jsou to rutinní postupy,“ zalhala Marie. „Můžu vám položit pár otázek?“

Třebovický se zřejmě teprve teď vzpamatoval. „Ne. To teda rozhodně ne! Odejděte. Já se o ničem z toho nechci už s nikým bavit.“

„Souhlasil jste s tehdejším výsledkem vyšetřování?“ zeptala se Marie.

Třebovický se na ni ostražitě podíval. Něco mu došlo. „Proč se ptáte zrovna na tohle?“

„Protože to je ta hlavní otázka, pane Třebovický,“ řekla Marie. „Souhlasil jste se závěry tehdejšího vyšetřování?“

Třebovický se posadil na gauč, Marie si tedy sedla proti němu do křesla.

„A záleží na tom?“ rozhodil Třebovický rukama. „Není to už jedno? Po tak dlouhé době… Lukášovi by bylo — kolik? Šestadvacet. Pětadvacet,“ opravil se. „Kdyby studoval, už by byl po škole. Tisíckrát jsem si představoval, jaký by byl ve třech letech, v deseti, jak by chodil do tanečních, jak by maturoval. Když jsem chodíval pro Rudu do školky, mnohokrát jsem si říkal, jaký by byl můj život, kdyby… Třeba kdybych v ten den nešel do práce. Kdyby máma nešla nakoupit.“

Marie ze zkušenosti věděla, že by v tuto chvíli neměla nic říkat, jen by měla tiše sedět a nechat toho člověka, který byl jen o něco mladší než ona, vymluvit.

„Já jsem během jednoho týdne přišel o syna, mámu i ženu. Naši rodinu to úplně zničilo. Táta se div nezbláznil. A já… trvalo mi dvacet let, než se mi přestalo zdát o tom, jak má žena vraždí mé děti, všechny mé děti…“ zdůraznil. „A teď přijdete vy. Řekněte mi jedno — proč? Proč se v tom zase chcete šťourat?“

Marie netušila, jak by Třebovický reagoval, kdyby zmínila Hanu Kolihovou a její přesvědčení, že viděla vraha. „Objevily se určité nejasnosti…“ začala, a hned toho zalitovala.

„Co je to za blbost?“ vybuchl Třebovický. „Co se sakra mohlo po čtvrt století objevit?“

„Řekněte mi jen — souhlasil jste se závěry tehdejšího vyšetřování?“ trvala Marie na své otázce.

Třebovický prudce vstal, až se Marie lekla. Přešel k oknu, vyhlédl ven, pak se znovu vrátil a posadil. „Já nevím, co jsem si myslel. Lukáš, máma i Draha, všichni umřeli. Víte, že mi ani nedovolili Lukáška vidět? Že jsem se s ním ani nemohl rozloučit? A pak policajti řekli, že to udělala Draha. Že se nejspíš zbláznila. Všechno svědčilo v její neprospěch,“ dodal najednou klidnějším tónem. „Copak si myslíte, že komunistický policajti s váma nějak diskutovali? Řekli — udělala to Draha, sama se přiznala a pak spáchala sebevraždu. Lukášek měl pohřeb, a sotva jsme se vrátili domů, zvonili na nás policajti znova — vaše žena je mrtvá.“

„To se stalo v den synova pohřbu?“ podivila se Marie. Tohle ze spisu nevyčetla.

„Jo.“

„A vaši ženu tam nepustili?“

„Ne. Drželi ji pod zámkem. Prý pro její vlastní bezpečnost. No, moc jim to teda nevyšlo,“ ušklíbl se Třebovický.

Marie usilovně přemýšlela. V den Lukášova pohřbu. Načasování smrti Drahy Třebovické vrhalo na její sebevraždu zcela nové světlo. I na tu zarputilost, s jakou touha umřít dokázala překonat bolest a strach. Jestli Třebovický po těch letech správně přetlumočil, co mu tenkrát Voženilovi lidé řekli — že se nejprve přiznala a potom spáchala sebevraždu, bylo Marii jasné, proč to udělali. Fakt, že se Draha nikdy nepřiznala, byl nejslabším bodem celého Voženilova vyšetřování.

„Je mi líto, že to zase otevírám. Vy jste věřil, že to byla vaše žena?“ zeptala se Marie.

„Všichni to říkali. Nikdo jiný to přece být nemohl. Kdo by vraždil půlroční miminko?“

No právě, kdo? pokývala Marie hlavou.

„Navíc říkali, že se Draha sama přiznala,“ pokračoval.

Mám mu to říct? uvažovala Marie, bude to šok, ale taky motivace.

„Ne, ona se nikdy doslova nepřiznala. Za přiznání brali její sebevraždu.“

Třebovickým tato informace otřásla.

„Kdo vlastně přišel s tím, že se vaše žena k vraždě přiznala?“ zeptala se Marie. „Ve spisu k případu nic takového není.“ Pak ji napadlo, že bude muset prostudovat i zápis soudního projednávání.

„Já nevím, to se… to se prostě říkalo.“

Marie neodpověděla.

„Z toho všeho, o čem se bavíme, vyplývá, že to Draha neudělala?“ zeptal se Třebovický.

„To by byly předčasné závěry, pane Třebovický,“ odpověděla Marie.

„Ale znovu to vyšetřujete, ne?“

„Ne, ten případ je stále uzavřený. Jen si prostě ověřujeme některé závěry.“

„Panebože…“ Třebovický vzdychl a složil hlavu do dlaní. „Všechny ty roky. Já jí nedokázal odpustit. Ale jestli to neudělala… Proč se zabíjela?“

„Přišli jste o syna, pane Třebovický. Zavraždili ho. Myslím, že se s tím prostě nedokázala vyrovnat…“

„Ale proč se nehájila?“ vydechl Třebovický, jako kdyby Marie znala na vše odpověď.

„Já vaši ženu neznala,“ začala Marie tiše a velmi pomalu, „ale myslím, že ve chvíli, kdy byl váš Lukášek mrtvý, a navíc z toho všichni vinili ji, to Draze prostě bylo jedno. Vzdala to.“

„Vzdala to?“ opakoval Třebovický udiveně.

„Myslím, že ano.“ Marie měla chuť se zeptat, kde celou tu dobu byl on, proč své ženě nepomohl, proč ji nebránil, když ji zavřeli, ale Třebovickým vše tak otřáslo, že jí ho bylo vlastně líto. Jistě, nedovedla si představit, jaká míra sobectví je potřeba k tomu, aby člověk nestál po boku své ženy ve chvíli, kdy mu zavraždí dítě. Ale i on byl tehdy pozůstalý…

„Řekněte mi, vypovídal jste jako svědek u soudu?“ zeptala se Marie.

Pauza.

„Ne.“

„Ne?“ podivila se. „Vás nepředvolali?“

„Nejspíš jo. Ale já… Byl jsem tenkrát na psychiatrii. Strávil jsem tam pět měsíců. Úplně jsem se složil. Nebyl jsem na soudu. Ani jsem nevěděl, že nějaký je. Ani jsem nebyl Draze na pohřbu, protože jsem se prostě… Hned po tom, co jsme uložili Lukyho urničku…“

Třebovický opět vstal a zopakoval si trasu k oknu a zpět. Ale tentokrát se neposadil. „Vy to znova vyšetřujete, že jo?“ spustil na Marii. „Jen mi to nechcete říct. Jasně, chápu. Ti policajti to tenkrát posrali a vy to vyšetřujete, to je jasný…“

„Ne, pane Třebovický. Ten případ řádně uzavřeli. Soud označil viníka. A navíc, po dvaceti pěti letech je ta vražda stejně promlčená.“

„Tak o co vám jde?“

„Chci jen prověřit, jestli tehdejší verdikt byl správný.“

„Ne!“ vybuchl Třebovický. „Nebyl správný. Draha by nikdy nezabila vlastní dítě!“

Škoda, že takhle ten člověk nekřičel před pětadvaceti lety, napadlo Marii, ale nic neřekla.

„Víte, kdo Lukáše doopravdy nesnášel? Magdaléna. Chovala se hrozně, zlá, sobecká puberťačka. Pořád proti Draze popichovala ostatní.“

„Proč to dělala?“

„Byla rozmazlenej fracek. Jedináček! Navíc Ota těma svýma řečma proti mně a Draze štval celou rodinu. Co já vím, co se jí tehdy mohlo honit hlavou…“

„Jakými řečmi?“

„Kvůli tomu, že táta prodal zahradu, abysme s Drahou měli na byt… Nemohl to překousnout. Peněz měl Ota až až, ale stejně se dožadoval třetiny z prodeje. Dělal kvůli tomu děsný dusno. A Magda to od něj pochytila. Furt popichovala, měla různý narážky a hlavně — Lukyho očividně nesnášela. Až jsem se bál nechat ho o samotě, když byla někde poblíž.“

„A co druhá neteř, Zuzana? Ta se toho taky účastnila?“ přerušila ho Marie.

„Ne, Zuzana byla trdlo, ale Magdu na slovo poslouchala.“

„Ale Magda přece byla dítě…“

„Jenže pořádně zlý dítě! Měla jste ji vidět, ten vztek a agresi. Víte, že se spolu s ostatníma holkama tenkrát bavila čtením nějaký povídky o tom, jak otec zabije svoje dítě? Copak je tohle normální?“

Marie hleděla Petru Třebovickému do očí. Vzhledem k tomu, jak stále měnil nálady, ji napadlo, jestli snad netrpí bipolární poruchou, ale možná z něj jen prýštily vztek a zloba, které v sobě střádal pětadvacet let. Zavzpomínala, co se dočetla ve spisu, a pak se přímo zeptala: „A jak to podle vás měla vaše neteř udělat? Vždyť přece šla na nákup s babičkou?“

„No jasně, on to bratříček zaretušoval, takže to nevíte. Pohádaly se. Ten sprostej fracek se pohádal s mámou, teda jako s babičkou. Kvůli Lukáškovi samozřejmě. Sebrala se, nechala mámu táhnout tašku a utíkala domů. Byla tam dlouho před tím, než máma se Zuzanou dorazily. Šla přes naši bývalou zahradu, takže byla doma o dost dřív než máma.“

„Proč nic z toho není v protokolu z vyšetřování?“ zeptala se Marie věcně, nedávajíc najevo žádný údiv.

„To bratříček. Teda vlastně švagrová. Říká vám něco jméno Natálie Třebovická?“

Marie zakroutila hlavou.

„Místopředsedkyně krajského výboru strany od šestaosmdesátého roku. Jo jo, bratříček si vzal komunistku. A jakou komunistku! Vedle ní byl i Jakeš v podstatě liberál!“

„Nechcete mi snad tvrdit, že z pozice své funkce zasahovala do případu vraždy?“

„Co já vím? Každopádně seděla u toho, když ten policajt — jak se jen jmenoval…“

„Voženil?“ nadhodila Marie.

„Jo, ten. Tak byla u toho, když ten Voženil Magdalénu vyslýchal. Nebo se spíš snažil vyslýchat. Každopádně o tom, že Magda tam byla, nepadlo ani slovo.“

„Jak to vlastně víte?“

„Co?“

„Že Magdaléna byla na místě činu dřív než ostatní.“

Petr Třebovický se zarazil. Marie zpozorněla. Ta otázka přece nevyžadovala tolik usilovného přemýšlení.

„Od bráchy, teda od Kryštofa,“ řekl konečně Třebovický.

„Otce Zuzany?“ snažila se Marie zorientovat v rodinných vazbách.

„Jo.“

„Proč jste to tehdy neuvedl do výpovědi?“

„Protože jsem se to dozvěděl až později. Pak mi to nepřišlo podstatný, když jsem si až do teď sakra myslel, že se Draha přiznala. Chápete to? Vůbec mě nenapadlo, že by to mohla být fáma.“

Marie přikývla. „Se svými neteřemi se stýkáte?“

„Ne.“

„Vaši bratři ještě žijí?“

„Jo.“

„A ta vaše švagrová?“

„Natálie ne. Skolila ji cukrovka. Kryštofova žena jo.“

„Potřebovala bych vaše telefonní číslo.“

Třebovický se nezeptal proč, prostě jí ho napsal na okraj televizního programu, který pak utrhl.

Marie papírek schovala do kapsy a zvedla se z křesla.

„Budete mluvit i s Magdou?“ zvedl k ní Třebovický oči plné zlosti.

„Ano.“

„Tak doufám, že si tu zasranou lesbu pořádně podáte!“

„Co prosím?“ užasla Marie.

Třebovický se jen ušklíbl a vyprovodil Marii ke dveřím.

Kapitola VII.

Ať měl Petr Třebovický před příchodem Velké Sovy jakékoliv plány, teď je změnil. Nebo spíš zapomněl, že něco v plánu měl. Vrátil se zpět do svého obývacího pokoje, ztěžka dosedl na pohovku a lokty se opřel o stolek. Prsty si zajel do vlasů a tím gestem posypal desku konferenčního stolku jemným popraškem miniaturních lupů. Příchod policistky ho tak vyděsil… Protože zhmotnila strach, že některý z jeho dalších synů dopadne jako ten první. Protože vyvolala vzpomínku na jinou návštěvu příslušníka policie.

Tenkrát o ničem nevěděl přesně dvě hodiny. Pustil se do svých obvyklých pracovních povinností, byť byl po tom všem poněkud roztěkaný. Ale nikdo po něm nechtěl, aby svou práci dělal rychle, tak střídavě mechanicky zíral do výkazů, cvakal čísla na počítacím stroji a oknem vyhlížel na pusté staveniště na sousední parcele a na horkem se tetelící pás prázdných stavebních buněk. Miloš Klásek od protějšího stolu sem tam něco prohodil, ale nevadilo mu, že ho Petr nevnímá a odpovídá jen zamručením. Petrovi se hlavou honily události z dopoledne toho dne. Věděl, že se ve snaze celé to vyřešit dostal do situace, která vše jen zhoršila. Přemýšlel o různých variantách, které se z toho můžou vyvrbit, a bál se důsledků. Ano. Jak na to teď vzpomínal, uvědomil si, že se opravdu bál.

Po poledni slunko oběhlo budovu podniku, takže už do oken nepálilo. Přesto bylo v kanceláři „na zdechnutí“, jak si Miloš opakovaně stěžoval v marných pokusech navázat konverzaci.

Přesně ve 14.15 se všechny Petrovy problémy vyřešily příchodem komisního esenbáka v košili s krátkým rukávem a v šedých tesilových kalhotách s puky tak nažehlenými, že by — nebýt srpen, ale zasněžený leden — mohly v případě potřeby nahradit sněžný pluh. Po zpoceném nose mu klouzaly hranaté brýle s tlustou kostěnou obroučkou, jakou v televizních seriálech nosí jen muži, kteří nemusejí dbát na to, zda jsou fyzicky přitažliví, jelikož mají funkci. Vysoké čelo se mu lesklo a na kouty mu z prořídlých vlasů stékaly kapičky potu. Do kanceláře ho uvedla viditelně šokovaná sekretářka. „Tady soudruh od Bezpečnosti…“ stačila jen špitnout.

Petr Třebovický si díky perifernímu vidění všiml, jak Miloš za svým stolem zvedl pobledlý obličej k příchozímu, který mezitím už stačil z kapsy vytáhnout služební odznak. „Major Voženil, Bezpečnost,“ představil se.

Když si to pak Petr znovu přehrával, přišlo mu vlastně směšné, jaké obavy se ho v tu chvíli zmocnily. Za to vděčil svým „pocuchaným nervům“. (Tak to vždycky říkala máma, „pocuchané nervy“, vzpomněl si.) Nejprve ho tenkrát napadlo, že ho někdo udal za černé jízdy. Na další myšlenky už neměl čas. Voženil se ztěžka posadil na židli, kterou vzal od vedlejšího stolu.

„Vy jste Petr Třebovický?“ začal věcně.

„Ano.“

Voženil se nadechl, aby mu něco sdělil, ale pak to polkl, vydechl, odkašlal si a začal znovu. Lépe.

„Můžete mi říct, kde jste byl dnes zhruba mezi půl dvanáctou a dvanáctou?“

„Proč se ptáte?“ vyjekl Třebovický.

„Je to standardní otázka,“ odvětil Voženil komisně.

Třebovický se zmohl jen na nesrozumitelné zakoktání. Voženil si ho dlouze a bedlivě změřil. Něco v Třebovického reakci ho uspokojilo, takže najednou změnil tón: „Tady soudružka sekretářka říkala, že jste dopoledne obstarával pro podnik nějaké pochůzky…“ napověděl Třebovickému.

„Ano, byl jsem v bance a pak pro nějaké kancelářské potřeby,“ chytil se konečně Třebovický.

„Odešel jste v devět?“ Člověk by očekával, že Voženil vytáhne odněkud z kapsy zápisník, do kterého si už předtím poznačil, co říkala sekretářka, a kam si zapíše i Třebovického slova, ale on nic. Jen se potil a Třebovickému z něj bylo ještě větší horko.

„Ano.“

„A v kolik jste se vrátil?“

„Soudruhu, jestli mohu…“ ozval se od svého stolu Klásek. Mluvil servilním tónem, který měl vyhrazený pro hovor s autoritami nebo výše postavenými lidmi, a Třebovického i přesto, jak byl z toho esenbáka nečekaně vystresovaný, napadlo, že Miloš v tom vždycky uměl chodit. Oslovený soudruh pomalu ke Kláskovi stočil pohled.

„Ano?“

„Tady soudruh Třebovický dorazil zhruba o půl dvanácté. Vím to, protože jsem zrovna šel do závodní jídelny na oběd a…“

„A vy jste nešel na oběd?“

„No, já jsem dnes neměl… chuť,“ vysoukal ze sebe Třebovický. „To vedro, a pak — něco jsem pojedl ve městě…“ Přece mu teď nemohl říct, že o půl dvanácté na oběd nemohl jít už jen proto, že v tu chvíli byl někde úplně jinde.

„Proto vám to jednání v bance trvalo tak dlouho?“ pokračoval Voženil.

„No to jistě že ne. Měl jsem ještě nějaké vyřizování ve městě. No…“ nadechl se Třebovický a usmál se. „Znáte to, ne?“

„Ani ne,“ odpověděl Voženil zachmuřeně.

„Mohu se, soudruhu, zeptat, k čemu všechny ty otázky? Provedl jsem něco? Jel jsem vozem, ale neuvědomuji si, že bych spáchal nějaký přestupek…“

Voženil se mu podíval do očí a pak oslovil Kláska:

„Mohl byste nás nechat o samotě?“

Od té chvíle si toho už moc nepamatoval. Respektive nepamatoval si ten den jako souvislou, chronologicky a prostorově na sebe navazující akci. Nějak si vzpomenul, že se s tátou ocitl v nemocnici; otec ho provedl přeplněnou čekárnou jakéhosi oddělení, starý doktor jim oběma vyjádřil soustrast a pak Petrovi píchl injekci, díky níž byl po zbytek dne apaticky klidný a smířený a na vše reagoval poněkud opožděně, pokud vůbec. Další konkrétní vzpomínka se týkala až večera: Petr si ji vybavoval velmi přesně, ale nechápal, proč si pamatuje zrovna tohle. O půl osmé zastavila před domem číslo jedenáct na břehu Moravy ta smrdící pojízdná hromada rachotícího plechu, Kláskův žlutý Wartburg 353, který takhle ojetě vypadal, už když si ho Miloš před deseti lety nový koupil. Jeho majitel se vysoukal zpoza volantu, práskl dveřmi, až to na Moravě vyplašilo kačeny, a dlouze se zadíval na dům Třebovických. Po ulici se kolem domu tam a zpátky trousili lidé z celé čtvrti i z nedalekých Lazců, kteří doufali, že něco senzačního zahlédnou. Překvapující množství sousedů se také ten večer rozhodlo jít k protipovodňovému valu zjistit, zdali někde poblíž domu Třebovických nedošlo na unavené Moravě k nějaké hydrologické anomálii. Jenže esenbáci si všechno už dávno sbalili, jen na plotě povlával útržek policejní pásky. Kalná řeka se v mělkém korytě apaticky a lhostejně ploužila kolem a pohled na ni nenabízel nic vzrušujícího. Klásek chvíli otálel, pak zazvonil. O tři minuty později už stál se svým kolegou v otevřené brance. Třebovický ho nepozval dál, což Miloš v dané situaci jen přivítal.

„V podniku už to všichni vědí…“ začal Klásek a škrábal se na neoholené bradě.

Petr Třebovický neodpověděl.

„Upřímnou soustrast, Petře…“

„Hmm,“ zamručel pozůstalý. Klásek o injekci nevěděl, takže si jeho nemluvnost vysvětloval jako formu truchlení.

„V podniku říkali, že to… jako…“ Chtěl říct udělala tvá žena, ale vyslovit před ním to, co všichni s gustem probírali, neměl odvahu.

„Draha je v nemocnici,“ sdělil mu Petr nesouvisle.

„Já jen,“ vykoktal Klásek, „jen… Už jsi vypovídal na Bezpečnosti?“

„Jo.“

„A neříkal jsi jim něco jinýho…?“

„O čem?“

„O tom, kdys přišel do podniku.“

Ticho.

„No,“ pokračoval Klásek, „jde mi o to… že jo, přišels až o půl jedné.“

Petr stále mlčel.

„Nevěděl jsem, o co jde. Myslel jsem, že ti to helfne, když řeknu, žes přišel dřív.“

Ani teď Petr neodpověděl.

„No, kdyby esenbáci přišli na to, že jsem lhal… Měl bych s tím trable, že jo. A to nechci. Bůhví jestli na to dokonce není nějakej paragraf.“

„Na co?“ ozval se konečně Třebovický.

„No na lhaní při výslechu. Měl bych z toho trable. Tak jen chci vědět, jestli mám čekat nějakou pohromu, nebo jestli jsi…“

Třebovickému chvíli trvalo, než pochopil, o čem je řeč. Tohle je typický Miloš: vším chce proplout a s ničím si nezadat. „Neboj se,“ odpověděl mu apaticky. „Řekl jsem jim taky o půl dvanácté.“

„To je výborný. Já vím, že o nic nejde, že jo…“

Třebovický zase nereagoval.

„Nejde přece o nic, že jo? Tak by bylo zbytečný, kdybych z toho měl nějaký trable.“

Petr mlčel.

„Tak se, chlape, drž. Kdybys cokoliv potřeboval, ozvi se, jasný?“

„Díky, Miloši, kdyby něco, dám vědět. A s tím… s tím buď v klidu.“

„Fajn. Já netušil, oč jde. A chtěl jsem tě podržet, že jo.“

„Jasně, díky.“

Rozloučili se.

Miloš měl pravdu. Bylo by zbytečné říkat esenbákům kdy, co a jak. Nijak by jim to nepomohlo a on… on by si jen všechno zkomplikoval.

Jak se vracel domů, podíval se na okno v prvním patře vedlejšího domu, jediné, které na té straně shlíželo na předzahrádku Třebovických. Bez známky života. Záclona se ani nehnula. Květináč se zbědovanou pelargonií stál na svém obvyklém místě. I po všech těch letech si Petr pamatoval, jak ho to tenkrát pobouřilo a překvapilo.

Doma zasedala rodinná rada. Děti odjely a on se před půlhodinou (ale možná před hodinou nebo ještě dřív, Petr to nevěděl) spolu s Otou a tátou vrátil z nemocnice. Tam slovutnému panu doktoru Třebovickému, přes všechnu úctu k jeho osobě a zásluhám, řekli, že není žádoucí, aby zavazel na jednotce intenzivní péče, kde ležela jeho žena, a že ho zavolají, kdyby něco. Tak to řekli, „kdyby něco“. Petr se šel podívat na psychiatrii, ale k Draze ho kvůli probíhajícímu vyšetřování esenbák, který tam hlídal, odmítl pustit. V obývacím pokoji seděli všichni čtyři, Kryštof uvařil konvici čaje, což vzhledem k přetrvávajícímu vedru nikdo nepovažoval za zrovna šťastný nápad. V pokoji byl stín a mohutný starý nábytek z tmavého mahagonu ještě umocňoval ponurost večera. Petr si až po letech uvědomil, že to bylo naposledy, co takhle seděli všichni pohromadě. Soudržně. Jako rodina. Potom všechno skončilo. Bratři se takhle naposledy sešli po tátově pohřbu, ale to už si neměli co říct.

„Kryštofe,“ napadlo najednou Petra, „už Zuzanu vyslýchali?“

„Kdo?“

Ota hlasitě vzdychl. Nikdy neměl trpělivost s tím, co nazýval „bráchovou kolosální tupostí“.

„Esenbáci,“ řekl Petr.

„Ne,“ odvětil Kryštof. „Je v takovým šoku, že s ní Pavla musela do špitálu. Dali jí tam nějaký prášky nebo co.“

„Tak ať jim radši nic neříká.“

Ota pozvedl obočí a udiveně se na bratra podíval.

„O čem?“ zeptal se Kryštof.

„O ničem. Ať jen řekne, že byly nakoupit a nic jinýho.“

Ota se zachmuřil, ale nic neříkal.

„No dobře,“ připustil Kryštof, který nikdy s nikým o ničem zbytečně nediskutoval. „Bude to tak asi lepší než všechno zbytečně jitřit. Vždyť policajti už stejně všecko vědí.“

Ano, tehdy to bylo opravdu naposledy, kdy takhle spolu pohromadě seděli a něco sdíleli.

Mlčeli. Stejně tiše se do pokoje vkrádal srpnový večer a prodlužoval stíny. Stolu, čajníku, šálků a čtyř postav okolo. Táta zhrouceně seděl v čele. Petr, aniž o tom věděl, si užíval dobrodiní zklidňující injekce. Kryštof přikyvoval. Ota přemýšlel, co se to děje.

Nazítří se staly tři věci:

Nejprve přestala působit injekce. Už někdy kolem čtvrté hodiny ranní. Petra probudil táhlý zoufalý nářek. Chvíli mu trvalo, než pochopil, že je to on sám. Pak se všechno rozsypalo. Pak se on sám celý rozsypal.

Potom doktor z oddělení intenzivní péče splnil slib, že „kdyby něco“… Vlastně ne, byl to sám primář oddělení. Šlo přece o doktora Třebovického, tak se té smutné povinnosti ujal sám primář.

A navečer se k Petrově prosbě z předešlého dne připojil i Ota a důrazně Kryštofa vyzval, aby Zuzana policajtům vážně raději nic neříkala. Vůbec o ničem. Tenkrát se nad tím Petr nepozastavoval. Teď už ano.

Kapitola VIII.

„Vy tam u vás nemáte forenzního psychologa?“

„Máme,“ odpověděla Marie. „Ale psycholog mladší třiceti let ve mně nevzbuzuje důvěru.“

Kláru Šamberkovou to pobavilo. „Proč?“

„Neví nic o životě.“

„Tak se na postporodní depresi a laktační psychózu ptáš bezdětné staré panny,“ konstatovala Klára suše (jak bylo jejím zvykem) a dolila Marii do sklenky víno (protože jejich společným zvykem bylo navzájem si dolévat, v důsledku čehož se z málokterého ze svých častých přátelských posezení nad sklenkou vracely domů jinak než taxíkem).

„Já bych to formulovala jinak. Ptám se na to nejlepší psycholožky, co znám.“

„A že jich znáš!“

„Aby ses nedivila.“

Marie zanesla Kláře do její psychologické ambulance spis k případu a požádala ji, aby se na něj podívala, že to pozítří večer spolu proberou. Onen večer právě nastal, dlouholeté kamarádky seděly v obývacím pokoji Velké Sovy a za tichého doprovodu Dylanova Modern Times před sebe na stolek rozložily osahaný fascikl nadepsaný TŘEBOVICKÁ.

Klára Šamberková se poškrábala na hrbolaté bradě svého nevzhledného koňského obličeje a spustila: „Tenhle typ deprese vzniká z neschopnosti vyrovnat se s rolí matky, z nezvládnutí — většinou jen domnělého — péče o dítě, z vyčerpanosti. Matky mohou rezignovat, touží po návratu k životu bez dítěte, ale skutečně nevím, jestli je standardním projevem takovéhle deprese vražda. Na to bych se musela podívat do literatury.“

„Ale jsou matky vražednice,“ poznamenala Velká Sova.

„To ano. Jenže obvyklý rodičovský instinkt je chránit a bránit děti. Vrahové vlastních dětí většinou vykazují naprosté selhání esenciálních rodičovských instinktů. Zavraždit vlastní dítě je extrémní jednání. Osobně se domnívám, že se často jedná o reakci na nějakou vnější situaci. Mateřská deprese vzniká z přesvědčení o vlastním selhání a z únavy. Matka, co zavraždí vlastní dítě, velmi často stojí mimo obvyklé sociální struktury — jde o lidi duševně nemocné nebo narkomany. Častým motivem taky bývá pomsta partnerovi. Nebo taky třeba v afektu dítě umlátí, protože jí to v té chvíli připadá jako způsob, jak dítě utišit. I když tohle bývá většinou specifické pro muže, kteří se starají o dítě, co má jejich partnerka s jiným. Tahleta Drahomíra Třebovická nesplňuje uvedená kritéria. Vyrůstala v kompletní funkční rodině jako jedináček, měla vzdělání, těhotenství bylo plánované, na dítě se těšila a celý ten depresivní stav trval asi jen měsíc, protože dítěti začaly růst zoubky a ono na to velmi intenzivně reagovalo. Navíc chlapec často trpěl břišními kolikami. Podle otce byl také hodně lekavý. Osobně vidím tu Třebovickou jako úzkostlivou, přehnaně pečlivou matku, kterou trápilo, že péče o dítě neprobíhá podle jejích představ. Ale to je normální. Co vím za léta praxe, tak počet žen s takovým traumatem narůstá, zejména kvůli internetu a záplavě knih, jak být supermatkou. Matky porovnávají svou situaci s ilustračními fotografiemi dokonale načančaných rodin, kde jsou ženy vždy řádně upravené, děti šťastné a usměvavé a domácnosti jak z katalogu nábytkářské firmy. A to pak srovnají s obrazem v zrcadle a pohledem na vlastní obývák, kde její andílek za hlasitého řevu tříská plastovým kladívkem do konferenčního stolku.“

Marii to pobavilo. „Takže ona podle tebe není vražednice?“ zeptala se po chvíli, když se opět soustředila na případ.

„Za prvé — nejsem forenzní psycholožka. Za druhé — pracuji jen s informacemi z druhé ruky. Ale podle mě teda není.“

„A co ta sebevražda?“

Klára pokrčila rameny. „Oproti převládajícímu laickému názoru rozhodně nezastávám názor, že v takovém případě lze sebevraždu vnímat jako přiznání.“

Pauza na víno.

„I kdyby vraždila,“ pokračovala Klára, „tak by taková matka vraždila v afektu. Třískla by s dítětem o zem. Vyhodila by ho z okna…“

„Ježíši… jak o tom můžeš tak mluvit?“ vydechla Marie.

„Každopádně — uříznout děcku hlavu cirkulárkou… Koho by to napadlo? Copak ženská umí zacházet s cirkulárkou? Já bych ani nevěděla, jak se to zapíná. Chci tím říct — tohle napadne někoho, kdo s cirkulárkou pracuje, je na ni zvyklý, člověka, pro kterého to je přirozený nástroj jako nůž nebo kladivo. Máte v tom případu někoho takového?“

„Ne.“

Klára přikývla. Potom obě upily. „Prostě, když nemůžeš utišit dítě, nejdeš si zapnout cirkulárku,“ dodala psycholožka.

„Jakej je teda podle tebe motiv pro něco takovýho?“

„Zuřivá nenávist. Současně si myslím, že vrah neměl s dětmi zkušenost, minimálně ne s takhle malými. Proto zvolil takový způsob. Jako kus dřeva — vžruuum…“ vysvětlila Klára s gestem, jako by v rukou držela poleno a půlila jej na kotoučové pile. „Nebyla to pro něj lidská bytost. Normálního člověka by to nenapadlo. Ale ten vrah nebral mimino jako lidskou bytost, spíš jako jakýsi lidský polotovar. Takhle uvažují lidi, co pohazují štěňata do škarpy u silnice nebo do popelnic. Pro ně to nejsou živí tvorové, jen jakési hromádky svalů a kostí, které vyměšují. Někdo se zkrátka chtěl dítěte zbavit, protože ho nějak omezovalo, obtěžovalo, rušilo. To provedení je klíčové. Ten člověk je bezcitný, ale efektivní. Rychle, účinně a svým způsobem vlastně i bezbolestně. Vžruuum. Jak dlouho může trvat přeříznout dětský krček cirkulárkou? Vteřinu? Dvě? Vžruuum. A můžu jít domů.“

„Právě jsi mi poskytla profil vraha,“ řekla Marie. Současně však věděla, že jí to moc nepomůže. Aspoň zatím.

Kapitola IX.

Tři čtvrtě na deset v noci. Marie rozsvítila stolní lampu nad svým psacím stolem. Vždy se na něm snažila udržovat pořádek, nicméně setrvale mu dominovala tlustá, pořádně ohmataná kniha s českými překlady textů Boba Dylana. Poslední dny jí na stole dělal společnost spis případu TŘEBOVICKÁ . Na vedlejším stolku měla svůj nový gramofon, vedle něj sadu čtvercových policových dílů z  IKEA naplněnou elpíčky. Marie se v matném světle zahleděla na sbírku desek, pak z police vytáhla kartonovou krabici Another Self-Portrait , z ní vyjmula první desku a tu opatrně položila na talíř svého krásného švýcarského gramofonu. Pokaždé když na ten zázrak dokonale reprodukovaného zvuku pohlédla, chápala lidi, v nichž technické výrobky vyvolávají estetické vytržení. Natáhla se pro sluchátka, zapojila je do věže, kterou používala jako zesilovač, a pustila gramofon. Seděla za stolem, čekala, až se ozve lehké lupnutí jehly, dosednuvší na kraj desky, neopakovatelný šelest úvodních prázdných drážek následovaný jemnou Dylanovou kytarou, a pak před sebe znovu rozložila spis. Ještě ho párkrát pročtu a budu ho znát nazpaměť, pomyslela si. Major Voženil se svým týmem odvedli administrativně bezchybnou práci, nic neopomněli. Přesto Mariin pocit, že řešení, k němuž došli, není správné, pomalu přecházel v jistotu. Až na ten účelový zkrat s otisky všechno sedělo, vše souhlasilo a zapadalo do sebe, jenže Marie odmítala připustit, že by Draha Třebovická položila své jediné dítě na plotnu cirkulárky, zapnula motor a pak vžruuum , jak to předvedla Klára, a potom by si jen tak sedla na zem a tiskla mrtvolku k mlékem nalitým prsům. Marie dobře věděla, že jsou matky, které dokážou zabít své dítě. Jenže ne na cirkulárce. Draha Třebovická jako vražedkyně je přímočaré řešení, správné pouze na první pohled, správné jen tehdy, když veškeré vyšetřování řídí muži, kteří vůbec nechápou, co cítí matka ke svému dítěti, správné jen tehdy, když nevezme v potaz svědectví Hanky Kolihové. To dopoledne se na dvoře domu Třebovických objevil někdo cizí. Nebyl to přízrak ani vodník. Hana tenkrát spatřila vraha. Co Hana viděla a slyšela? Muž vzal dítě z kočárku. Kam ho nesl? Do dvora? Proč? Potom dítě zaplakalo. Muž jej zabil. Možná to však ani nebyl jeho záměr. Kdyby nezaplakalo, žilo by? Šlo o nezdařený únos? Útok pedofila? Co se stalo: Lukášek zaplakal. Draha vyšla ven a našla dítě mrtvé. Slyšela to Hana. Může se na její svědectví spolehnout? Ano, může.

Marie znovu prostudovala časový rozpis, pořízený samým Vitoušem. Viktorovi věřila. Znala ho a nepochybovala, že odvedl natolik bezchybnou práci, jak jen to bylo pod Voženilovým vedením možné, i když jako eléva si ho představit nedovedla.

10.50 Třebovická Anežka s nezletilými vnučkami odešla na nákup.

11.05 Dorazily do nedaleké prodejny smíšeného zboží Pramen.

11.20 Třebovická Anežka spolu s nezletilými opouští prodejnu; hádka s nezletilou Třebovickou Magdalénou před prodejnou.

11.25–11.35 (cca) Podle výpovědí občanů Bláhy a Strejčka Třebovická Draha vyběhla z domu č. p. 11 na ulici a vběhla na dvůr č. p. 13 a následně se zase vrátila zpět.

11.45 Návrat Třebovické Anežky s nezletilou Třebovickou Zuzanou domů; nález zavražděného a jeho matky.

Otázku, kterou nastolila Klára Šamberková, si Marie sama položila ještě před večerní vinnou debatou s psycholožkou. Jak dlouho to může trvat? Ono vžruuum s dětským krčkem. Marie naštěstí věděla, že se má na koho obrátit. Šéf forenzních specialistů doktor Kaplan měl otázky takového typu rád, protože je chápal jako výzvu, jako test vlastních vědeckých schopností a tvůrčího uvažování. Dala mu kopie zpráv a forenzní dokumentace z roku 1987 a požádala ho, aby se podíval, zda jeho předchůdci neudělali nějakou chybu. Včera jí Kaplan zavolal: forenzní šetření shledal bezchybným a pozval ji na praktickou demonstraci — nikoliv však do svého laboratorního království, ale do jednoho z olomouckých stolařství, kde mu ve skladu zapůjčili kolébkovou okružní pilu. Velká Sova stála spolu s Kaplanem ve studené hale bez oken, osvícené nepříjemným nazelenalým světlem, mezi vysokými regály plnými špalků, prken, desek, planěk a lišt.

„Omlouvám se, že jsem vás táhl až sem,“ řekl a ukázal na pilu, „ale ta mrcha váží sto šedesát kilo a přišlo mi zbytečné shánět lidi, abych to stěhoval k nám a zase zpátky.“ Pak Marii šokoval. Velká Sova si už zvykla, že se v jeho velké kudrnaté hlavě rodí neortodoxní nápady, ale tohle jí připadalo moc i na kaplanovská měřítka: z igelitové tašky vytáhl chlazeného staženého králíka, čerstvého, zakoupeného na farmářském trhu — jak Velkou Sovu hrdě informoval, jako by tím jeho pokus získal skutečně vědecký ráz.

„Není to samozřejmě úplně přesné, ale jako názorná ukázka to stačí,“ řekl Kaplan téměř omluvně (bůhví jestli se pro demonstraci nepokoušel někde sehnat půlročního kojence, napadlo Marii), spustil motor pily, položil králíka na sklopný pilový stůl a názorně předvedl to, co Klára vyjádřila citoslovcem vžruuum . Králík pro pilu nepředstavoval žádný problém, nic, s čím by si její zuby a rychlé otáčky nedokázaly poradit. Elektrický motor tiše monotónně hučel a jen v okamžiku, kdy se kotouč zařízl do páteře, pila hvízdla a motor na vteřinu zvýšil úsilí pro udržení otáček. Marii z toho zvuku přejel mráz po zádech.

„Vidíte, je to hned…“ řekl Kaplan a strčil dvě půlky králíka zpátky do sáčku. „Koupili jsme ho s kolegou Purem napůl,“ dodal na vysvětlenou. Marie jen mlčky přikývla. Uvědomila si, že pokud člověk umí s takovým strojem zacházet, je pak taková vražda vlastně velmi snadná. Klára to pojmenovala přesně — vrah pracoval rychle a efektivně. Vžruuum .

Takže tu máme tři základní otázky, uvažovala Velká Sova za doprovodu Boba Dylana.

Číslo jedna: Kde byl vrah ve chvíli, kdy Draha Třebovická vyšla na dvůr? Jak se dostal ze dvora? Na ulici nevyšel. Hanka ho z okna verandy znovu neviděla. Neodešel ani zahradou, protože tam by ho viděli ti dělníci. Ani to nemohl vzít přes plot k sousedům. Marie znovu prolistovala zprávy forenzních techniků. Ne. Nic. Záhony kolem zdi k sousednímu dvoru nedotčeny. Oka nového drátěného plotu neporušená. Pokud vrah zmizel přes plot k sousedům, musel nejspíš přeletět, protože po sobě nezanechal žádné stopy. Schoval se v domě? Pokud ano, kde? Pokud ano, jak to, že na něj nenarazila Draha, když šla dolů?

Číslo dvě: Proč dítě zabil? Jaký může mít člověk motiv k tomu uříznout miminu hlavičku na cirkulárce?

Číslo tři: Proč cirkulárka? Klára to pojmenovala přesně. Když jste matka v hysterickém afektu, nenapadne vás uříznout děcku hlavu na cirkulárce. To ani netušíte, že něco jako cirkulárka existuje. To ani nedokážete takové slovo vyslovit. Způsob provedení nás vede k vrahovi.

Počet otázek: tři. Počet odpovědí: nula. Voženil se těmto otázkám vyhnul tím, že za pachatele označil Drahu Třebovickou. Ona na to musí jít jinak.

Hana jí řekla, že Draha Třebovická kvůli něčemu vyběhla ven. Ve spisu to potvrzují výpovědi sousedů…

Deska dohrála, a protože gramofon neměl automatické vypínání, Marie jej zastavila, ale druhou stranu už nepustila. Ne, teď se musím soustředit… řekla si a šla se do kuchyně napít vody. I Vitouš to má ve svém časovém harmonogramu, přemýšlela cestou. Draha Třebovická v jednu chvíli vběhla do dvora sousedního domu.

Proč?

Marie se vrátila se sklenkou vody ke svému stolu a rychle prošla výpovědi všech lidí ze sousedství, kteří byli v době před vraždou doma. Šlo jen o dvě důchodkyně, ale s žádnou z nich Draha nemluvila. Tak, teď to Marie našla. Tady udělal major Voženil chybu. Draha od smrti svého syna nepromluvila, té se na to nikdo neptal.

Takže proč? Co ji přimělo běžet k sousedům?

Hana tvrdila, že Lukáška něco vyrušilo. Co? Pak ovšem spal dál. Draha se vrátila domů. Potom se na scéně objevil „vodník“, jak ho popsala Hana. Připusťme, že „vodník“ je vrah. Vzal dítě, odnesl ho a na cirkulárce udělal ono vžruuum . A zase: Proč? Kde se tam vzal? A kam se pak poděl?

Marie hleděla na spis případu TŘEBOVICKÁ rozložený na stole. Voženil udělal chybu a ona na ni přišla. Ale těch chyb mohlo být víc. Koho Voženilovi lidé vyslýchali? Ve svém zápisníku nalistovala volnou stránku a začala psát seznam: Ty tři holky. Tři dělníky chystající stavbu rodinného domu v bývalé zahradě Třebovických. Sousedy Bláhu a Strejčka, kteří spolu mluvili na ulici před domem Třebovických. Důchodkyně Strejčkovou a Sypalovou z vedlejšího domu č. p. 9. Z domu č. p. 13 mluvili s Blechou, Švestkovou, Růžkem a Fazekašovými. Ostatní v době vraždy nebyli doma. Nemluvili s Drahou Třebovickou, protože ta na žádné otázky nereagovala. Ani se starou paní Třebovickou, která zemřela na infarkt.

S kým o případu mluvila Marie? S kolika svědky mluvila ona? Petr Třebovický nebyl svědek. Vitouš jí popsal místo činu. A vtom jí to došlo. Chyba číslo dvě. Rychle, nedočkavě prolistovala spis. A pak ještě jednou. Ne, nepřehlédla to. Byl tam ještě jeden svědek. A toho nikdo nevyslýchal.

Čtvrt na jedenáct.

Marie se podívala na mobil na stole. Váhala. Bude Vitouš spát? Bude už zlitý tak, že ani nedokáže mluvit? Bude si to vůbec pamatovat? Nedozví se to, pokud nezavolá. Byla příliš rozčilená a věděla, že by to do zítřka nevydržela, nespala by a jen netrpělivě čekala na ráno…

Vyzváněcí tón.

„Jéžiš… co je?“ zahučel do telefonu Vitouš.

„Vzbudila jsem tě?“ ozvala se Marie omluvně.

„Co se děje?“ ignoroval Vitouš její otázku.

„Vzpomínáš si, říkals, že esenbáci byli na místě tak rychle, protože jeli někoho sbalit, že?“

„Prokristapána! Víš, kolik je hodin? Nepočkalo by to do rána?“

„Ne. Je to tak?“

„Jo.“

„A toho člověka jste tenkrát vyslýchali?“

Ticho. Marie slyšela, jak Vitouš hlasitě dýchá.

„Marie,“ ozval se konečně, „je to pětadvacet let. Jak si to mám pamatovat? Máš u sebe ten spis, tak se podívej.“

„Tam to není.“

Marie si představila, jak to i čerstvě probuzenému Vitoušovi s vyšší hladinou alkoholu v krvi právě došlo. Další pauza. Marie čekala. „Aha,“ řekl Vitouš. „No… Hele, stejně… Zavolej mi zítra, proberem to. Já si to fakt nepamatuju…“

A to bylo vše.

Marie nevěděla, má-li se cítit zklamaně, nebo ne. Co vlastně čekala? Po pětadvaceti letech… Pustila si druhou stranu první desky Another Self-Portrait . Uklidnila se, začala se znovu soustředit. Vezme si prášek na spaní a půjde si lehnout, zítra se na celou věc podívá čerstvýma očima. O co se vlastně snažím? napadlo ji. Co vlastně čekám, že objevím, teď, po všech těch letech? Pro koho to vlastně dělám? V tom měla jasno. Pro zoufalou mladou ženu, které zavraždili dítě, a pak z toho obvinili ji. Dylanova hudba jako vždy živila její imaginaci… Marie poslouchala gramofon, seděla za stolem a představila si, co se tenkrát stalo. Draha Třebovická schází po schodech dolů, vejde na dvůr, vidí otevřené dveře kůlny a v nich na zemi pohozené… To neuvěřitelné zoufalství, ta hrůza! Draha si tiskne své dítě na prsa, snad se ještě snaží i spojit obě části k sobě, tak ochromená děsem, že nedokáže nic jiného než tam sedět a němě zírat před sebe. A pak chce jen umřít, protože když někdo vašemu půlročnímu dítěti uřízne hlavu, prostě už nechcete dál žít… Bylo jí jedno, že z té smrti viní ji, protože teď — teď už na ničem nezáleželo. Marie vstala a šla se do kuchyně napít. Věděla, proč to dělá. Její záměr byl iracionální, sentimentální a jistě také patetický, Marie si to dokázala přiznat. Prostě jen chtěla, aby Draha Třebovická přestala být vnímána jako pachatelka, protože ona byla další obětí.

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .