Letopisy Narnie

Stříbrná židle

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.fragment.cz

www.albatrosmedia.cz

C. S. Lewis

Narnie – Stříbrná židle – e-kniha

Copyright © Fragment, 2016

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována bez písemného souhlasu majitelů práv.

Kapitola 2
Jill dostane úkol

Lev se na Jill ani nepodíval. Vstal a naposledy foukl. Poté, jako by byl spokojen se svým dílem, se otočil a pomalu odkráčel zpátky do lesa.

„To se mi určitě zdá, je to sen, je to jen sen,“ opakovala si Jill. „Za chvilku se vzbudím.“ Ale nebyl to sen a neprobudila se.

„Kéž bychom na tohle strašné místo nikdy nepřišli,“ řekla Jill. „Scrubb o tom určitě nevěděl o nic víc než já. Nebo jestli ano, tak neměl právo mě sem tahat a vůbec mě nevarovat, jak to tady vypadá. Není to moje vina, že z té skály spadl. Kdyby mě nechal být, nikomu se nic nestalo.“ Znovu si vzpomněla na to, jak Scrubb vykřikl, když padal, a rozplakala se.

Pláč je svým způsobem dobrý, dokud trvá. Jenže dřív nebo později musíte přestat, a pak se stejně musíte rozhodnout, co dělat. Když Jill přestala plakat, zjistila, že má strašnou žízeň. Ležela předtím tváří k zemi, a tak se teď posadila. Ptáci přestali zpívat a bylo úplné ticho, až na jeden slabý vytrvalý zvuk, který zřejmě přicházel z dost velké dálky. Pozorně poslouchala a byla si skoro jistá, že to je zvuk tekoucí vody.

Jill vstala a hodně pečlivě se kolem sebe rozhlédla. Po lvu nebylo ani památky, ale kolem bylo tolik stromů, že mohl být klidně docela blízko, aniž by ho viděla. Ostatně tu mohlo být i několik lvů. Měla už ale hroznou žízeň, a tak sebrala odvahu jít tu tekoucí vodu hledat. Šla po špičkách, kradla se opatrně od stromu ke stromu a na každém kroku se zastavovala, aby se rozhlédla.

V lese bylo takové ticho, že nebylo obtížné poznat, odkud zvuk přichází. Každým okamžikem byl zřetelnější a mnohem dřív, než doufala, vyšla na mýtinu a uviděla potok – lesklý jako sklo a pospíchající trávou, vzdálený od ní jen co bys kamenem dohodil. Třebaže při pohledu na vodu dostala desetkrát větší žízeň, než měla předtím, nerozběhla se vpřed a nenapila se. Stála bez hnutí jako zkamenělá a s otevřenými ústy. A měla k tomu dobrý důvod – na bližším břehu potoka totiž ležel ten lev.

Ležel s hlavou zvednutou a s oběma předními tlapami před sebou jako ti lvi, které znala z Trafalgar Square. Okamžitě poznala, že ji viděl, protože se jí chvilku díval rovnou do očí a pak pohled odvrátil – jako by ji dobře znal a nijak zvlášť si jí nevážil.

„Když uteču, hned mě chytí,“ myslela si Jill. „A když půjdu dál, vlezu mu rovnou do tlamy.“ Stejně by se byla nedokázala pohnout, i kdyby chtěla, a nemohla ze lva spustit oči. Jak dlouho to trvalo, to si nebyla jistá; připadalo jí to jako celé hodiny. Žízeň už byla tak strašná, až měla skoro pocit, že by jí nevadilo, kdyby ji lev sežral, jen kdyby předtím dostala doušek vody.

„Jestli máš žízeň, můžeš se napít.“

Byla to první slova, která slyšela od chvíle, kdy na ni na kraji skály mluvil Scrubb. Chvilku se rozhlížela kolem a přemýšlela, kdo to řekl. Když tu se ten hlas ozval znovu: „Jestli máš žízeň, pojď a napij se,“ a pak si samozřejmě vzpomněla, jak Scrubb říkal, že v tom jiném světě zvířata mluví, a uvědomila si, že to promluvil lev. Ostatně tentokrát i viděla, jak se jeho ústa pohnula, ale ten hlas nezněl jako lidský. Byl hlubší, nespoutanější a silnější – byl to takový těžký zlatý hlas. Neznamenalo to, že by se bála míň než předtím, jen se teď bála trochu jinak.

„Ty nemáš žízeň?“ zeptal se lev.

„Umírám žízní,“ odpověděla Jill.

„Tak pij,“ pobídl ji lev.

„Můžu – smím – nevadilo by ti jít na chvíli pryč?“ zeptala se Jill.

Lev na to odpověděl jen pohledem a velice tichým zavrčením. A jak tak Jill hleděla na jeho mohutné nehybné tělo, uvědomila si, že by mohla stejně dobře požádat celou horu, aby se kvůli ní o kus posunula.

Z toho nádherného zurčení potoka se div nezbláznila.

„Slíbíš, že – že mi nic neuděláš, když půjdu?“ zeptala se Jill.

„Neslibuji nic,“ odpověděl lev.

Jill už měla takovou žízeň, že udělala krok dopředu, aniž si to uvědomila.

„A jíš holčičky?“ zeptala se.

„Pohltil jsem dívky a chlapce, ženy a muže, krále a císaře, města a říše,“ odpověděl lev. Neříkal to chlubivě ani omluvně ani vztekle. Prostě to řekl.

„Já si netroufnu jít se napít,“ namítla Jill.

„Tak umřeš žízní,“ odpověděl lev.

„No nazdar,“ udělala Jill další krok dopředu. „Tak to budu asi muset najít jiný potok.“

„Žádný jiný potok tu není,“ řekl lev.

Jill vůbec nenapadlo, že by neměla lvu věřit – to by nenapadlo nikoho, kdo spatřil jeho vážnou tvář – a znenadání se rozhodla. Bylo to to nejhorší, co kdy musela udělat, ale došla k potoku, klekla si a začala rukou nabírat vodu – byla to ta nejchladnější a nejvíc osvěžující voda, jakou kdy okusila. Nebylo potřeba jí pít moc, protože uhasila žízeň okamžitě. Než ji ochutnala, byla rozhodnutá od lva prchat, jen co se napije. Nyní si ale uvědomila, že by to byla ta nejnebezpečnější věc, jakou by mohla udělat. Vstala a stála tam se rty ještě vlhkými vodou.

„Pojď sem,“ řekl lev. A ona musela jít. Stála už skoro mezi jeho předními tlapami a dívala se mu přímo do tváře. Dlouho to ale nevydržela a sklopila oči.

„Lidské dítě,“ řekl lev, „kde je chlapec?“

„Spadl ze skály,“ řekla Jill a dodala: „Pane“. Nevěděla, jak jinak by ho oslovila, a připadalo jí drzé neříkat mu nijak.

„A jak se to stalo, lidské dítě?“

„Snažil se mě chytit, abych nespadla, pane.“

„A proč jsi byla tak blízko u okraje, lidské dítě?“

„Předváděla jsem se, pane.“

„To je velice dobrá odpověď, lidské dítě. Už to nikdy nedělej. A teď,“ (lev se poprvé začal tvářit o něco méně přísně), „věz, že chlapec je v bezpečí. Odfoukl jsem ho do Narnie. Ale tvůj úkol bude těžší kvůli tomu, co jsi udělala.“

„Prosím, jaký úkol, pane?“ zeptala se Jill.

„Úkol, kvůli němuž jsem vás sem přivolal z vašeho světa.“

Tohle Jill vůbec nechápala. „Plete si mě s někým jiným,“ napadlo ji. Neodvážila se to lvu říct, ačkoli si pomyslela, že z toho všeho bude strašný zmatek, když to neudělá.

„Vyslov, co si myslíš, lidské dítě,“ pobídl ji lev.

„Říkala jsem si – totiž – nemůže to být nějaký omyl? Mě a Scrubba totiž nikdo nevolal. To my jsme sem chtěli. Scrubb říkal, že musíme požádat – někoho – to jméno jsem neznala – a že ten někdo nás sem možná pustí. A tak jsme to udělali, a pak jsme našli dveře otevřené.“

„Nebyli byste mě volali, kdybych já nevolal vás,“ opravil ji lev.

„Tak to ty – to vy jste ten někdo, pane?“ podivila se Jill.

„Jsem. A teď poslyš svůj úkol. Daleko odtud, v zemi Narnii, žije starý král, který je smutný, protože nemá žádného prince své krve, který by se stal králem po něm. Nemá dědice, protože jeho jediný syn mu byl před lety uloupen, a nikdo v Narnii neví, kde princ je a zda vůbec ještě žije. Ale on žije. Svěřuji ti tento úkol – hledej toho ztraceného prince tak dlouho, dokud ho nenajdeš a nepřivedeš do otcovského domu, nebo dokud při jeho hledání nezahyneš, nebo dokud se nevrátíš do svého vlastního světa.“

„A jak to mám udělat, prosím?“ zeptala se Jill.

„Povím ti to, dítě,“ kývl lev. „Toto jsou znamení, jimiž tě na tvé výpravě povedu. První: jakmile chlapec Eustace vkročí do Narnie, potká starého a drahého přítele. Musí toho přítele okamžitě pozdravit – když to udělá, dostane se vám oběma účinné pomoci. Druhé: musíte putovat ven z Narnie na sever, až narazíte na trosky města dávných obrů. Třetí: na kameni v tom zničeném městě narazíte na nápis a musíte se řídit tím, co vám nápis sdělí. Čtvrté: ztraceného prince poznáte (jestli ho najdete) podle toho, že z osob, které na svých cestách potkáte, bude on první, kdo vás požádá, abyste něco učinili v mém jménu – ve jménu Aslanově.“

Zdálo se, že lev domluvil, a Jill měla pocit, že by měla něco říct. Řekla tedy: „Děkuju mockrát. Už vím.“

„Dítě,“ řekl Aslan mnohem laskavějším hlasem, než jakým do té chvíle mluvil, „možná to nevíš tak dobře, jak si myslíš. Prvním krokem je: pamatovat si. Zopakuj mi ve správném pořadí ta čtyři znamení.“

Jill se o to pokusila, ale nepovedlo se jí to úplně správně. Lev ji tedy opravil a přiměl ji opakovat je znovu a znovu, dokud je nedokázala přeříkat bezchybně. Byl při tom velice trpělivý, a tak když skončili, sebrala Jill odvahu a zeptala se:

„A prosím, jak se dostanu do Narnie?“

„Na mém dechu,“ řekl lev. „Odfouknu tě na západ světa, jako jsem odfoukl Eustace.“

„Stihnu mu včas povědět to první znamení? Ale ono na tom asi nezáleží. Jestli uvidí starého přítele, tak si s ním přece určitě půjde promluvit, ne?“

„Nebudeš mít času nazbyt,“ řekl lev. „Proto tě musím poslat hned. Pojď. Jdi přede mnou na okraj skály.“

Jill si velmi dobře uvědomovala, že není-li času nazbyt, je to její vina. „Kdybych nedělala hlouposti, letěli bychom tam se Scrubbem spolu. A byl by všechny ty pokyny slyšel stejně jako já,“ myslela si. Udělala tedy, co jí lev nakázal. Bylo to dost děsivé, jít zpátky k okraji skály, zvlášť když lev nešel s ní, ale za ní – a jeho měkké tlapy nedělaly vůbec žádný hluk.

Dříve, než se stačila k okraji přiblížit, hlas za ní řekl: „Zastav se. Za chvilku fouknu. Ale připomínám ti, pamatuj, pamatuj, pamatuj na znamení. Opakuj si je, když se ráno vzbudíš a než večer usneš, a také když se vzbudíš uprostřed noci. A ať se ti stanou sebedivnější věci, nenech se ničím rozptýlit a řiď se znameními. A ještě varování. Zde na vrcholu hory jsem k tobě hovořil jasně. Dole v Narnii to nebudu dělat často. Tady nahoře je čistý vzduch a tvoje mysl je jasná – když klesneš dolů do Narnie, vzduch zhoustne. Dej si dobrý pozor, aby tvou mysl nezmátl. Ta znamení, která ses tu dozvěděla, nebudou vůbec vypadat tak, jak čekáš, až se tam s nimi potkáš. Proto je tak důležité, abys je znala nazpaměť a nedbala na to, jak se co jeví. Pamatuj si znamení a věř znamením. Na ničem jiném nezáleží. A teď, dcero Evina, sbohem.“

Hlas ke konci řeči utichal a náhle se vytratil docela. Jill se ohlédla. Ke svému ohromení uviděla, že skála je už víc než sto metrů za ní a lev sám je jen zlatou jiskřičkou na jejím kraji. Zatínala zuby a svírala pěsti, jak se připravovala na strašný náraz lvího dechu – ale ve skutečnosti byl ten dech tak jemný, že si ani nevšimla okamžiku, kdy opustila zemi. Stovky a stovky metrů pod ní nebylo nic než vzduch.

Jen na vteřinku pocítila strach. Především byl svět pod ní tak strašně daleko, že se zdálo, jako by s ní neměl vůbec nic společného. A kromě toho, vznášet se na lvím dechu bylo úžasně pohodlné. Zjistila, že může ležet na zádech nebo na břiše a otáčet se, jak se jí zachce, jako to jde dělat ve vodě (když to člověk opravdu dobře umí). A protože se pohybovala stejnou rychlostí jako dech, nebyl tam ani vítr a vzduch jí připadal krásně teplý. Vůbec to nebylo jako v letadle, protože neslyšela žádný hluk a necítila chvění. Kdyby Jill někdy letěla v balónu, možná by řekla, že to bylo něco takového – jenže mnohem lepší.

Když se ohlédla, poprvé skutečně uviděla, jak veliká je hora, kterou opouštěla. Napadlo ji, proč tak obrovská hora není pokrytá sněhem a ledem – „ale v tomhle světě je nejspíš všechno jinak,“ pomyslela si Jill. Letěla tak vysoko, že když se podívala dolů, nerozeznala ani to, jestli letí nad zemí nebo nad vodou, ani jakou rychlostí se pohybuje.

„Propána – znamení!“ lekla se náhle Jill. „Měla bych si je zopakovat.“ Na okamžik se jí zmocnila panika, ale zjistila, že je pořád ještě dokáže přeříkat správně. „Všechno je v pořádku,“ oddechla si spokojeně a natáhla se na vzduch jako na pohovku.

„No to snad není pravda,“ řekla si Jill o několik hodin později, „já jsem usnula. Spala jsem ve vzduchu. To by mě zajímalo, jestli se to už někdy někomu stalo. Nejspíš ne. Ale vlastně – Scrubbovi nejspíš ano. Na stejné cestě chvíli přede mnou. Podívám se tedy, jak to vypadá dole.“

Dole to vypadalo jako obrovitá, hodně temně modrá pláň. Nebyly vidět žádné kopce, ale přes pláň se pomalu pohybovaly dost velké bílé věci. „To jsou určitě mraky,“ pomyslela si. „Ale mnohem větší než ty, co jsem viděla ze skály. Asi jsou větší, protože jsou blíž. Nejspíš klesám. Protivné slunce.“

Slunce, které na počátku cesty stálo vysoko nad její hlavou, jí teď svítilo do očí. Znamenalo to, že klesá ve směru, kterým letěla. Scrubb měl docela pravdu, že Jill (jak je to s děvčaty obecně, to nevím) se ve světových stranách moc nevyzná. Jinak by totiž věděla, že když jí slunce začíná svítit do očí, pohybuje se skoro přímo k západu.

Jak se tak dívala na modrou pláň pod sebou, povšimla si po chvíli, že se na ní občas objevují tečky jasnější, světlejší barvy. „To je moře!“ uvědomila si Jill. „A tohle jsou nejspíš ostrovy.“ Bylo to tak. Možná by byla dost žárlila, kdyby tušila, že některé z těch ostrovů viděl Scrubb z paluby lodi a že na nich dokonce přistál; ale o tom nevěděla nic. Ještě později rozeznala, že na modré ploše jsou nějaké vrásky. Ty malé vrásky by byly ve skutečnosti veliké vlny na oceánu, kdyby byl člověk dole mezi nimi. Náhle se přes celý obzor objevila tlustá temná čára, která tmavla a zvětšovala se přímo před očima. To byla první známka toho, jak obrovskou rychlostí vlastně letí. Pochopila, že ta tloustnoucí čára musí být pevnina.

Po její levici (protože vál jižní vítr) se náhle objevil veliký mrak a hnal se k ní, tentokrát ve stejné výšce, v jaké byla sama. A než se vzpamatovala, vletěla přímo do té chladné vlhké mlhy. Zajíkla se, ale byla v mraku jen chviličku. Vynořila se do slunečního světla, zamrkala a zjistila, že má mokré šaty. (Měla na sobě sako a svetr a krátké kalhoty a punčochy a pořádné boty – v Anglii byl totiž blátivý den.) Vynořila se z mraku níž, než když do něj vlétla, a hned nato si všimla něčeho, co asi měla čekat, ale co ji překvapilo a šokovalo. Byly to zvuky. Až do té chvíle se pohybovala v naprostém tichu. Teď poprvé slyšela hukot vln a křik racků. A také ucítila vůni moře. Už se nedalo přehlédnout, jakou rychlostí se pohybuje. Sledovala, jak do sebe dvě vlny s plesknutím narazily a jak mezi nimi vystříkla pěna, ale než si stačila uvědomit, co vidí, bylo to všechno sto metrů za ní.

Pevnina se rychle přibližovala. Hluboko ve vnitrozemí spatřila hory – jiné, bližší, měla i po své levici. Viděla zátoky a mysy, lesy a pole, dlouhé písečné pláže. Hluk vln narážejících na pobřeží byl každým okamžikem silnější a přehlušoval ostatní zvuky moře.

Náhle se přímo před ní pevnina rozdvojila. Jill se blížila k ústí řeky. Byla teď velice nízko, jen pár metrů nad vodou. Špička vlny jí narazila do nohy a vzhůru vystříkla pořádná sprška pěny, která ji zmáčela skoro až k pasu. Ztrácela na rychlosti. Od řeky se začala snášet nad břeh po své levici. Bylo tu tolik věcí, které stály za povšimnutí, že je všechny sotva stačila vnímat: rovný zelený trávník, loď tak jasně barevná, že vypadala jako obrovský šperk, věže a hradby, praporce třepetající se ve vzduchu, dav lidí, pestré šaty, zbroj, zlato, meče, zvuk hudby. Všechno se to ale slévalo dohromady. První, co rozeznala jasně, bylo, že přistála a stojí pod korunami malé skupinky stromů u řeky, a že jen kousek od ní stojí Scrubb.

Nejprve ji napadlo, že Scrubb vypadá hrozně špinavě, neupraveně a vůbec ošuntěle. A druhá její myšlenka byla: „Já jsem tak strašně mokrá!“

Kapitola 3
Král odplouvá

Scrubb vypadal tak ukoptěně (Jill ostatně také, jen kdyby se viděla) hlavně ve srovnání s nádherou, která je obklopovala. To bych měl raději hned popsat.

Průrvou v horách, které Jill zahlédla daleko ve vnitrozemí, když se blížila k pevnině, se linulo červené světlo zapadajícího slunce na rovný trávník. Za trávníkem se tyčil hrad s mnoha věžemi a vížkami a jeho korouhvičky se leskly na slunci – byl to ten nejkrásnější hrad, jaký Jill kdy viděla. Na bližší straně bylo nábřeží z bílého mramoru a k němu byla připoutaná loď. Byla to veliká loď s vysokou příďovou i záďovou nástavbou, zlacená a nachová, na špici stěžně vlál veliký prapor a mnoho dalších menších praporců se třepetalo na palubách, a kolem zábradlí bylo vidět řadu štítů, které se leskly jako stříbro. Z lodě byl spuštěný můstek a u jeho paty, připraven k nalodění, stál velice starý muž. Oblečen byl do bohatého šarlatového pláště, který vpředu odkrýval stříbrnou drátěnou košili. Na hlavě měl tenkou zlatou obroučku. Plnovous, bílý jako vlna, mu spadal skoro až k pasu. Stál ale zpříma a jednou rukou se opíral o rameno přepychově oblečeného šlechtice, který byl zřejmě mladší než on – ale bylo vidět, že i on je velmi starý a křehký. Vypadal, jako by ho mohl odfouknout i sebeslabší vánek, a oči mu slzely.

Přímo před králem – který se obrátil, aby promluvil k svému lidu, než se nalodí – stálo malé křeslo na kolečkách a do něho zapřažený oslík; ne o mnoho větší než velký retrívr. Na křesle seděl trpaslík. Byl oblečený stejně přepychově jako král, ale protože byl tlustý a protože seděl nahrbený mezi polštáři, působil docela jinak – vypadal v tom oblečení jako beztvarý raneček kožešin, hedvábí a sametu. Byl starý stejně jako král, ale silnější a zdravější, s pronikavýma očima. Hlavu měl nepokrytou, holou a nápadně velkou, takže v načervenalém slunci zářila jako obrovská kulečníková koule.

O kousek dál v půlkruhu přihlíželi další lidé – Jill okamžitě poznala, že jsou to dvořané. Stáli za pohled už pro svoje oblečení a zbroj – vypadali spíš jako záhon než jako dav. Ale Jill vytřeštila oči a pusu otevřela dokořán kvůli něčemu jinému. Ti lidé totiž nebyli tak docela lidé. Jen asi jeden z pěti byl člověk. Ti ostatní byli tvorové, jaké v našem světě neuvidíte. Fauny, kentaury a satyry Jill dokázala pojmenovat, protože je viděla na obrázku. A taky trpaslíky. A byla tu spousta zvířat, která také znala: medvědi, jezevci, krtci, leopardi, myši a různí ptáci. Jenomže všichni byli velice odlišní od zvířat, která pod stejnými jmény žijí v Anglii. Některá byla mnohem větší – třeba myši stály na zadních nohou a měřily přes půl metru. Ale i kdyby toho nebylo, vypadala ta zvířata jinak. Ve tvářích jim bylo vidět, že umějí mluvit a myslet právě tak jako my.

„No páni,“ žasla Jill. „Tak je to přece všechno pravda.“ Hned ale dodala: „Jen bych ráda věděla, jestli se chovají přátelsky.“ Na okraji davu si totiž všimla jednoho či dvou obrů a některých tvorů, které nedokázala pojmenovat vůbec.

Náhle se jí znovu zprudka vybavil Aslan a jeho znamení. Poslední půlhodinu na ně vůbec nevzpomněla.

„Scrubbe!“ zašeptala a popadla ho za ruku. „Scrubbe, honem. Vidíš tady někoho, koho znáš?“

„Ty jsi tu taky?“ zavrčel Scrubb nevrle (měl k tomu dobrý důvod). „Tak mlč, buď tak hodná. Chci poslouchat.“

„Neblázni,“ nedala se Jill. „nesmíme ztratit ani chvilku. Vidíš tady nějakého starého přítele? Protože musíš jít a hned s ním promluvit.“

„O čem to mluvíš?“ ptal se Scrubb.

„To Aslan – ten lev – ten řekl, že musíš,“ zoufala si Jill. „Viděla jsem ho.“

„Ty jsi ho viděla? A co říkal?“

„Říkal, že úplně první, koho v Narnii uvidíš, je tvůj starý přítel a že s ním máš hned promluvit.“

„No, nikoho tady jsem ještě v životě neviděl; a ostatně ani nevím, jestli je tohle Narnie.“

„Myslela jsem, že jsi říkal, žes tu už byl?“ divila se Jill.

„Tak to jsi myslela špatně.“

„No to je hezké! Řekl jsi mi –“

„Pro všechno na světě, sklapni a poslouchej, co říká.“

Král mluvil k trpaslíkovi, ale Jill neslyšela, co říká. Viděla jen tolik, že trpaslík neodpovídal, jen hodně kýval a vrtěl hlavou. Poté král pozvedl hlas a oslovil celý dvůr; jeho hlas ale byl tak starý a třaslavý, že z jeho řeči pochopila jen velmi málo – už proto, že se týkala lidí a míst, o nichž v životě neslyšela.

Když projev skončil, král se sklonil a políbil trpaslíka na obě tváře, narovnal se, pozvedl pravou ruku jako by žehnal a pomalu, vratkými kroky vyšel po můstku na palubu lodi. Zdálo se, že dvořané jsou jeho odjezdem velice pohnuti. Vytahovali kapesníky a odevšad zaznívaly vzlyky. Loď stáhla můstek, ze zádi se ozvaly trubky a loď se odlepila od nábřeží (vlekla ji veslice, ale to Jill neviděla).

„Teď –“ začal Scrubb, ale dál se nedostal, protože náhle prolétlo tiše vzduchem něco velkého a bílého – Jill si na okamžik myslela, že někdo pouští draka – a přistálo mu to u nohou. Byla to bílá sova, ale tak veliká, že se výškou vyrovnala pořádnému trpaslíkovi.

Mrkala a dívala se jako krátkozraká, naklonila hlavu na stranu a pronesla tichým, houkavým hlasem:

„Hu-hú, hu-hú. Co jste vy dva zač?“

„Já se jmenuji Scrubb a tohle je Poleová,“ odpověděl Eustace. „Byla byste tak hodná a řekla nám, kde to jsme?“

„V zemi Narnii, u královského hradu Cair Paravelu.“

„To byl král, co zrovna odplul?“

„Byl to on,“ odpověděla sova a smutně potřásla velkou hlavou. „Ale kdo jste vy? Kolem vás je nějaké kouzlo. Viděla jsem váš příchod – vy jste letěli! Všichni ostatní se dívali na krále a nikdo to neviděl. Jenom já. Náhodou jsem si vás všimla a – letěli jste.“

„Poslal nás sem Aslan,“ řekl Eustace tiše.

„Hu-hú, hu-hú!“ načechrala si sova peří. „To je na mě tuze moc, takhle brzo zvečera. Dokud slunce nezapadne, nejsem ve své kůži.“

„Poslal nás sem najít ztraceného prince,“ vložila se do toho Jill, která se nemohla dočkat, až se zapojí do hovoru.

„O tom slyším prvně,“ podivil se Eustace. „Jakého prince?“

„Radši byste si měli hned promluvit s lordem regentem,“ radila sova. „To je on, támhle v tom vozíku s oslem: trpaslík Dýnil.“ Pták se otočil a vykročil před nimi. Celou dobu si pro sebe mumlal: „Hu-hú! Hu-hú! To je hrůza! Ještě mi to nemyslí jasně. Je tuze brzo.“

„Jak se král jmenuje?“ ptal se Eustace.

„Kaspian Desátý,“ odpověděla sova. A Jill jen žasla, proč se Eustace náhle zarazil a jeho tvář dostala nebývalou barvu. Pomyslela si, že ho ještě nikdy neviděla vypadat takhle příšerně. Než se mohla na něco zeptat, došli k trpaslíkovi, který se zrovna chápal otěží svého oslíka a chystal se vrátit do hradu. Dvořané se rozcházeli stejným směrem – po jednom, po dvou, po malých hloučcích, jako lidé, kteří odcházejí ze zápasu nebo ze závodů.

„Hu-hú! Ehm! Lorde regente!“ řekla sova, trochu se předklonila a přiložila zobák těsně k trpaslíkovu uchu.

„He? Co je?“ zeptal se trpaslík.

„Dva návštěvníci, pane,“ vysvětlovala sova.

„Mníci? Jak to myslíš? Vidím jen dvě neobyčejně špinavá lidská mláďata. Co chtějí?“

„Jmenuju se Jill,“ protlačila se Jill dopředu. Chtěla co nejrychleji vysvětlit, za jakým důležitým posláním přišli.

„To děvče se jmenuje Jill,“ houkala sova, jak nejhlasitěji uměla.

„Cože?“ divil se trpaslík. „Ujel jíl? Jaký jíl? Odkud? Stalo se někomu něco?“

„Ne, je tady holčička, pane,“ opakovala sova. „Jmenuje se Jill.“

„Nahlas, nahlas,“ káral ji trpaslík. „Co mi tam švitoříš do ucha? Kde je jaký jíl?“

„Nikde žádný jíl není,“ houkala sova.

„Kde?“

„NIKDE!“

„No dobře, dobře. Nemusíš tak křičet. Tak hluchý zase nejsem. Tak co sem za mnou chodíš a vykládáš mi, že se nikde nic nesesouvá? Proč by se mělo sesouvat?“

„Radši mu řekni, že já jsem Eustace,“ řekl Scrubb.

„Ten chlapec se jmenuje Eustace, pane,“ houkala sova, jak nejhlasitěji mohla.

„Zůstat?“ divil se překvapeně trpaslík. „Zůstat měl, kde byl předtím. Proč ho vodíš ke dvoru? Co?“

„Ne zůstat,“ vysvětlovala sova. „Jmenuje se EUSTACE.“

„Průplav? Jaký průplav? Já vůbec nevím, o čem mluvíte. Ale něco vám řeknu, paní Perolesklá. Když já jsem byl mladý trpaslík, bývala v téhle zemi mluvící zvířata a mluvící ptáci, kteří skutečně mluvili. Žádné takovéhle mumlání a brblání a šeptání. To nepřicházelo v úvahu. Vůbec to nepřicházelo v úvahu, madam. Urne, moje naslouchátko, prosím –“

Malý faun, který stál celou tu dobu tiše za trpaslíkovým ramenem, mu teď podal stříbrnou naslouchací trubku. Vypadala jako hudební nástroj zvaný serpent, takže se trubice ovíjela trpaslíkovi kolem krku. Než si ho upravil, paní Perolesklá náhle dětem zašeptala:

„Trochu se mi v hlavě rozjasnilo. Neříkejte nic o ztraceném princi. Vysvětlím vám to potom. To by byla smůla, tuze velká smůla, hu-hú. To je ale hrůza!“

„Tak,“ ozval se trpaslík, „jestli mi máte co rozumného říct, paní Perolesklá, zkuste se do toho dát. Nadechněte se zhluboka a snažte se nemluvit moc rychle.“

Za pomoci dětí a i přes záchvat kašle, který postihl trpaslíka, Perolesklá vysvětlila, že cizince poslal Aslan na návštěvu k narnijskému dvoru. Trpaslík je přejel náhle docela jiným pohledem.

„Tak vás poslal sám lev, ano?“ řekl. „A z – hmm – z toho jiného místa – za koncem světa, co?“

„Ano, pane,“ křičel Eustace do trubky.

„A jste syn Adamův a dcera Evina, že?“ ptal se dál trpaslík. Ale protože na Experimentální škole nikdo o Adamovi a Evě neslyšel, nemohli mu na to Jill a Eustace odpovědět. Nezdálo se ale, že by si toho trpaslík povšiml.

„Pak tedy, moji milí,“ vzal nejdřív jednoho a pak druhého za ruku a trochu sklonil hlavu, „jste velice vřele vítáni. Kdyby náš dobrý král, můj ubohý pán, právě před chvilkou neodplul na Sedm ostrovů, byl by jistě rád, že jste přišli. Bylo by mu to na okamžik připomnělo jeho mládí – aspoň na okamžik. A teď je nejvyšší čas na večeři. Proč jste přišli, to sdělíte zítra ráno celé radě. Paní Perolesklá, postarejte se, aby našim hostům přidělili ložnice a vhodné šaty a všechno ostatní, jak se sluší a patří. A – Perolesklá, jen mezi námi – “

Trpaslík přiložil ústa těsně k soví hlavě a zřejmě měl v úmyslu šeptat, ale jako jiní hluší lidé neuměl dobře odhadnout sílu svého hlasu, takže obě děti jasně slyšely: „Dohlédněte, ať je pořádně umyjí.“

Poté trpaslík pobídl svého osla a vyrazil k hradu tempem, které bylo něco mezi klusem a kolébáním (to zvíře bylo skutečně hodně tlusté), a faun, sova a děti ho následovali o něco pomaleji. Slunce už zapadlo a vzduch se ochladil.

Přešli trávník, prošli sadem a dostali se k severní bráně Cair Paravelu, která byla otevřená dokořán. Za ní leželo travnaté nádvoří. V oknech velké síně napravo i v složitějším bludišti budov přímo před nimi se už začala objevovat světla. Právě k nim je sova zavedla a o Jill se přišla postarat nadmíru milá osoba. Byla nemnoho vyšší než Jill a o hodně štíhlejší, ale bylo jasně vidět, že je dospělá. Byla pružná a půvabná jako vrba a také vlasy jí splývaly jako vrbě větve, a vypadalo to, že v nich má mech.

Odvedla Jill do okrouhlého pokoje v jedné z věžiček, kde byl do podlahy zapuštěný malý bazének, v otevřeném krbu hořel oheň z vonného dřeva a z klenutého stropu visela na stříbrném řetězu lampa. Okna vedla na západ, do prazvláštní země Narnie, a Jill uviděla, že nad horami v dálce stále ještě září poslední zbytky červánků. Při tom pohledu zatoužila po dalších dobrodružstvích a byla si jistá, že tohle je teprve začátek.

Vykoupala se, učesala si vlasy a oblékla si šaty, které tu pro ni byly připraveny – byly to šaty toho druhu, které byly nejen pohodlné, ale také hezky vypadaly, hezky voněly a vydávaly při pohybu hezké zvuky – a byla by se už zase zadívala z toho zajímavého okna, ale přerušilo ji zabušení na dveře.

„Dále,“ zavolala Jill. Vešel Scrubb, také vykoupaný a oblečený v nádherných narnijských šatech. Ani trochu to ale nevypadalo, že by ho to těšilo.

„No, konečně,“ prohlásil podrážděně a padl do křesla. „Hledám tě už celou věčnost.“

„No, tak teď jsi mě našel,“ řekla Jill. „Poslechni, Scrubbe, tohle je všechno tak báječné, že se to ani vypovědět nedá.“ Pro tu chvíli docela zapomněla na znamení i na ztraceného prince.

„To si myslíš ty,“ odsekl Scrubb a po odmlce dodal: „Kdybychom sem tak nikdy nebyli přišli.“

„Proč, propána?“

„Já to nesnesu,“ vysvětloval Scrubb. „Vidět krále – Kaspiana – jako takového roztřeseného stařečka. Je to – je to strašné.“

„Proč, co je tobě do toho?“

„Ale copak to nechápeš? I když vlastně, ty to chápat nemůžeš. Neřekl jsem ti, že tenhle svět má jiný čas než ten náš.“

„Jak to myslíš?“

„Ten čas, který strávíme tady, nezabere vůbec žádný náš čas. Chápeš? Ať tady budeme, jak dlouho chceme, stejně se vrátíme do Experimentální školy ve stejné chvíli, kdy jsme ji opustili.“

„Tak to nebude moc veselé –“

„Sklapni už! Nepřerušuj mě pořád. Když jsi v Anglii – v našem světě – tak nevíš, jak rychle běží čas tady. Za jeden rok u nás doma může v Narnii uplynout kdoví kolik let. Edmund a Lucinka mi to všechno vysvětlovali, ale já hlupák jsem na to zapomněl. A teď zřejmě uteklo sedmdesát let – narnijských let – co jsem tu byl naposled. Už to chápeš? Vrátím se a najdu Kaspiana jako stařičkého pána.“

„Tak ten král přece jen byl tvůj přítel!“ pochopila Jill. A napadlo ji něco strašného.

„No, to bych řekl, že byl,“ kývl Scrubb nešťastně. „Tak dobrý přítel, jakého jen může člověk mít. Když jsem tu byl minule, bylo mu jen o pár let víc než mně. A vidět toho stařečka s bílými vousy, a vzpomenout si na to, jak Kaspian vypadal to ráno, co jsme dobyli Osamělé ostrovy, nebo při tom boji s mořským hadem – to je přece hrůza. To je horší než vrátit se a dozvědět se, že je mrtvý.“

„Mlč už,“ zarazila ho netrpělivě Jill. „Ono je to mnohem horší, než si myslíš. Zmeškali jsme první znamení.“ Tomu Scrubb samozřejmě nerozuměl. A tak mu Jill vyprávěla o svém rozhovoru s Aslanem a o čtyřech znameních a o úkolu najít ztraceného prince, který jim byl svěřen.

„Takže vidíš,“ uzavřela to, „přece jen jsi viděl starého přítele, přesně jak Aslan říkal, a měl jsi jít a hned s ním promluvit. Neudělal jsi to a všechno je špatně od samého začátku.“

„Ale jak jsem to měl vědět?“ ohradil se Scrubb.

„Kdybys mě poslouchal, když jsem se ti to snažila říct, bylo by všechno v pořádku,“ odsekla Jill.

„No, a kdybys ty nešaškovala na kraji skály a málem mě nezavraždila – jo, řekl jsem zavraždila a budu to opakovat, kolikrát budu chtít, tak se uklidni – mohli jsme sem přijít společně a věděli bychom oba, co dělat.“

„Předpokládám, že opravdu byl tou první osobou, kterou jsi tu uviděl, viď?“ řekla Jill. „Musel jsi tu být několik hodin přede mnou. Víš určitě, že jsi nejdřív neviděl nikoho jiného?“

„Byl jsem tu jen asi o minutku dřív než ty,“ řekl Scrubb. „Musel tě sem přivát rychleji než mě. Doháněl ztracený čas – čas, který ty jsi ztratila.“

„Koukej, už si to nech, Scrubbe,“ řekla Jill. „Slyšíš? Co to je?“

Na hradě začal zvon svolávat k večeři, a tak to, z čeho se málem stala prvotřídní hádka, bylo naštěstí přerušeno v zárodku. Oba už měli pořádný hlad.

Večeře ve velké síni hradu byla ta nejnádhernější událost, jakou kdo z nich kdy zažil. Ačkoli Eustace už v tomhle světě jednou byl, strávil celou svou návštěvu na moři a o nádheře a dvornosti Narnianů v jejich vlastní zemi nevěděl nic.

Ze střechy visely praporce a každý nový chod ohlašovali trubači a bubeníci. Podávaly se polévky, na které by vám stačilo jen pomyslet a sbíhaly by se vám sliny, a výborné ryby zvané paví a telecí pečeně a pávi a koláče a zmrzliny a želé a ovoce a ořechy a nejrůznější vína a ovocné nápoje. Dokonce i Eustace se trochu rozveselil a připustil, že to je „vážně něco“. Když bylo po vydatném jídle a pití, vystoupil slepý básník a začal přednášet úžasný starý příběh o princi Korovi, o Aravis a koni jménem Brí, který se jmenuje Kůň a jeho chlapec a vypráví o dobrodružství, které se odehrálo v Narnii, v Kalormenu a v zemích mezi nimi za Zlatého věku, když na Cair Paravelu sídlil Nejvyšší vládce Petr. (Nemám teď čas ho vyprávět, ale stojí za to ho slyšet.)

Když se vlekli nahoru do postele a zívali, div jim brady neupadly, řekla Jill: „Dneska budeme určitě dobře spát, byl to přece jen rušný den.“ Jak se ale ukázalo, jen málokdo tuší, co se mu přihodí za chvíli.

Kapitola 4
Soví parlament

Je to divné, ale čím jste ospalejší, tím déle vám většinou trvá, než se dostanete do postele – a zvlášť když máte to štěstí, že vám v pokoji hoří oheň. Jill měla pocit, že se nemůže ani začít svlékat, když předtím chvilku neposedí u krbu. A jakmile si sedla, nechtělo se jí už zvedat. Řekla si už nejméně pětkrát: „Musím jít do postele,“ ale vtom ji vylekalo zaklepání na okno.

Vstala, odtáhla záclonu a nejdřív neviděla nic než tmu. Pak sebou trhla a uskočila dozadu, protože kolem okna prolétlo něco velikého a cestou to zprudka kleplo na sklo. Napadlo ji něco hodně nepříjemného: „Co když v téhle zemi mají obří můry! Fuj!“ Ale pak se to něco vrátilo a ona si tentokrát byla skoro jistá, že uviděla zobák a že právě ten zobák klepal na sklo. „Je to nějaký velký pták,“ uvažovala Jill. „Mohl by to být orel?“ Nijak zvlášť nestála o návštěvu, dokonce ani o orlí, ale přesto okno otevřela a vyhlédla. Skoro okamžitě s velikým třepetavým rámusem přistál ten tvor na parapetu. Byl tak velký, že vyplnil skoro celé okno, takže Jill musela ustoupit o místnosti. Byla to sova.

„Tiše, tiše! Hu-hú,“ zašeptala sova. „Nedělej hluk. Myslíte skutečně vážně to, co jste říkali, že máte udělat?“

„Myslíš s tím ztraceným princem?“ zeptala se Jill. „Ano, musíme to myslet vážně.“ Vzpomněla si totiž na hlas a tvář lva, na které ve velké síni při hostině a příbězích skoro zapomněla.

„Dobře,“ kývla sova. „Nesmíme ztrácet čas. Musíte odtud hned pryč. Půjdu vzbudit toho druhého člověka. Pak se pro tebe vrátím. Měla by ses mezitím převléknout z těch dvorských šatů do něčeho, v čem se dá cestovat. Za chvilku jsem tu. Hu-hú!“ Nečekala na odpověď a byla pryč.

Kdyby byla Jill víc zvyklá na dobrodružství, byla by možná pochybovala o soviných slovech, ale takhle ji to vůbec nenapadlo; a z toho rozčilujícího pomyšlení na půlnoční cestování docela zapomněla na spánek. Převlékla se znovu do svetru a krátkých kalhot – v pásku kalhot měla skautský nůž, který se mohl hodit – a přidala pár věcí, které jí v pokoji nechala dívka s vrbovými vlasy. Vybrala si krátký plášť, který jí sahal ke kolenům a měl kapuci („kdyby pršelo, přijde vhod,“ myslela si), několik kapesníků a hřeben. Posadila se a čekala.

Už téměř usínala, když se sova vrátila.

„Tak půjdeme,“ řekla.

„Radši mě veď,“ požádala ji Jill. „Já se v té spoustě chodeb ještě nevyznám.“

„Hu-hú!“zahoukala sova. „Nepůjdeme přes hrad. To nepřichází v úvahu. Musíš si sednout na mě. Poletíme.“

„Cože?“ Jill zůstala stát s otevřenými ústy a vůbec se jí ta představa nelíbila. „Nebudu na tebe moc těžká?“

„Hu-hú, hu-hú! Nebuď hloupá. Toho druhého jsem už odnesla. Pojď. Ale nejdřív zhasneme tuhle lampu.“

Jakmile lampa zhasla, nevypadal ten kousek noci, který byl vidět oknem, ani zdaleka tak černý jako dřív, spíš šedý. Sova usedla na parapet zády do místnosti a roztáhla křídla. Jill musela vylézt na její krátké kulaté tělo, strčit kolena pod křídla a pevně se držet. Peří bylo krásně měkké a hřejivé, ale nebylo vůbec čeho se chytit. „Jak se asi takovýhle let líbil Scrubbovi?“ napadlo Jill. A právě při té myšlence se jí sevřel žaludek, protože se spustily z parapetu dolů, křídla jí vířila kolem uší a noční vzduch, chladný a vlhký, se jí opřel do tváře.

Bylo mnohem jasněji, než čekala, a ačkoli nebe bylo zatažené, stříbřitá, jakoby vodní skvrna ukazovala, kde se za mraky skrývá měsíc. Pole pod ní vypadala šedá a stromy černé. Foukal trochu vítr – takový ten ševelivý, vlnivý vítr, který obvykle znamená, že se blíží déšť.

Sova obletěla hrad tak, že teď byl před nimi. Jen v několika málo oknech se svítilo. Přeletěly přes hrad i přes řeku a zamířily na sever. Nad řekou byl vzduch chladnější a Jill měla dojem, že ve vodní hladině zahlédla i bílý odraz sovy. Za chvilku už ale letěly nad lesy na severním břehu řeky.

Sova se ohnala po něčem, co Jill neviděla.

„Tohle prosím tě nedělej,“ ohradila se Jill. „Neškubej sebou takhle. Skoro jsi mě shodila.“

„Promiň,“ omluvila se sova. „Jen jsem chytla netopýra. Není to sice velké sousto, ale výživné jako nic jiného. Mám ti taky jednoho chytit?“

„Ne, děkuju,“ otřásla se Jill.

Letěly teď o něco níž a před nimi se objevilo něco velkého a temného. Jill si stačila právě tak všimnout, že je to věž – částečně zřícená věž, hodně zarostlá břečťanem – a pak se musela honem přikrčit, aby se vešla do oblouku okna, jak se s ní sova protáhla břečťanem a pavučinami do temného místa uvnitř věže, někde pod vrcholkem.

Bylo tam trochu zatuchlo, a jakmile Jill sklouzla sově ze zad, poznala (jak se to člověku občas stává) že je tu dost plno. A když se ze všech stran začalo ozývat: „Hu-hú! Hu-hú!“ věděla, že jsou to všechno sovy. Dost se jí ulevilo, když úplně jiný hlas řekl: „Jsi to ty, Poleová?“

„Jsi to ty, Scrubbe?“ zeptala se Jill.

„Tak,“ řekla paní Perolesklá, „myslím, že jsme už všichni. Nechť zasedne soví parlament.“

„Hu-hú. Hu-hú. Máš pravdu. Tuze správné a důležité,“ přizvukovalo několik hlasů.

„Ještě moment,“ ozval se Scrubbův hlas. „Nejdřív chci něco říct.“

„Mluv, mluv, mluv,“ řekly sovy a Jill dodala: „Ven s tím.“

„Předpokládám, že vy všichni – myslím všechny sovy,“ začal Scrubb, „víte, že v mládí se král Kaspian Desátý plavil k východnímu kraji světa. Já jsem s ním na té výpravě byl – s ním, s myšákem Rípčípem, s lordem Drinianem a se všemi ostatními. Já vím, že se tomu těžko věří, ale v našem světě lidé nestárnou stejně rychle jako v tom vašem. Ale chci říct jedno: jsem králův člověk, a jestli tenhle soví parlament má znamenat nějaké spiknutí proti králi, nechci s tím nic mít.“

„Hu-hú, hu-hú, my všechny jsme královy sovy,“ odpověděly sovy.

„Tak oč tedy jde?“ ptal se Scrubb.

„Jde jen o to,“ vysvětlovala paní Perolesklá, „že kdyby lord regent, trpaslík Dýnil, zjistil, že chcete hledat ztraceného prince, nikam by vás nepustil. Zavřel by vás pěkně pod zámek.“

„Propána!“ zhrozil se Scrubb. „Snad nechceš říct, že Dýnil je zrádce? Tenkrát na moři jsem o něm hodně slyšel. Kaspian – chci říct král – mu absolutně věřil.“

„Ne, kdepak,“ odpověděl nějaký hlas. „Dýnil není zrádce. Ale víc než třicet udatných bojovníků – rytíři, kentauři, dobří obři a jiní – se postupně vydalo hledat ztraceného prince a nikdo z nich se už nevrátil. Nakonec král vyhlásil, že nedovolí, aby výkvět Narnie přišel o život při hledání jeho syna. A od té doby už ho nikdo nesmí hledat.“

„Ale nám by to určitě dovolil,“ namítl Scrubb. „Kdyby věděl, kdo jsem a kdo mě poslal.“

(„Kdo nás poslal,“ opravila ho Jill.)

„Ano,“ kývla Perolesklá. „Myslím, že by to velmi pravděpodobně dovolil. Jenomže král tu není. A Dýnil se bude držet pravidel. Jeho věrnost je ocelově pevná, ale už je hluchý jako špalek a hrozně podrážděný. Nikdy byste ho nedokázali přesvědčit, že kvůli vám má udělat výjimku z pravidla.“

„Přinejmenším nás by si trochu všímat mohl, protože jsme sovy a každý ví, jak jsou sovy moudré,“ přizvukovala jiná. „Jenže on je teď tak starý, že vždycky jen řekne: ,Ale vždyť ty jsi ještě kuře. Já tě pamatuji ve vajíčku. Nesnaž se mě poučovat. Krabi koblihy!‘“

Sova napodobila Dýnila docela dobře, takže se sovy kolem dokola rozesmály. Děti pochopily, že Narniané na Dýnila hledí jako žáčci ve škole na nevrlého starého učitele, kterého se každý trochu bojí, každý si z něj dělá legraci a vlastně ho všichni mají rádi.

„Jak dlouho bude král pryč?“ zeptal se Scrubb.

„To kdybychom věděly,“ povzdechla Perolesklá. „Víte, nedávno se povídalo, že na ostrovech viděli samotného Aslana – myslím, že v Terebintii. A král prohlásil, že než umře, chce se ještě jednou pokusit setkat s Aslanem tváří v tvář a požádat ho o radu, kdo se má stát po něm králem. Všichni se bojíme, že jestli Aslana v Terebintii nenajde, popluje dál k východu, na Sedm ostrovů a Osamělé ostrovy – a dál a dál. Nikdy o tom nemluví, ale všichni víme, že nezapomněl na svou plavbu ke konci světa. Jsem si jistá, že v hloubi duše touží se tam vrátit.“

„Takže nemá cenu čekat na jeho návrat?“ zeptala se Jill.

„Ne, nemá,“ potvrdila sova. „To je hrůza! Kdybyste to tak byli vy dva věděli a hned s ním promluvili. Byl by všechno zařídil – asi by vám dal i armádu, aby šla s vámi hledat prince.“

Při těch slovech Jill mlčela a jen doufala, že Scrubb bude natolik kamarád, aby všem těm sovám neprozradil, proč k tomu nedošlo. A on to skutečně neřekl, nebo skoro ne. Jen si pro sebe zavrčel: „No, moje chyba to nebyla,“ a nahlas pokračoval:

„No dobře. Budeme si muset nějak poradit bez něj. Ale chci vědět ještě jednu věc. Jestli tenhle soví parlament, jak tomu říkáte, je poctivý, nemá žádné zlé úmysly a není na něm nic zákeřného, proč musí být tak strašně tajný – proč se scházíte ve zřícenině uprostřed noci a tak?“

„Hu-hú! Hu-hú!“ zahoukalo několik sov. „Kde bychom se měly scházet? A kdy bychom se měly scházet jindy než v noci?“

„Chápejte,“ vysvětlovala Perolesklá, „většina tvorů v Narnii má strašně nepřirozené zvyky. Dělají všechno ve dne, pod pálivým sluncem (br!), kdy by všichni měli spát. A v noci jsou potom tak slepí a hloupí, že z nich nedostanete rozumné slovo. Tak jsme si my sovy zvykly scházet se v rozumnou dobu samy, když si chceme o něčem promluvit.“

„Aha,“ kývl Scrubb. „No tak dobře, pustíme se do toho. Povězte nám všechno o tom ztraceném princi.“

Příběh nevyprávěla Perolesklá, ale jiná, velmi stará sova.

Asi tak před deseti lety – když Rilian, Kaspianův syn, byl velice mladý rytíř – si jednoho květnového rána vyjel s královnou, svou matkou, na sever Narnie. Doprovázelo je mnoho panošů a dam a všichni měli na hlavách věnce z čerstvého listí a u boků rohy, ale žádné zbraně, protože jeli slavit jaro, a ne lovit.

Za poledne přijeli na příjemnou mýtinu, kde ze země tryskal pramen. Sesedli s koní, jedli, pili a veselili se. Po nějaké době se královně začalo chtít spát, a tak jí na trávu rozprostřeli pláště a princ Rilian s ostatními poodešli stranou, aby ji jejich hovor a smích nerušily.

Znenadáná se z hustého lesa vynořil veliký had a uštkl královnu do ruky. Všichni ji slyšeli vykřiknout a spěchali k ní; princ Rilian byl po jejím boku první. Zahlédl ještě hada, jak se plazí pryč, a hnal se za ním s taseným mečem. Had byl veliký, lesklý a jedovatě zelený, takže ho dobře viděl – zalezl ale do hustého křoví, kam za ním princ už nemohl. Vrátil se tedy ke své matce, kterou mezitím všichni ošetřovali. Ošetřovali ji ale marně, protože princi stačil jediný pohled na její tvář a věděl, že žádný lékař na světě jí už nepomůže. Dokud v ní zbyla jiskřička života, zdálo se, že se velice namáhá, aby mu něco řekla. Nedokázala ale mluvit jasně, a tak, ať už mu chtěla sdělit cokoli, zemřela, aniž to vyslovila. Neuplynulo ani deset minut od chvíle, co ji uslyšeli vykřiknout.

Mrtvou královnu odnesli zpět na Cair Paravel a Rilian, král a celá Narnie ji s velikým žalem oplakávali. Byla to veliká dáma, moudrá, laskavá a šťastná. Král Kaspian si ji jako svou nevěstu přivedl z východního konce světa. A říkalo se, že jí v žilách koluje krev nebeských hvězd.

Princ nesl smrt své matky velice těžce, a nebylo divu. Stále se vracel do severních plání Narnie a hledal toho jedovatého plaza, aby ho zabil a matku pomstil. Nikdo se tomu příliš nedivil, i když se princ z těch výprav vracel unavený a nešťastný. Asi měsíc po královnině smrti si někteří povšimli, že se princ změnil. Jeho oči byly očima člověka, který měl vidění, a přestože byl pryč celý den, na jeho koni nebylo vidět, že by se dlouho štval. Jeho nejlepším přítelem mezi staršími dvořany byl lord Drinian, ten, který byl kapitánem na lodi jeho otce na oné velké plavbě do východních částí světa.

Jednoho večera řekl Drinian princi: „Vaše Výsost musí už brzo přestat hledat toho hada. Na bezduchém zvířeti se nelze skutečně pomstít tak jako na člověku. Unavujete se zbytečně.“ Princ mu odpověděl: „Můj pane, v posledních sedmi dnech jsem na hada skoro zapomněl.“

Drinian se ho zeptal, proč se tedy stále vrací do severních lesů. „Můj pane,“ odpověděl princ, „spatřil jsem tam tu nejkrásnější věc, jakou kdy kdo viděl.“ „Šlechetný princi,“ řekl Drinian, „dovolte mi laskavě jet zítra s vámi, abych tu krásu spatřil také.“ „S radostí,“ souhlasil princ.

Druhý den ve vhodný čas oba osedlali své koně a prudkým cvalem se hnali do severních lesů. Zastavili u téhož pramene, kde královna našla svou smrt. Drinianovi připadalo podivné, že princ vyhledává právě toto místo. Odpočívali tam až do pravého poledne. V poledne Drinian vzhlédl a spatřil tu nejkrásnější dámu, jakou kdy viděl – stála na severní straně pramene a neřekla jediné slovo, jen pokynula rukou, jako by prince zvala k sobě. Byla vysoká a vznešená, zářící a zahalená do tenkého roucha, zeleného jako jed. A princ na ni hleděl jako muž, který není pánem svých smyslů. Náhle však dáma zmizela a Drinian netušil jak. Oba jezdci se pak vrátili do Cair Paravelu. Drinian se však nemohl zbavit pocitu, že ta zářivá zelená žena je zlá.

Nebyl si jistý, zda by o celém dobrodružství neměl povědět králi, ale nechtělo se mu donášet a tak mlčel. Později si ale přál, aby byl promluvil. Den nato odjel princ Rilian sám. Toho večera se nevrátil a od té doby po něm nebylo ani stopy nejen v Narnii, ale ani v žádné sousední zemi, a nikdy se nenašel ani jeho kůň, ani klobouk, ani plášť, ani nic jiného.

Drinian s těžkým srdcem šel za Kaspianem a řekl: „Můj králi, zabijte mě jako velikého zrádce – mé mlčení zahubilo Vašeho syna.“ A vypověděl mu celý příběh.

Kaspian popadl bojovou sekeru a hnal se na lorda Driniana, že ho zabije; a Drinian stál bez hnutí a čekal na smrtící ránu. Když už byla sekera zdvižena, Kaspian ji náhle odhodil stranou a vykřikl: „Ztratil jsem svou královnu a svého syna, mám ztratit ještě i přítele?“ A padl lordu Drinianovi kolem krku, objal ho a oba se rozplakali, a jejich přátelství zůstalo stejně silné jako dříve.

Takový byl Rilianův příběh. A když sova skončila, řekla Jill: „Vsadila bych se, že ten had a ta žena byli jedna a tatáž osoba.“

„Je to tak, je to tak, myslíme si totéž co ty,“ houkaly sovy.

„Ale nemyslíme si, že prince zabila,“ dodala Perolesklá, „protože žádné kosti –“

„My víme, že ho nezabila,“ ujistil ji Scrubb. „Aslan řekl Poleové, že dosud někde žije.“

„To je skoro horší,“ prohlásila nejstarší sova. „Znamená to, že ho nějak využívá a intrikuje proti Narnii. Kdysi dávno, na samém počátku, přišla ze severu Bílá čarodějnice a spoutala naši zemi sněhem a ledem na sto let. A my si myslíme, že tahle může být stejného rodu.“

„No tak dobře,“ řekl Scrubb, „Poleová a já musíme toho prince najít. Můžete nám pomoct?“

„A víte něco, co vás povede?“ zeptala se Perolesklá.

„Ano,“ kývl Scrubb. „Víme, že musíme na sever. A víme, že se musíme dostat k troskám obřího města.“

Nato se ozvalo tak silné houkání, jako ještě nikdy, a bylo slyšet, jak ptáci přešlapují a načechrávají si peří, a pak všechny sovy začaly mluvit naráz. Všechny vysvětlovaly, že je jim to strašně líto, ale že ony osobně nemůžou jít s dětmi ztraceného prince hledat.

„Určitě byste chtěli cestovat ve dne, a my zase chceme létat v noci,“ říkaly. „To nepůjde, to nepůjde.“ Jedna či dvě sovy dodaly, že dokonce ani tady ve zřícenině už není zdaleka taková tma, jako když začínaly, a že ten dnešní parlament už trvá nějak moc dlouho. Pravda byla taková, že pouhá zmínka o obřím městě připravila sovy o všechno nadšení.

Perolesklá ale řekla: „Jestli se tam chtějí vydat – do Ettinsmooru – musíme je dovést k některému z bludičků. To je jediný lid, který jim může opravdu pomoci.“

„Může, může. Půjdete k nim.“

„Tak do toho,“ pobídla je Perolesklá. „Já vezmu jednoho. Kdo ponese druhého? Musí se to udělat ještě dnes v noci.“

„Já ho odnesu, ale jen k bludičkům,“ uvolila se jiná sova.

„Jste připraveni?“ zeptala se Perolesklá.

„Myslím, že Poleová usnula,“ odpověděl Scrubb.

Kapitola 5
Čvachetka

Jill skutečně spala. Od chvíle, kdy soví parlament začal, strašně zívala a už neudržela oči. Vůbec nebyla ráda, když ji zase vzbudili a ona zjistila, že leží na holé prkenné podlaze v jakési zvonici, úplně temné a skoro úplně plné sov. A ještě méně ráda byla, když zjistila, že se zase musí vydat na nějakou cestu – a to ne do postele – na sovím hřbetě.

„Ale no tak, Poleová, seber se,“ řekl Scrubbův hlas. „Koneckonců, je to dobrodružství, ne?“

„Já už mám dobrodružství plné zuby,“ odsekla podrážděně Jill.

Nakonec se ale uvolila vylézt znovu Perolesklé na hřbet a důkladně se probudila (na chvíli) závanem překvapivě chladného vzduchu, když s ní vylétla do noci. Měsíc zmizel a nikde nebyly hvězdy. Daleko za sebou viděla jediné osvětlené okno vysoko nad zemí; nepochybně v některé věži Cair Paravelu. Při tom pohledu zatoužila být zpátky v té pohodlné ložnici, uvelebit se v posteli a pozorovat odlesky ohně na stěnách.

Zastrčila ruce pod plášť a přitáhla si ho těsně k tělu. Bylo to skoro přízračné slyšet ze tmy dva hlasy – Scrubb a jeho sova si spolu povídali. „Nezdá se, že by on byl unavený,“ pomyslela si Jill. Neuvědomila si, že on už v tomhle světě zažil velká dobrodružství a že narnijský vzduch mu vrací sílu, kterou získal, když se plavil ve východních mořích s králem Kaspianem.

Jill se musela štípat, aby zůstala vzhůru, protože věděla, že kdyby Perolesklé usnula na zádech, nejspíš by spadla. Když obě sovy konečně dosedly, ztuhle slezla Perolesklé ze zad a ocitla se na rovné zemi. Vanul ledový vítr a vypadalo to, že kolem nejsou žádné stromy. „Hu-hú. Hu-hú!“ volala Perolesklá. „Vzbuď se, Čvachetko. Vzbuď se. Jde o lví záležitost.“

Dlouho nepřišla žádná odpověď. Pak se v dálce objevilo slabé světlo a začalo se přibližovat.

S ním přišel i hlas.

„Ahoj, sovy!“ řekl. „Co se děje? Je král mrtev? Přistáli v Narnii nepřátelé? Přišla povodeň? Nebo draci?“

Když se světlo dostalo až k nim, ukázalo se, že je to velká lucerna. Z osoby, která ji držela, viděla Jill jen velmi málo. Vypadalo to, že na tom neznámém není skoro nic než nohy a ruce. Sovy s ním hovořily a všechno mu vysvětlovaly, ale ona byla příliš unavená, než aby je poslouchala. Snažila se trochu probrat a v té chvíli si uvědomila, že se s ní sovy loučí. Později si nepamatovala o mnoho víc než to, že se po nějaké chvíli museli shýbnout, aby prošli nízkými dveřmi, a potom (zaplať pánbůh) leželi na něčem měkkém a teplém a nějaký hlas říkal:

„Tak jsme tu. Nic lepšího nemám. Budete ležet na tvrdém a bude vám zima. A asi taky vlhko. Nejspíš vůbec neusnete – ani v případě, že nepřijde bouřka nebo povodeň nebo se nám vigvam nesesype na hlavu, to už jsem taky viděl. Musíme se ale spokojit s tím, co –“ Ale ještě než hlas domluvil, spala Jill jako špalek.

Když se děti druhý den pozdě dopoledne vzbudily, zjistily, že leží na nějakém temném místě na velice suchých a teplých lůžkách ze slámy. Trojúhelníkovým otvorem dovnitř dopadalo denní světlo.

„Kde to propána jsme?“ divila se Jill.

„Ve vigvamu bludičky,“ řekl Eustace.

„Čeho?“

„Bludičky. Neptej se mě, co to je. Včera jsem ho moc neviděl. Já vstávám. Pojď ho najít.“

„Br, člověk se cítí hrozně, když spí v šatech, co?“ postěžovala si Jill a posadila se.

„A já jsem si zrovna říkal, jak je to prima, že se nemusím oblékat.“

„A ani mýt, co?“ ušklíbla se pohrdlivě Jill. Ale Scrubb už vstal, zívl, otřásl se a vylezl z vigvamu. Jill udělala totéž.

To, co našli venku, se ani trochu nepodobalo tomu, co z Narnie viděli předchozího dne. Nacházeli se na veliké pláni, rozdělené spoustou vodních kanálů do nespočetných ostrůvků. Ostrůvky pokrývala tvrdá tráva a kolem rostl rákos a sítí. Místy byly rákosí celé veliké plochy. Neustále z nich vzlétala nebo v nich přistávala hejna ptáků – kachen, sluk, bukačů, volavek. Viděli také mnoho vigvamů podobných tomu, v němž strávili noc, ale nikdy nebyly moc blízko u sebe, protože bludičkové jsou lid, který miluje soukromí.

Až k okraji lesa, který bylo vidět ve vzdálenosti několika kilometrů na západní a jižní straně, nebyl v dohledu jediný strom. Na východ se táhl močál až k nízkým písečným návrším na obzoru, a podle toho, že vítr vanoucí z tohoto směru byl cítit solí, poznali, že tam leží moře. Na severu se zvedaly nízké světlé kopce, občas obehnané skalami. Zbytek byl jen plochý močál. V deštivém večeru by to bylo hodně nevlídné místo. Ale takhle v ranním slunci, kdy vál svěží vánek a vzduchem se neslo ptačí volání, bylo na té samotě něco svěžího a čistého. Děti cítily, jak se jim zlepšuje nálada.

„To by mě zajímalo, kde ten čičmunda je,“ uvažovala nahlas Jill.

„Bludička,“ opravil ji Scrubb, jako by byl pyšný na to, že to slovo zná. „Nejspíš – koukej, to je určitě on.“ A pak ho uviděli oba. Seděl zády k nim asi padesát metrů daleko a chytal ryby. Zpočátku si ho nevšimly, protože měl úplně stejnou barvu jako močál a seděl úplně nehybně.

„Asi bychom si s ním měli jít promluvit,“ řekla Jill. Scrubb kývl. Oba byli trochu nervózní.

Když se přiblížili, postava se obrátila a nastavila jim dlouhou hubenou tvář s propadlými tvářemi, rty stisknuté do tenké čárky, ostrý nos a žádné vousy. Měl na hlavě vysoký špičatý klobouk, který se ze všeho nejvíc podobal zvonici, s neuvěřitelně širokým okrajem. Vlasy, jestli se tomu vůbec dalo říkat vlasy, měl šedozelené, visely mu přes uši a každý pramen byl spíš plochý než kulatý, takže to celé vypadalo jako malé rákosí. Jeho kůže měla blátivou barvu, tvář měl zachmuřenou a bylo vidět, že bere život velice vážně.

„Dobré ráno, hosté,“ řekl. „Ačkoli když říkám dobré, nemyslím tím, že se nedá do deště, nebo nezačne sněžit, nebo nepřijde mlha, nebo nezačne hřmít. Řekl bych, že jste vůbec nespali, že?“

„Ale spali,“ odpověděla Jill. „Byla to moc příjemná noc.“

„Ach,“ potřásl bludička hlavou, „vidím, že to berete, jak nejlépe se dá. To je dobře. Jste asi dobře vychovaní, to se pozná. Naučili jste se vidět věci v lepším světle.“

„Prosím, my nevíme, jak se jmenujete,“ řekl Scrubb.

„Jmenuji se Čvachetka. Ale nevadí, když to zapomenete. Vždycky vám to můžu říct znova.“

Děti se k němu posadily, každý z jedné strany. Viděly teď, že má velice dlouhé nohy i paže, takže i když jeho tělo nebylo o mnoho větší než tělo trpaslíka, kdyby se postavil, byl by vyšší než většina lidí. Mezi prsty na rukou měl blány jako žába a stejně vypadaly i jeho bosé nohy, jimiž šplouchal v kalné vodě. Oblečený byl v šatech barvy hlíny, které na něm volně visely.

„Snažím se ulovit pár úhořů, abych nám k obědu udělal úhoří ragú,“ vysvětloval. „Ale nedivil bych se, kdybych žádné nechytil. A jestli chytím, asi vám nebudou chutnat.“

„Proč ne?“ ptal se Scrubb.

„Protože přece není důvod, aby vám naše jídlo chutnalo, ačkoli jsem si jistý, že to ponesete statečně. Takže, zatímco já chytám, mohli byste se vy dva pokusit zapálit oheň – zkusit to můžete, ne? Dřevo je za vigvamem. Možná bude mokré. Můžete ho zapálit ve vigvamu, to nám pak půjde kouř do očí. Nebo ho můžete zapálit venku, ale to jistě začne pršet a déšť oheň uhasí. Tady mám křesadlo. Předpokládám, že ho neumíte používat.“

Scrubb se ale takovéto věci naučil při svém posledním dobrodružství. Děti spolu odběhly za vigvam, našly dřevo (bylo docela suché) a podařilo se jim rozdělat oheň s menšími obtížemi, než bývá obvyklé. Scrubb si k němu sedl a staral se o něj, než se Jill umyla (i když moc příjemné mytí to nebylo) v nejbližším kanálu. Potom Jill hlídala oheň a umyl se Scrubb. Oba se pak cítili mnohem svěžejší, ale měli velký hlad.

Za chvíli dorazil bludička. I když nečekal, že chytí nějaké úhoře, měl jich snad deset. Už je stáhl z kůže a vyvrhl. Postavil na oheň velký kotel, přihrnul uhlíky a zapálil si dýmku. Bludičkové kouří velice zvláštní, těžký druh tabáku (někdo říká, že si ho míchají s blátem) a děti si všimly, že kouř z Čvachetkovy dýmky se skoro vůbec nezvedá do výšky. Spíš se z dýmky jen tak lil a klesal k zemi jako mlha. Byl úplně černý a Scrubb se z něj rozkašlal.

„Tak,“ řekl Čvachetka. „Bude trvat strašně dlouho, než budou úhoři hotoví, a někdo z vás by do té doby mohl omdlít hlady. Znal jsem holčičku – ale to vám radši vyprávět nebudu. Mohlo by vám to zkazit náladu, a to já nikdy nedělám. Takže abyste na svůj hlad tolik nemysleli, můžeme si promluvit o našich plánech.“

„Ano, promluvme si,“ souhlasila Jill. „Můžete nám pomoct najít prince Riliana?“

Bludička vtáhl tváře tak, že byly propadlejší, než by kdo považoval za možné. „No, já nevím, jestli to budete považovat za pomoc ,“ řekl. „Nevím, jestli někdo může opravdu pomoci . To dá rozum, že se cestou na sever moc daleko nedostaneme, rozhodně ne v téhle roční době, když za chvíli přijde zima a tak. A podle toho, jak to vypadá, přijde letos brzo. Nesmíte se tím ale nechat odradit. Je pravděpodobné, že budeme mít tolik starostí s nepřáteli, s horami a řekami, které bude třeba přejít, s blouděním a skoro žádným jídlem a bolavýma nohama, že si počasí ani nevšimneme. A jestli nedojdeme tak daleko, abychom něčemu prospěli, je pořád možné, že dojdeme tak daleko, že se hned tak nevrátíme.“

Děti postřehly, že říkal „my“, ne „vy“ a oba dva ve stejnou chvíli vykřikli: „Vy půjdete s námi?“

„Ano, samozřejmě že půjdu. Konečně proč ne. Nepředpokládám, že se král ještě někdy do Narnie vrátí, když teď odjel do ciziny, ostatně když odjížděl, ošklivě kašlal. A pak Dýnil. Ten také rychle chřadne. A zjistíte i to, že po tomhle hrozném suchém létě byla mizerná sklizeň. A nedivil bych se, kdyby nás napadl nějaký nepřítel. Dejte na moje slova.“

„A jak začneme?“ zeptal se Scrubb.

„No,“ odpověděl bludička velice pomalu, „všichni ostatní, kteří šli hledat prince Riliana, začínali od studánky, kde lord Drinian viděl tu dámu. Pak většinou vyrazili na sever. A protože nikdo z nich se nevrátil, těžko říct, kudy šli dál.“

„Musíme začít tím, že najdeme rozvaliny obřího města,“ vzpomněla si Jill. „Aslan to říkal.“

„Začít tím, že ho najdeme , říkáte?“ opakoval Čvachetka. „Předpokládám, že asi nesmíme začít tím, že ho budeme hledat ?“

„Tak jsem to samozřejmě myslela,“ kývla Jill. „A potom, až ho najdeme –“

„Ano, až!“ přerušil ji suše Čvachetka.

„Copak nikdo neví, kde leží?“ divil se Scrubb.

„Co ví nebo neví nikdo, nemám ponětí,“ řekl Čvachetka. „A netvrdil bych, že jsem nikdy neslyšel o Zříceném městě. Ale nepůjdete od pramene. Budete muset přes Ettinsmoor. Jestli někde to Zřícené město je, tak tam. Jenomže já jsem byl tím směrem dost daleko a nikdy jsem na žádné rozvaliny nenarazil, tak vám nebudu lhát.“

„Kde je Ettinsmoor?“ ptal se Scrubb.

„Podívejte se tamhle na sever,“ ukázal Čvachetka dýmkou. „Vidíte ty kopce a ty skalky? Tam začíná Ettinsmoor. A mezi ním a námi je řeka – řeka Suchá. Mosty tam přirozeně nejsou.“

„Ale přebrodit se snad dá,“ namítl Scrubb.

„No, už se stalo , že ji někdo přebrodil,“ připustil bludička.

„Možná v Ettinsmooru potkáme někoho, kdo nám ukáže cestu,“ napadlo Jill.

„Někoho potkáme jistě,“ kývl Čvachetka.

„Kdo tam žije?“ zajímala se.

„Nemůžu říct, že by nebyli svým způsobem slušní,“ odpověděl Čvachetka. „Pokud vám ten způsob vyhovuje.“

„Ano, ale co jsou zač ?“ naléhala Jill. „V téhle zemi žije spousta divných tvorů. Chci říct, jsou to zvířata, ptáci, trpaslíci nebo kdo?“

Bludička dlouze hvízdl. „No ne!“ řekl. „Vy to nevíte? Já myslel, že vám to sovy řekly. Jsou to obři.“

Jill sebou škubla. Obry neměla nikdy ráda, dokonce ani v knížkách, a jeden ji kdysi pronásledoval ve zlém snu. Když viděla, že Scrubb ve tváři doslova zezelenal, pomyslela si: „Vsadím se, že má z obrů větší strach než já.“ A hned si připadala statečnější.

„Král mi kdysi dávno řekl,“ začal Scrubb – „tenkrát, když jsem s ním byl na moři – že ty obry porazil na hlavu a donutil je platit mu daně.“

„To je pravda,“ potvrdil Čvachetka. „Žijí s námi v míru. Dokud se držíme na své straně Suché, nic nám neudělají. Ale tam na druhé straně, v tom jejich vřesovišti… No, ale šance je vždycky. Když se k nim nebudeme moc přibližovat, a když se nikdo z nich zrovna nezapomene, a když nás neuvidí, je určitá možnost, že se dostaneme docela daleko.“

„Tak podívejte,“ vybuchl náhle Scrubb, jak se to často stává, když je někdo vyděšený. „Já nevěřím tomu, že to všechno je třeba jenom z poloviny tak hrozné, jak tvrdíte – postele ve vigvamu taky nebyly tvrdé a dřevo nebylo mokré. Já myslím, že by nás sem Aslan vůbec neposílal, kdybychom měli opravdu jenom takhle malou šanci.“

Čekal, že se Bludička rozčílí a odpoví mu stejně ostře, jenže ten řekl jen: „To je ono, Scrubbe. Takhle se to musí brát. Všechno vidět z té lepší stránky. Ale musíme si dávat všichni dobrý pozor na jazyk, vzhledem k tomu, co nás čeká. Kdybychom se hádali, nebylo by to k ničemu dobré. Každopádně ne hned na začátku. Já vím, že takovéhle výpravy tak obvykle končí ; nedivil bych se, kdybychom jeden druhého zapíchli, ještě než bude po všem. Ale čím déle to vydržíme –“

„No, jestli si myslíte, že je to tak beznadějné,“ přerušil ho Scrubb, „tak byste tu měl asi radši zůstat. Poleová a já můžeme jít sami, no ne, Poleová?“

„Sklapni, chováš se jako hlupák,“ okřikla ho spěšně Jill, vyděšená, že ho bludička vezme za slovo.

„Neztrácej odvahu, Poleová,“ uklidňoval ji Čvachetka. „Já půjdu určitě. Takovouhle příležitost si nedám ujít. Prospěje mi to. Všichni říkají – myslím všichni ostatní bludičkové říkají – že jsem moc nestálý, že neberu život dost vážně. Už mi to říkali tisíckrát. ,Čvachetko,‘ říkali, ,ty jsi moc nadšený a nevázaný a zbytečně řádíš. Musíš se naučit, že život není jen žabí sekaná a úhoří paštičky. Musíš trochu vystřízlivět. Říkáme ti to jenom pro tvoje vlastní dobro, Čvachetko.‘ Tohle od nich slyším pořád. A takovýhle úkol – cesta na sever zrovna na začátku zimy, hledání prince, který tam nejspíš ani není, v rozvalinách města, které nikdo neviděl – to bude přesně ono. Jestli se po něčem takovém neusadím, tak už nikdy.“ A zamnul si svoje žabí ruce, jako by mluvil o večírku nebo o komedii. „A teď,“ dodal, „se podíváme, co dělají ti úhoři.“

Jídlo bylo výborné a každé z dětí snědlo dvě velké porce. Bludička nejdřív nevěřil, že jim to vážně chutná, a když toho oba snědli tolik, že jim musel uvěřit, začal zase tvrdit, že jim po tom bude určitě špatně. „Co je pro bludičky jídlo, to může být pro lidi jed, co já vím,“ prohlásil. Po jídle pili čaj z plecháčků (jaké vídáte u dělníků na silnici) a Čvachetka si mnohokrát lokl z černé hranaté lahve. Nabídl i dětem, ale jim to připadalo strašně nechutné. Zbytek dne strávili přípravami na to, že zítra časně ráno vyrazí. Čvachetka byl z nich zdaleka největší, a tak se nabídl, že ponese tři deky a do nich zabalí velký kus slaniny. Jill měla vzít zbytek úhořů, suchary a křesadlo. Scrubb měl nést svůj i Jillin plášť, když je zrovna nebudou chtít mít na sobě. Scrubb, který se naučil trochu střílet, když se s Kaspianem plavil na východ, dostal Čvachetkův druhý nejlepší luk, a Čvachetka sám si vzal ten nejlepší, ačkoli přitom vykládal, že vítr a vlhká tětiva a špatné světlo a prokřehlé prsty znamenají šanci tak jedna ku stu, že jeden či druhý něco trefí. On i Scrubb měli meče – Scrubb si sebou vzal ten, který mu připravili v jeho pokoji na Cair Paravelu – a Jill se musela spokojit se svým nožem. Byli by se o to pohádali, ale jen se začali přít, bludička si zamnul ruce a řekl: „No tak vidíte. Vždyť jsem to říkal. Takhle je to při dobrodružstvích vždycky.“ Oba rázem zmlkli.

Všichni tři si šli brzo lehnout do vigvamu. Tentokrát děti skutečně spaly špatně. Bylo to proto, že Čvachetka, poté, co si zavěštil: „Zkuste aspoň trochu spát, vy dva – i když nemyslím, že někdo z nás dnes zamhouří oko,“ okamžitě začal tak hlasitě a neúnavně chrápat, že když Jill konečně usnula, celou noc se jí zdálo o sbíječkách, vodopádech a jízdě rychlíkem v tunelu.

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .