Letopisy Narnie

Poslední bitva

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.fragment.cz

www.albatrosmedia.cz

C. S. Lewis

Narnie – Poslední bitva – e-kniha

Copyright © Fragment, 2016

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována
bez písemného souhlasu majitelů práv.

Kapitola 4
Co se té noci stalo

Král byl tou ranou tak omráčený, že skoro nevěděl, co se děje, dokud mu Kalormenci nerozvázali zápěstí, nepřitiskli mu ruce k bokům a nepostavili ho zády ke kmeni platanu. Kolem kotníků, kolen, pasu a hrudi mu uvázali provazy a nechali ho tam. Nejnepříjemnější mu v té chvíli připadalo – nejhůř se často snášejí drobnosti – že mu krvácí ret v místě, kde ho uhodili, a on si ten pramínek krve nemůže setřít, ačkoli ho šimrá.

Z místa, kde stál, dohlédl na malou stáj na kopci a opičáka sedícího před ní. Slyšel opičákův hlas, který pořád ještě něco vykládal, a tu a tam i nějakou odpověď přítomných, slova ale nerozeznával.

„Co asi udělali Klenotovi?“ uvažoval král.

Shromážděná zvířata se po nějaké době rozešla a začala se vytrácet do všech směrů. Některá procházela kolem Tiriana. Hleděla na něj vyděšeně a zároveň jako by jim bylo líto, že ho vidí svázaného, ale žádné nepromluvilo. Za chvíli odešla všechna a na les padlo ticho. Ubíhaly hodiny a hodiny a Tirian dostal nejdřív velikou žízeň a pak veliký hlad – a jak se odpoledne měnilo ve večer, začala mu být i zima a hrozně ho bolela záda. Slunce zapadlo a začalo se smrákat.

Když byla už skoro tma, uslyšel Tirian cupitání nožek a spatřil, jak se k němu blíží jakási malá zvířata. Vlevo cupitaly tři myši, uprostřed dupal králík a napravo ťapkali dva krtci. Oba dva krtci měli na zádech malé batůžky, s kterými vypadali ve tmě hodně podivně, takže Tirian nejdřív nemohl poznat, co jsou vlastně zač. Najednou se před ním všechna zvířata postavila na zadní, položila své studené tlapky na jeho kolena a začala mu na ně sázet funivé zvířecí polibky. (Dosáhla na ně, protože takhle malá narnijská mluvící zvířata jsou větší než němá zvířata téhož druhu v Anglii.)

„Králi! Nejvznešenější králi,“ ozvaly se jejich vysoké hlásky, „strašně vás litujeme. Neodvážíme se vás odvázat, protože Aslan by se na nás mohl rozzlobit. Ale přinesli jsme vám večeři.“

První myš okamžitě obratně vyšplhala až na Tirianovu hruď, usadila se na provaze, který krále poutal, a nakrčila čumák přímo před Tirianovou tváří. Pak nahoru vyšplhal myšák a zachytil se těsně pod ní. Ostatní zvířata stála na zemi a začala myším nahoru něco podávat.

„Pijte, Sire, uvidíte, že potom budete moci i jíst,“ řekla horní myš a Tirian zjistil, že mu u rtů přidržuje malou dřevěnou číšku. Byla velká jen jako kalíšek na vajíčka, takže víno z ní skoro ani nestačil ochutnat a byla prázdná. Myš ji ale hned poslala dolů, ostatní ji znova naplnili a poslali zpět, a Tirian ji vyprázdnil podruhé. Stejným způsobem pokračovali, až se docela dobře napil, a bylo to o to lepší, že pil po malých dávkách, protože to tiší žízeň lépe než jedno dlouhé napití.

„Tady je sýr, Výsosti,“ řekla první myš, „ale ne mnoho, protože jsme se báli, že byste po něm měl moc velkou žízeň.“ Po sýru ho nakrmili ovesnými placičkami s čerstvým máslem a na závěr mu dali ještě trochu vína.

„Tak, a teď mi podejte vodu,“ přikazovala první myš, „a já králi omyji obličej. Je celý zakrvácený.“

Tirian ucítil, jak mu po obličeji poťukává nějaká malá houbička, a byl to velice osvěžující pocit.

„Moji malí přátelé,“ řekl Tirian, „jak vám za to všechno mám poděkovat?“

„Nemusíte, nemusíte,“ ozvaly se hlásky. „Co jiného jsme mohli dělat? My nechceme žádného jiného krále. My jsme váš lid. Kdyby proti vám stáli jen opičák a Kalormenci, byli bychom se radši nechali rozsekat na kousky, než bychom jim dovolili vás spoutat. Opravdu, věřte nám. Ale proti Aslanovi se postavit nemůžeme.“

„Myslíte, že to opravdu je Aslan?“ ptal se král.

„Ano, ano,“ pokyvoval králík. „Včera večer vyšel ze stáje. Všichni jsme ho viděli.“

„Jak vypadal?“ ptal se král.

„No, jako veliký strašný lev,“ odpověděla jedna z myší.

„A vy si myslíte, že je to opravdu Aslan, kdo zabíjí lesní nymfy a z vás všech dělá kalormenské otroky?“

„Jo, to je moc zlé,“ povzdechl myšák. „Bylo by lepší, kdybychom byli všichni umřeli, než tohle začalo. Jenže se o tom nedá pochybovat. Všichni říkají, že se to děje na Aslanův rozkaz. A my jsme ho viděli. Nikdy by nás nenapadlo, že Aslan bude takový. Vždyť my – my jsme si přáli, aby se do Narnie vrátil.“

„Zdá se, že tentokrát se vrátil velice rozzlobený,“ pokračovala první myš. „Museli jsme všichni provést něco hrozného a ani o tom nevíme. Určitě nás za něco trestá. Ale stejně si myslím, že by nám mohl aspoň povědět, za co!“

„Řekl bych, že to, co děláme teď, je nejspíš taky špatné,“ podotkl králík.

„To je mi jedno,“ odsekl jeden z krtků. „Udělal bych to zas.“

Ostatní ho ale okřikli: „Pst,“ a „Buď přece opatrný,“ a pak všichni prohlásili: „Je nám líto, náš milý králi, ale už se musíme vrátit. Kdyby nás tady chytili, špatně by to s námi dopadlo.“

„Hned odejděte, přátelé zvířata,“ zavelel král. „Ani za celou Narnii bych nechtěl nikoho z vás přivést do nebezpečí.“

„Dobrou noc, dobrou noc,“ loučila se zvířata a otírala se čenichy o jeho kolena. „Přijdeme zase – když to půjde.“ Všichni odcupitali a les se zdál být temnější, chladnější a osamělejší než předtím.

Vyšly hvězdy, čas pomalu ubíhal – umíte si asi představit, jak pomalu – a poslední král Narnie stál ztuhlý, bolavý a vzpřímený u stromu v poutech. Konečně se ale něco stalo.

V dálce se objevilo červené světlo. Vzápětí na okamžik zmizelo, ale zase se rozsvítilo, a bylo větší a jasnější. Rozeznával i temné siluety, přecházející před světlem s nějakými balíky, které shazovaly na zem. Poznal už, co se to děje. Byl to oheň, čerstvě zapálený – a příchozí do něj házeli otepi klestí. Za chvíli vzplanul oheň do výšky a Tirian zjistil, že hoří na samém vrcholu kopce. Celkem jasně viděl stáj za ním, červeně ozářenou, a velký dav zvířat a lidí mezi ohněm a sebou. Malá postava, přihrbená u ohně, musel být opičák. Něco davu říkal, ale Tirian neslyšel co. Poté se opičák třikrát poklonil k zemi přede dveřmi do stáje, vstal a otevřel vrata. A něco na čtyřech nohách – kráčelo to trochu ztuhle – vyšlo ze stáje a obrátilo se čelem k davu.

Ozval se veliký nářek a vytí, tak hlasité, že Tirian rozeznal některá slova.

„Aslane! Aslane! Aslane!“ volala zvířata. „Promluv na nás. Utěš nás. Nehněvej se už.“

Tirian ze svého místa moc dobře nerozeznával, co ta věc je zač, ale viděl, že je to žluté a chlupaté. Nikdy neviděl Velikého lva. Nikdy neviděl ani obyčejného lva. Nemohl si být jistý, že to co vidí, skutečný Aslan není. Nečekal ale, že Aslan bude vypadat jako tamta prkenná věc, která jen stojí a nic neříká. Jenomže, jak si měl být jistý? Na okamžik se mu začaly honit hlavou strašné myšlenky. Vtom si ale vzpomněl na ten obrovský nesmysl, že Taš a Aslan je totéž, a pochopil, že to celé musí být podvod.

Opičák se naklonil těsně ke žluté hlavě, jako by poslouchal, co mu příchozí šeptá. Potom se obrátil a řekl něco davu, a ten se znova rozkvílel. Poté se ta žlutá věc neohrabaně otočila a odešla – skoro by se chtělo říct odkolébala se – zpátky do stáje a opičák za ní zavřel. Vzápětí nejspíš oheň uhasili, protože světlo z ničeho nic zmizelo a Tirian zůstal zase sám v chladu a tmě.

Myslel na jiné krále, kteří žili a zemřeli v Narnii za starých časů, a připadalo mu, že nikoho z nich nepotkalo takové neštěstí jako jeho. Myslel na praděda svého praděda, na krále Riliana, kterého unesla čarodějnice ještě jako mladého prince a držela ho celé roky schovaného v temných jeskyních pod zemí severních obrů. Ale nakonec všechno dobře dopadlo, protože se objevily dvě záhadné děti ze země za koncem světa a zachránily ho, takže se vrátil domů do Narnie a dlouho a dobře vládl. „Jen mně se to nedaří,“ povzdechl si Tirian pro sebe.

Vrátil se do minulosti ještě o kus dál a myslel na Rilianova otce, krále Kaspiana Mořeplavce, jehož zlý strýc král Miráz se ho pokusil zavraždit. Kaspian utekl do lesů a žil mezi trpaslíky. Ale i tenhle příběh nakonec dobře skončil. Kaspianovi také pomohly děti – tehdy ale byly čtyři – které přišly z míst někde za světem a vrátily mu otcovský trůn. „Ale to už je dávno,“ říkal si Tirian. „Tyhle věci se dnes už nedějí.“

Rozpomněl se i na to (když byl malý, byl vždycky dobrý v dějepise), jak právě ty čtyři děti, které pomohly Kaspianovi, byly v Narnii i tisíc let předtím, a tehdy vykonaly tu nejpozoruhodnější věc ze všech. Porazily tenkrát strašlivou Bílou čarodějnici a ukončily Stoletou zimu, a pak vládly (všechny čtyři společně) na Cair Paravelu, až už nebyly dětmi, ale velkými králi a krásnými královnami, a jejich vláda se stala zlatým věkem Narnie. A v tomhle příběhu se Aslan objevoval každou chvíli. Ostatně, jak si teď Tirian vzpomínal, v těch ostatních také. „Aslan – a děti z jiného světa,“ uvažoval Tirian. „Vždycky přijdou, když je nejhůř. Kdyby tak mohli přijít teď.“

A zvolal: „Aslane! Aslane! Aslane! Přijď a pomoz nám.“

Tma, chlad a ticho ale trvaly dál.

„Ať zabijí mě,“ pokračoval král. „Pro sebe nic nežádám. Ale přijď a zachraň Narnii.“

Noc a les se nezměnily ani teď, ale Tirianovo nitro ano. Sám nevěděl proč, ale začal pociťovat slabou naději. A připadal si tak nějak silnější. „Ach Aslane, Aslane,“ zašeptal. „Když nepřijdeš sám, pošli mi alespoň pomocníky ze země za koncem světa. Nebo mi dovol zavolat je. Učiň, ať můj hlas dolehne až za konec světa.“ A pak, téměř aniž by věděl, že to dělá, zvolal hromovým hlasem:

„Děti! Děti! Přátelé Narnie! Rychle. Přijďte ke mně. Volám vás přes propast světů – já, Tirian, král Narnie, pán Cair Paravelu a císař Osamělých ostrovů!“

A vzápětí se ocitl ve snu (jestli to byl sen), živějším, než byl jakýkoli jiný sen v jeho dosavadním životě.

Zdálo se mu, že stojí v osvětlené místnosti, kde kolem stolu sedí sedm lidí. Vypadalo to, že právě dojedli. Dva z těch lidí byli velice věkovití, stařec s bílými vousy a stará paní s moudrýma, veselýma, jiskrnýma očima. Mladý muž, který seděl po pravici starce, byl sotva plnoletý, rozhodně byl mladší než Tirian sám, ale ve tváři měl už výraz krále a válečníka. Bezmála totéž se dalo říci o druhém mladíkovi, který seděl po pravici staré ženy. Přes stůl naproti Tirianovi seděla plavovlasá dívka mladší než oba chlapci, a vedle ní z každé strany seděli chlapec a dívka ještě mladší než ona. Všichni měli na sobě šaty, které Tirianovi připadaly velice podivné.

Neměl ale čas uvažovat o takových detailech, protože obě dívky a nejmladší chlapec v té chvíli vyskočili a jedna z dívek vykřikla. Stará paní sebou trhla a zprudka se nadechla. Starý muž zřejmě také udělal nějaký prudký pohyb, protože sklenici s vínem, stojící u jeho pravice, přitom smetl ze stolu – Tirian slyšel, jak se s cinknutím roztříštila o podlahu.

Naráz si Tirian uvědomil, že ho ti lidé vidí – zírali na něj, jako by spatřili ducha. Všiml si ale, že mladík po starcově pravici, ten s královským vzhledem, se ani nepohnul (ačkoli zbledl), jen velmi pevně zaťal pěsti a Tiriana vyzval:

„Mluv, jestli nejsi přízrak nebo sen. Vypadáš jako Narnian a my jsme přátelé Narnie.“

Tirian toužil promluvit a snažil se vykřiknout, že je Tirian z Narnie a že velice naléhavě potřebuje pomoc. Ale zjistil (jak se to člověku občas stává ve snu), že ze sebe není schopen vydat vůbec žádný zvuk.

Ten, který ho už oslovil, mezitím vstal. „Stíne nebo duchu, nebo kdo vlastně jsi,“ řekl a podíval se zpříma na Tiriana. „Jestli jsi z Narnie, vyzývám tě jménem Aslanovým, mluv ke mně. Jsem Petr, Nejvyšší vládce.“

Místnost se začala Tirianovi točit před očima. Slyšel hlasy těch sedmi lidí, jak mluví jeden přes druhého, a jak každou vteřinou slábnou. Říkali věci jako: „Koukejte! Ztrácí se to!“ „Rozplývá se.“ „Mizí to.“

Ale to už byl zase docela vzhůru, pořád ještě přivázaný ke stromu a ztuhlejší a prochladlejší než předtím. Les plnilo bledé, kalné světlo, jaké přichází před východem slunce, a on byl promáčený rosou – bylo už skoro ráno.

Tohle probuzení bylo patrně nejhorším okamžikem, jaký dosud v životě zažil.

Kapitola 5
Jak králi přišla pomoc

Tirianovo zoufalství ale netrvalo dlouho. Během okamžiku zaduněla rána, po ní druhá, a před ním stály dvě děti. Les všude kolem byl ještě před vteřinkou docela prázdný a věděl, že nemohly přijít ani zpoza jeho stromu, protože by je slyšel. Prostě se objevily odnikud.

Na první pohled spatřil, že mají na sobě stejné podivné a obyčejné šaty jako lidé v jeho snu – a na druhý pohled poznal, že jsou to dva nejmladší z oněch sedmi.

„Páni,“ hekl chlapec, „to mi skoro vyrazilo dech! Už jsem myslel –“

„Honem, rozvážeme ho,“ pobídla ho dívka. „Povídat můžeme potom.“ Obrátila se k Tirianovi a dodala: „Je mi líto, že nám to trvalo tak dlouho. Přišli jsme, jak nejrychleji to šlo.“

Zatímco mluvila, chlapec vytáhl z kapsy nůž a rychle přeřezával králova pouta – vlastně až moc rychle, protože král byl tak ztuhlý a znecitlivělý, že když byl přeřezán poslední provaz, padl dopředu na ruce a kolena. Neodkázal znovu vstát, dokud si pořádně nepromnul nohy a nevrátil do nich trochu života.

„Poslyšte,“ zeptala se dívka, „že jste to byl vy, co se nám ukázal ten den při večeři? Skoro před týdnem.“

„Před týdnem, spanilá dívko?“ divil se Tirian. „Můj sen mě zavedl do vašeho světa sotva před deseti minutami.“

„To jsou ty obvyklé zmatky s časem, Poleová,“ poznamenal chlapec.

„Už si vzpomínám,“ kývl Tirian. „To je v těch starých příbězích také. Čas ve vaší podivné zemi je jiný než náš. Ale když už mluvíme o času – je nejvyšší čas odtud odejít, neboť moji nepřátelé jsou nedaleko. Půjdete se mnou?“

„Samozřejmě,“ přikývla dívka. „Vždyť jsme vám přišli pomoct.“

Tirian se zvedl a vedl je spěšně po svahu dolů, na jih a pryč od stáje. Věděl dobře, kam má namířeno, ale nejdřív se chtěl dostat na kamenitá místa, kde nezanechají žádnou stopu, a potom přejít vodu, aby nezanechali ani pach.

Zabralo jim to tedy asi hodinu lezení a brodění a během té doby nikdo neměl dost dechu na nějaké hovory. Tirian přesto pořád kradmo sledoval své společníky. Úžasem z toho, že kráčí vedle bytostí z jiného světa, se mu trochu točila hlava, ale zároveň se staré příběhy hned zdály mnohem skutečnější, než se mu kdy jevily… teď se mohlo stát cokoli.

„Tak,“ řekl Tirian, když přišli k ústí malého údolíčka, které se před nimi vinulo dolů mezi mladými břízkami, „teď nám nějakou dobu od těch zločinců nehrozí žádné nebezpečí a můžeme jít pomaleji.“ Mezitím vyšlo slunce, na každé větvi se třpytily kapky rosy a ptáci zpívali.

„Co takhle nějakou baštu? Myslím pro vás, pane, my dva jsme snídali.“

Tirian se podivil, co má bašta společného se snídaní, ale když chlapec otevřel vyboulený vak, který nesl, a vytáhl notně promaštěný a zmačkaný balíček, pochopil. Měl strašný hlad, ačkoli až do té chvíle na to vůbec nepomyslel.

V balíčku byly dva chleby s natvrdo vařenými vejci, dva se sýrem a dva s nějakou pastou. Nemít takový hlad, z té pasty by nadšený nebyl, protože takové věci v Narnii nikdo nejí. Než snědl všech šest sendvičů, došli na konec údolí a našli tam skálu obrostlou mechem, ze které bublavě vytékal pramínek. Všichni se zastavili, napili a opláchli si rozehřáté obličeje.

„A teď,“ vyzvala ho dívka, když si odhodila mokré vlasy z čela, „byste nám mohl říct, kdo jste, proč jste tam byl přivázaný a o co vůbec jde?“

„Rád, mladá dámo,“ odvětil Tirian. „Ale musíme přitom pokračovat v cestě.“ Šli tedy dál a on jim cestou vyprávěl, kdo je a co všechno se mu přihodilo. „No, a nyní,“ zakončil své vyprávění, „míříme k jisté věži, jedné ze tří, které postavil můj praděd na ochranu Planiny lucerny před nebezpečnými psanci, kteří tam v jeho době žili. Z milosti Aslanovy jsem nepřišel o klíče. V té věži najdeme sklad zbraní a zbroje, a také nějaké potraviny, ačkoli to nebude nic lepšího než suchary. Tam se také můžeme v bezpečí skrýt a promyslet si plán. A teď mi prosím řekněte vy, kdo jste a celý svůj příběh.“

„Já jsem Eustace Scrubb a tohle je Jill Poleová,“ začal chlapec. „A už jsme tady jednou byli – strašně dávno, víc než před rokem našeho času, a to tady žil jistý princ Rilian, a toho drželi pod zemí, a Čvachetka dupnul –“

„Ha!“ vykřikl Tirian, „jste snad vy ten Eustace a ta Jill, kteří zachránili krále Riliana z jeho dlouhého zakletí?“

„Ano, to jsme my,“ kývla Jill. „Tak on je teď král Rilian? Ale vlastně ano, samozřejmě že je král. Zapomněla jsem –“

„Ne,“ přerušil ji Tirian. „Já jsem jeho potomek v sedmém pokolení. On už je přes dvě stě let mrtev.“

Jill protáhla obličej. „Brrr!“ otřásla se. „Tohle je na návratech do Narnie strašné.“ Ale Eustace pokračoval:

„Tak tedy teď už víte, kdo jsme, Sire,“ řekl. „A bylo to takhle: Profesor a teta Polly pozvali nás všechny přátele Narnie společně –“

„Ta jména neznám, Eustaci,“ upozornil ho Tirian.

„To jsou ti dva, co přišli do Narnie na samém začátku, ten den, co se zvířata učila mluvit.“

„U lví hřívy!“ vykřikl Tirian. „Ti dva! Lord Digory a lady Polly! Z úsvitu světa? A tam u vás dodnes žijí? Jaký div, jaká sláva! Ale povídejte, povídejte.“

„Víte, ona není doopravdy naše teta,“ vysvětloval Eustace. „Je to slečna Plummerová, ale my jí říkáme teto Polly. Prostě ti dva nás všechny svolali, tak trochu pro zábavu, abychom si mohli pěkně popovídat o Narnii (s nikým jiným o takových věcech samozřejmě mluvit nemůžeme), ale částečně taky proto, že profesor měl pocit, že je nás tady zapotřebí.

No a pak jste se objevil vy, jako duch nebo kdovíco, k smrti jste nás vyděsil a zase beze slova zmizel – a to už jsme věděli jistě, že se něco děje. Další otázka byla, jak se sem dostat. Nejde to prostě tak, že to chcete. Tak jsme mluvili a mluvili a profesor nakonec řekl, že jediný způsob budou kouzelné prsteny. Pomocí těch prstenů se sem kdysi dávno dostali on a teta Polly, to byli sami ještě děti, a my mladší jsme se ještě dávno nenarodili.

Jenomže všechny prsteny byly zakopané v zahradě jednoho domu v Londýně (to je naše velké město, Sire) a ten dům byl prodaný, a byl tedy problém se k nim dostat. A neuhodnete, co jsme nakonec udělali! Petr a Edmund – to je Nejvyšší vládce Petr, ten, co na vás mluvil – jeli do Londýna, že se pokusí dostat do zahrady zezadu, hodně časně ráno, než všichni vstanou. Byli oblečení jako dělníci, takže kdyby je někdo viděl, myslel by si, že dělají něco na kanalizaci. Škoda, že jsem s nimi nemohl, musela to být úžasná zábava. A povedlo se jim to, protože hned druhý den nám Petr poslal telegram – to je takový druh vzkazu, Sire, to vám vysvětlím někdy jindy – že ty prsteny mají. Den nato jsme se pak s Jill museli vrátit do školy – my jsme jediní dva, co ještě chodíme do školy, oba do stejné. A Petr a Edmund se s námi měli sejít cestou a prsteny nám předat. Do Narnie jsme museli my dva, víte, protože ti starší sem už nesmějí.

Nasedli jsme do vlaku – to je způsob, jak v našem světě lidi cestují, spousta vagónů zapojených za sebou – a profesor a teta Polly a Lucie jeli s námi. Chtěli jsme zůstat pohromadě, jak jen to nejdéle šlo. Proto jsme tedy byli všichni v tom vlaku. A zrovna jsme dojížděli k nádraží, kde nás měli ostatní čekat, a já jsem se koukal z okna, jestli je neuvidím, a vtom sebou vlak najednou strašně škubnul a ozval se hrozný rámus – no a pak jsme byli v Narnii a Vaše Veličenstvo tam stálo přivázané ke stromu.“

„Takže prsteny jste vůbec nepoužili?“ ptal se Tirian.

„Ne,“ potvrdil Eustace. „Ani jsme je neviděli. Aslan to zařídil za nás úplně bez prstenů.“

„Ale Nejvyšší vládce Petr je má.“

„Ano,“ kývla Jill. „Ale asi je nemůže použít. Když tu byli ti druzí dva Pevensieovi – myslím král Edmund a královna Lucie – naposledy, Aslan jim řekl, že se do Narnie už nikdy nevrátí. A něco podobného řekl i Nejvyššímu vládci, ale už dřív. Můžete si být jistý, že by přiletěl jako blesk, kdyby směl.“

„Uff,“ povzdechl si Eustace. „Na tom sluníčku začíná být pěkné horko. Už tam budeme, Sire?“

„Podívejte,“ ukázal Tirian. Jen kousek od nich se nad stromy zdvihalo šedé cimbuří a po minutce chůze dorazili na travnatou paseku. Protékal tudy potok a na jeho protějším břehu stála hranatá nevysoká věž s několika úzkými okny a těžkými vraty obrácenými proti nim.

Tirian se pozorně rozhlédl na všechny strany, aby se ujistil, že v dohledu nejsou žádní nepřátelé. Došel k věži a na chvíli se zastavil, aby vylovil svazek klíčů, který měl pověšený na tenkém stříbrném řetězu kolem krku a schovaný pod loveckým oblekem. Svazek klíčů, který nakonec vytáhl, byl hezký i na pohled, protože dva klíče byly zlaté a většina bohatě zdobená – na první pohled bylo zřejmé, že to jsou klíče určené k otevírání důležitých a tajných místností v palácích, nebo truhlic a kazet z vonného dřeva, obsahujících královské poklady. Klíč, který vložil do zámku, byl ale větší, obyčejný a hruběji opracovaný. Zámek byl zatuhlý a Tirian se už začínal bát, že klíčem nedokáže otočit, ale nakonec se to podařilo a dveře se s nevrlým zaskřípěním otevřely.

„Vítejte, přátelé,“ obrátil se k nim Tirian. „Tohle je bohužel nejlepší palác, který král Narnie nyní může svým hostům nabídnout.“

Tiriana potěšilo, že oba jeho hosté byli zjevně dobře vychovaní. Oba řekli, že to nic, že to vůbec nevadí a že tu bude určitě velice příjemně.

Po pravdě řečeno, nijak zvlášť příjemné to nebylo. Byla tam dost tma a vlhce to tam páchlo. Uvnitř byla jen jediná místnost, a ta sahala až po kamennou střechu, a v jednom rohu vedlo dřevěné schodiště k padacím dveřím, kterými se dalo vystoupit na cimbuří. V místnosti stálo pár jednoduchých lůžek na spaní, nějaké skříně, a povalovala se tam spousta ranců. V rohu stál také krb, ale ten vypadal, že v něm oheň nikdo nezažehl už celá léta.

„Nejdřív ze všeho bychom asi měli nasbírat dřevo na oheň, ne?“ navrhla Jill.

„Ještě ne, spolubojovnice moje,“ řekl Tirian. Nehodlal se nechat chytit beze zbraně, a tak začal prohledávat skříně, vděčen za to, že nechával tyto věže svědomitě jednou za rok prohlížet a kontrolovat i všechny potřebné zásoby. Tětivy k lukům byly zabalené v naolejovaném hedvábí, kopí a meče byly namaštěné, aby nezrezivěly, zbroj byla pečlivě uložená v obalech a leskla se. Tirian jim ale ukázal ještě něco lepšího. „Pohleďte!“ vyzval děti, když vytáhl dlouhou drátěnou košili zvláštního vzoru a nastavil jim ji před oči.

„To je velmi zvláštní a neobvyklá zbroj, Sire,“ podotkl Eustace.

„Pravdu díte, mládenče,“ souhlasil Tirian. „Tu nevykoval žádný narnijský trpaslík. To je zbroj z Kalormenu, cizí práce. Měl jsem tu několik takových připraveno, neboť jsem nemohl tušit, kdy já, nebo někdo z mých přátel budeme potřebovat kráčet nepoznáni tisrokovými državami. A pohleďte na tuto kamennou karafu. V ní je tekutina, po níž budeme hnědí jako Kalormenci, když si ji natřeme na tvář a ruce.“

„Hurá!“ zaradovala se Jill. „Přestrojení! Miluju přestrojení.“

Tirian jim předvedl, jak si trochu tekutiny nalít do dlaně a pak ji dobře vetřít do tváře a na krk až k ramenům, a potom na ruce až k loktům. Sám udělal totéž.

„Až na nás zaschne,“ vysvětloval, „můžeme se mýt vodou a barva se nezmění. Nic než olej a popel z nás neučiní znovu bílé Narniany. A nyní, spanilá Jill, zkusme, jak vám bude tato drátěná košile slušet. Je poněkud dlouhá, ale ne tolik, jak jsem se obával. Nepochybně patřila pážeti z průvodu některého z tarkánů.“

Oblékli si drátěné košile, a na hlavy si vložili kalormenské přilby, které jsou malé, kulaté, přiléhají těsně k hlavě a nahoře mají špici. Ze skříně vytáhl Tirian dlouhé svitky čehosi bílého a omotal to kolem všech přileb, až se změnily v turbany, jen ta malá ocelová špice stále trčela uprostřed. On a Eustace si vzali zahnuté kalormenské meče a malé kulaté štíty. Pro Jill tu žádný dost lehký meč nebyl, ale dostala dlouhý, rovný lovecký tesák, který mohl meč snadno nahradit.

„Umíte zacházet s lukem, panno?“ otázal se pak Tirian.

„Nestojí to za řeč,“ začervenala se Jill. „Zato Scrubb není špatný.“

„Nevěřte jí, Sire,“ zasmál se Eustace. „Oba jsme se cvičili v lukostřelbě od té doby, co jsme se minule vrátili z Narnie, a Jill je teď už stejně dobrá jako já. I když netvrdím, že jsme nějak skvělí.“

Tirian tedy dal Jill luk a toulec plný šípů. Poté bylo potřeba zapálit oheň, protože ve věži to stále ještě vypadalo spíš jako v jeskyni než jako v místnosti a všichni se třásli zimou. Při sbírání dřeva se ale docela zahřáli – slunce stálo teď nejvýš – a jakmile do komína začaly šlehat plameny, vypadalo to veseleji i ve věži.

Jen jídlo nebylo z nejlepších, protože neměli nic než tvrdé suchary, které našli v jedné ze skříněk. Roztloukli je a nasypali do horké slané vody, takže vznikla jakási kaše. A k pití samozřejmě neměli nic než vodu.

„Škoda, že jsme nevzali sáček čaje,“ zalitovala Jill.

„Nebo plechovku kakaa,“ přidal se Eustace.

„Bečka dobrého vína v každé z těch věží by nezaškodila,“ povzdechl si Tirian.

Kapitola 6
Úspěšné noční dílo

Asi o čtyři hodiny později se Tirian natáhl na jedno z lehátek, aby se trochu prospal. Děti pochrupovaly už předtím – poslal je do postelí dřív, protože věděl, že budou muset být většinu noci vzhůru a ve svém věku že se beze spánku neobejdou. Nejdřív s Jill chvilku cvičil střílení z luku a zjistil, že sice nedosahuje narnijské úrovně, ale že opravdu nestřílí špatně. Dokonce se jí povedlo zasáhnout králíka (samozřejmě ne mluvícího – v západní Narnii žije spousta obyčejných), který teď už byl stažený, vyvržený a zavěšený. Zjistil, že obě děti se v téhle nevoňavé, studené práci vyznají – naučily se to na své velké výpravě do Země obrů za časů prince Riliana.

Eustacovi se pokusil vysvětlit, jak používat meč a štít. Ten se poměrně dobře naučil šermovat při svých předchozích dobrodružstvích, ale to bylo s rovným narnijským mečem. Zakřivenou kalormenskou šavli neměl ještě nikdy v ruce a bylo to pro něj těžké, protože mnoho úderů vypadá docela jinak a ledacos z toho, co se naučil s dlouhým rovným mečem, se teď musel zase odnaučit. Tirian ale zjistil, že Eustace má dobrý odhad a velice hbité nohy. Překvapila ho síla obou dětí – po pravdě řečeno, oba mu teď připadali mnohem silnější, větší a dospělejší, než když se s nimi před pár hodinami setkal. Ovšem narnijský vzduch má tyhle účinky na většinu návštěvníků z našeho světa.

Všichni tři se shodli, že ze všeho nejdřív se musejí vrátit na Stájový kopec a pokusit se zachránit jednorožce Klenota. Pokud se jim to povede, vydají se na východ, naproti té malé armádě, kterou z Cair Paravelu zřejmě už teď vede kentaur Stověd.

Zkušený bojovník a lovec jako Tirian se vždycky dokáže probudit právě tehdy, když potřebuje. Dal si tedy čas do večera do devíti hodin, zahnal z hlavy všechny starosti a okamžitě usnul. Připadalo mu, že neuplynul ani okamžik, když se vzbudil, ale podle světla a i podle vzhledu okolí věděl, že si spánek načasoval přesně. Vstal, nasadil si přilbu s turbanem (v drátěné košili spal), a třásl ostatními dvěma, dokud se neprobrali. Po pravdě řečeno, vypadali oba značně šedivě a sklíčeně, jak tak slézali z lehátek a zívali na celé kolo.

„A teď,“ řekl Tirian, „se odtud vypravíme přímo na sever – štěstěna nám přeje, noc je hvězdnatá – a bude to cesta mnohem kratší než ona dopolední, neboť tehdy jsme šli oklikou a nyní se vydáme přímo. Zastaví-li nás někdo, vy dva mlčte a já se budu snažit hovořit jako ti prokletí, krutí, pyšní kalormenští páni. Tasím-li meč, pak vy, Eustaci, musíte učinit totéž, a Jill nechť skočí za nás a připraví šíp na tětivu. Zvolám-li však „Domů!“, prchejte oba k věži. Nechť se nikdo nesnaží bojovat dál – ani jedinou ránu! – poté, co zavelím k ústupu. Taková falešná statečnost už se stala zkázou mnoha výborných válečných plánů. A nyní, přátelé, ve jménu Aslanově, vpřed!“

Vydali se do chladné noci. Nad korunami stromů hořely všechny velké severní hvězdy. Severka toho světa se nazývá Hrot kopí a je jasnější než naše Polárka.

Nějakou dobu se mohli řídit přímo podle Hrotu kopí, ale pak došli k tak hustým křovinám, že museli uhnout ze správného směru a obejít je. Nad hlavami měli husté větve stromů a bylo velice těžké se zorientovat. Až Jill našla správnou cestu – v Anglii byla skautkou a v orientaci se vyznala výborně. Narnijské nebe samozřejmě znala dokonale, a protože mnohokrát cestovala Severní divočinou, dokázala určit směr podle jiných hvězd, i když Hrot kopí vidět nebyl.

Když Tirian zjistil, že z nich tří umí ona hledat cestu nejlépe, poslal ji dopředu. To, jak tiše a skoro neviditelně Jill klouzala vpřed, ho naprosto ohromilo.

„U hřívy!“ šeptl Eustacovi. „Ta dívka je zázračná lesní panna. I kdyby měla v žilách krev dryád, nedokázala by to lépe.“

„Je hodně malá, tak to má jednodušší,“ odpověděl mu také šeptem Eustace. Jill vpředu je napomenula: „Pšššt, tišeji.“

Les kolem nich byl velice tichý. Vlastně byl až nepřirozeně tichý. Za normální narnijské noci by se ozývaly nějaké zvuky – nějaké to veselé „Dobrou noc!“ od ježka, volání sovy ve větvích, možná vzdálené zvuky flétny prozrazující, že někde tančí fauni, nebo snad dunivé, pulzující bušení trpaslíků pod zemí. To všechno teď utichlo – Narnií vládly chmury a strach.

Po nějaké době začali prudce stoupat a stromy prořídly. Tirian nejasně rozeznával známý vrchol kopce a stáj na něm. Jill postupovala stále opatrněji a neustále gesty naznačovala ostatním, ať se chovají stejně. Náhle strnula a Tirian viděl, jak se pomalu krčí do trávy a bez jediného zvuku mizí. Vzápětí se znovu zvedla, přiložila ústa k Tirianovu uchu a zašeptala nejtišeji, jak to vůbec šlo: „Dolů. Fledovat.“ Řekla fledovat místo sledovat – ne že by snad šišlala, ale věděla, že syčivé písmeno S se při šepotu zaslechne nejsnáze.

Tirian okamžitě zalehl, skoro stejně tiše jako Jill, ačkoli ne docela, protože byl starší a těžší. A hned viděl, že z této pozice se hřeben kopce ostře rýsuje proti hvězdnatému nebi. Nad ním se tyčily dvě černé siluety: jedna, to byla stáj, a ta druhá kalormenský strážný kousek před ní. Moc pozorně hlídku nedržel – nechodil kolem, dokonce ani nestál – ale seděl, kopí položené přes rameno a bradu opřenou o prsa.

„Výborně,“ pochválil Tirian Jill. Ukázala mu přesně to, co potřeboval vědět.

Vstali a Tirian se teď ujal vedení. Velice pomalu, se zatajeným dechem, se přiblížili ke skupince stromů vzdálených jen něco málo přes deset metrů od stráže.

„Počkejte tu, než se vrátím,“ šeptl ostatním dvěma. „Když neuspěji, prchejte.“ Vzápětí vykročil odvážně z hájku tak, že ho nepřítel musel vidět. Muž sebou trhl, když ho spatřil, a chtěl vyskočit. Měl strach, že je Tirian některý z jeho důstojníků a že bude potrestán za to, že na hlídce sedí. Ale než stačil vstát, Tirian k němu přiklekl na jedno koleno a řekl:

„Jsi bojovník tisrokův, kéž žije věčně? Mé srdce těší spatřit tě mezi všemi těmi narnijskými zvířaty a ďábly. Tvou ruku, příteli.“

Než si kalormenský strážný uvědomil, co se děje, ucítil, že má ruku jako ve svěráku. V momentě mu už někdo klečel na nohou a k hrdlu se mu přitiskl hrot dýky.

„Jediný zvuk a jsi mrtev,“ šeptl mu Tirian do ucha. „Řekni mi, kde je jednorožec, a daruji ti život.“

„Z-za stájí, ó pane,“ koktal nešťastník.

„Dobře. Zvedni se a zaveď mě k němu.“

Jak muž vstával, hrot dýky se ani na okamžik nevzdálil od jeho hrdla. Jen se přesunul na příhodné místo za uchem (byl chladný a trochu lechtal), protože se Tirian postavil za strážného. Ten celý roztřesený vykročil dozadu za stáj.

Byla sice tma, ale Tirian okamžitě rozeznal Klenotovo bílé tělo.

„Pšššt!“ sykl. „Ne, neřehtej. Ano, Klenote, jsem to já. Jak tě uvázali?“

„Svázali mi všechny čtyři nohy a za uzdu mě připoutali ke kruhu ve zdi stáje,“ ozval se Klenotův hlas.

„Postav se tady, strážný, zády ke zdi. Tak... A ty, Klenote, polož hrot svého rohu na prsa toho Kalormence.“

„Rád, Sire,“ odpověděl Klenot.

„Jak se pohne, probodni mu srdce.“ Během pár vteřin Tirian přeřezal provazy a jejich zbytky svázal strážnému ruce a nohy. Nakonec ho přinutil otevřít ústa, nacpal mu do nich trávu a pak mu ovázal hlavu od temene přes bradu, aby nemohl dělat hluk. Spustil muže do polohy vsedě a opřel ho o zeď.

„Způsobil jsem ti nepohodlí, vojáku,“ řekl Tirian. „Ale nebylo zbytí. Jestli se potkáme znovu, doufám, že se k tobě budu moci chovat lépe. A teď, Klenote, potichu.“

Objal zvíře levou paží kolem krku, sklonil se a políbil ho na čenich a oba se velice radovali. Co nejtišeji se vraceli na místo, kde Tirian zanechal děti. Pod stromy bylo temněji a málem do Eustace vrazili dřív, než ho uviděli.

„Všechno je v pořádku,“ šeptl Tirian. „Dokázali jsme to. Vzhůru domů.“

Obrátili se a ušli pár kroků, když Eustace s obavou pronesl: „Poleová, jsi tady?“ Nepřišla žádná odpověď. „Je Jill vedle vás, Sire?“ zeptal se.

„Cože?“ divil se Tirian. „Ona nejde po vašem boku?“

To byl hrozný okamžik. Neodvažovali se křičet, ale šeptali její jméno, jak nejhlasitěji to šlo. Zase žádná odpověď.

„Odešla od vás, když jsem byl pryč?“ ptal se Tirian.

„Neslyšel ani neviděl jsem ji odejít,“ odpověděl Eustace. „Ale mohla odejít bez mého vědomí. Umí chodit tiše jako kočka – však jste viděl sám.“

Z dálky se ozvalo temné dunění bubnů. Klenot nastražil uši. „Trpaslíci,“ řekl.

„Nejspíš zrádní trpaslíci, nepřátelé,“ zavrčel Tirian.

„A ještě něco s kopyty, mnohem blíž,“ dodal Klenot.

Oba lidé a jednorožec stáli zcela bez hnutí. Najednou se dělo tolik věcí, že nevěděli, s čím si dělat starosti dřív. Zvuk kopyt se stále blížil.

Náhle docela blízko u nich šeptl jakýsi hlas: „Haló! Jste všichni tady?“

Naštěstí to byla Jill.

„Kde jsi sakra byla?“ ulevil si Eustace zuřivým šepotem, protože byl hodně vyděšený.

„Ve stáji,“ zajíkala se Jill, ale bylo to takové zajíkání, jako když se někdo snaží ze všech sil potlačit smích.

„Hm,“ vrčel Eustace. „Tak tobě to připadá legrační? Já ti řeknu jenom jedno –“

„Máte Klenota, Sire?“ zeptala se Jill.

„Ano. Tady je. Co za zvíře to ale vedete vy?“

„To je on,“ vysvětlovala Jill. „Ale pospěšme domů, než se někdo vzbudí.“ A zase zabublal ten namáhavě zdušený smích.

Ostatní okamžitě poslechli, protože se na tom nebezpečném místě už beztak zdrželi příliš dlouho a kromě toho se jim zdálo, že se trpasličí bubny poněkud přiblížily.

Teprve po několika minutách pochodu na jih se Eustace zeptal.

„Jak to myslíš, že máš jeho?“

„No, falešného Aslana,“ odpověděla Jill.

„Cože?“ žasl Tirian. „Kde jste byla? Co jste dělala?“

„To je tak, Sire,“ vysvětlovala Jill. „Když jsem viděla, že se vám povedlo dostat z cesty stráž, tak mě napadlo, že bych se nejspíš měla podívat do stáje a zjistit, co tam vevnitř doopravdy je. Tak jsem se tam doplížila. Odtáhnout závoru bylo docela jednoduché. Uvnitř byla samozřejmě naprostá tma a páchlo to tam – no jako v obyčejné stáji. Rozškrtla jsem světlo a – věřil byste tomu? – nebylo tam vůbec nic než tenhle starý osel s kusem lví kůže přivázaným na hřbet. Vytáhla jsem tedy nůž a řekla jsem mu, že musí jít se mnou. Mimochodem, tím nožem jsem mu vůbec vyhrožovat nemusela. Měl už stáje plné zuby a docela rád se mnou šel – viď, můj milý Zmatlíku?“

„Propána!“ žasl Eustace. „No, tedy to – no, ať se propadnu. Před chvilkou jsem na tebe měl ještě hrozný vztek, a pořád ještě si myslím, že to od tebe byl pěkný podraz, plížit se tam bez nás. Ale musím uznat – tedy, chci říct – prostě to je něco úžasného. Kdybys byla kluk, tak bys zasloužila pasovat na rytíře, no ne, Sire?“

„Kdyby byla kluk,“ odpověděl Tirian, „dostala by bičem za neuposlechnutí rozkazu.“ A v té tmě nikdo neviděl, jestli se usmívá nebo mračí. Náhle se ozval zvuk, jako když skřípe kov o kov.

„Co to děláš, králi?“ zeptal se zprudka Klenot.

„Tasím meč, abych tomu zrádnému oslovi uťal hlavu,“ odpověděl Tirian strašným hlasem. „Odstupte, děvče.“

„Ne, prosím vás, ne,“ prosila Jill. „To vážně nesmíte. Nebyla to jeho vina. To všechno ten opičák. On nevěděl, co dělá. Strašně ho to mrzí. A je to hodný osel. Jmenuje se Zmatlík. A já ho objímám kolem krku.“

„Jill,“ řekl Tirian, „jste nejstatečnější z mých poddaných a neznám nikoho, kdo by se tak vyznal v lese jako vy, ale jste také ta nejdrzejší a nejneposlušnější dívka, jakou jsem kdy viděl. Dobře tedy – darujme oslu život. A co nám řekneš na svou obhajobu, osle?“

„Já, Sire?“ ozval se oslův hlas. „Mně strašně mrzí, jestli jsem udělal něco špatně. Opičák říkal, že Aslan chce, abych se takhle oblékl. A já jsem myslel, že on se vyzná. Já nejsem chytrý jako Vytáčka. Udělal jsem jenom, co mi řekl. Ona to nebyla žádná legrace, žít v té stáji. Ani nevím, co se dělo venku. Nikdy mě nepouštěl ven, leda na minutu, na dvě v noci. A občas mi zapomněli i donést vodu.“

„Sire,“ upozornil Klenot, „ti trpaslíci jsou čím dál blíž. Chceme se s nimi setkat?“

Tirian chvíli přemýšlel a náhle se hlasitě rozesmál. Když promluvil, už nešeptal.

„Při lvu,“ řekl, „začínám hloupnout. Setkat se s nimi? Samozřejmě že se s nimi chceme setkat. Teď se můžeme setkat s každým. Můžeme jim ukázat tohohle osla. Jen ať vidí, čeho se báli a čemu se klaněli. Můžeme jim ukázat, co se skutečně skrývá za tou ohavnou opičákovou intrikou. Jeho tajemství je prozrazeno. Karta se obrátila. Zítra opičáka pověsíme na nejvyšším stromě v Narnii. Už žádné šeptání, plížení a přestrojení. Kdepak jsou ti čestní trpaslíci? Máme pro ně dobré zprávy.“

Když člověk celé hodiny šeptá, pak jen slyšet někoho normálně hovořit má podivuhodně povzbudivý účinek. Všichni začali mluvit a smát se – dokonce i Zmatlík zvedl hlavu a vyrazil ze sebe hlasité „ííí-áááá-íííí-áááá“ – to mu opičák už celé dlouhé dny nedovolil.

Rázně vykročili za zvukem bubnů. Sílil stále víc a brzo spatřili i světlo pochodní. Šli podél jedné z oněch neupravených silnic (v Anglii bychom jim těžko mohli vůbec říkat silnice), které vedly přes Planinu lucerny. Po silnici rázně pochodovalo asi třicet trpaslíků s malými rýči a krumpáči přes rameno. Dva ozbrojení Kalormenci průvod vedli, dva uzavírali.

„Stát!“ zahřímal Tirian, který vystoupil na cestu. „Stůjte, vojáci. Kam vedete tyto narnijské trpaslíky a na čí příkaz?“

Kapitola 7
Převážně o trpaslících

Když oba kalormenští vojáci v čele průvodu uviděli někoho, koho považovali za velkého pána – tarkána – se dvěma pážaty, zastavili a pozvedli kopí k pozdravu.

„Můj pane,“ odpověděl jeden z nich, „vedeme ty mužíky do Kalormenu, na práci v dolech tisrokových, kéž žije věčně.“

„Při velikém bohu Tašovi, jsou velice poslušní,“ řekl Tirian a náhle se obrátil k samotným trpaslíkům. Přibližně každý šestý nesl pochodeň a při tom blikotavém světle viděl jejich vousaté tváře, které na něj všechny hleděly se zachmuřeným a zarputilým výrazem.

„Vybojoval snad tisrok velkou bitvu, trpaslíci, a dobyl vaši zemi,“ zeptal se, „že kráčíte tak odevzdaně zemřít v solných jamách Pugrahánu?“

Oba vojáci se na něj překvapeně zamračili, ale všichni trpaslíci odpověděli: „Aslanův rozkaz, Aslanův rozkaz. Prodal nás. Co můžeme dělat proti němu ?“

„Tisrok, to určitě,“ dodal jeden a odplivl si. „Ten by si tak mohl něco zkusit!“

„Ticho, pse!“ okřikl ho velitel.

„Podívejte,“ řekl Tirian a vytáhl Zmatlíka na světlo. „Všechno to byla lež. Aslan do Narnie vůbec nepřišel. Všechny vás oklamal ten opičák. Tohle je stvoření, které vyváděl ze stáje a ukazoval vám je. Jen se podívejte.“

To, co teď trpaslíci uviděli, když se konečně mohli podívat zblízka, v nich stačilo vyvolat úžas, jak se vůbec kdy mohli nechat tak napálit. Lví kůže zdaleka nevypadala úhledně. Po Zmatlíkově dlouhém věznění ve stáji a cestě temným lesem sklouzla úplně ke straně. Většina mu jí teď visela ve velkém chuchvalci na jedné lopatce. Hlava byla posunutá stranou a navíc se ještě svezla hodně dozadu, takže teď každý mohl vidět jeho hloupou, hodnou oslí tvář, která z ní koukala. V jednom koutku mu uvízlo pár stébel trávy, protože se cestou tu a tam nenápadně popásal. A mumlal: „Já za to nemůžu, já nejsem chytrý. Nikdy jsem neříkal, že jsem.“

Všichni trpaslíci vteřinku zírali na Zmatlíka s otevřenými ústy a pak se jeden z vojáků na Tiriana obořil: „Zbláznil ses, pane? Co to s těmi otroky děláš?“ A druhý se zeptal: „Kdo jsi?“ Ani jeden už kopím nezdravil – všichni je měli sklopená a připravená k boji.

„Heslo,“ žádal velitel.

„Tohle je moje heslo,“ tasil král meč. „ Svítá, lež je zlomena . A teď se kryj, zločinče, neboť já jsem Tirian z Narnie.“

Vrhl se na velitele vojáků jako blesk. Eustace, který tasil, jakmile viděl tasit krále, se vrhl na druhého – tvář měl smrtelně bledou, ale to bych mu nezazlíval. A navíc měl štěstí, jaké občas začátečníci mívají. Zapomněl na všechno, co se ho Tirian to odpoledne pokoušel naučit, divoce se rozmáchl (popravdě řečeno, nejsem si jistý, jestli neměl zavřené oči) a ke svému velkému překvapení náhle zjistil, že Kalormenec mu leží mrtev u nohou. Přestože to byla velká úleva, v té chvíli to bylo i dost děsivé. Králův souboj trval o vteřinku, o dvě déle – i on svého muže zabil a křikl na Eustace: „Pozor na ty druhé dva!“

Ale s oběma zbylými Kalormenci si to už vyřídili trpaslíci. Z nepřátel nezbyl ani jeden.

„Dobrá rána, Eustaci!“ zvolal Tirian a plácl ho po zádech. „Nuže, trpaslíci, jste volní. Zítra se vám postavím do čela a společně osvobodíme celou Narnii. Třikrát sláva Aslanovi!“

Jenomže to, co následovalo, bylo jedním slovem strašné. Ozval se nesmělý pokus o provolání slávy (asi od pěti trpaslíků), který ale rychle utichl – naopak, několik jiných nazlobeně zavrčelo a mnozí prostě mlčeli.

„Copak nerozumějí?“ zlobila se netrpělivě Jill. „Co je to s vámi, trpaslíci? Neslyšíte, co král říká? Je po všem. Opičák už nebude v Narnii vládnout. Všichni můžou zase žít jako vždycky. Můžete se zase bavit. Copak nejste rádi?“

Skoro minutu bylo ticho a pak jeden ne zrovna příjemně vyhlížející trpaslík s vlasy a vousy černými jako saze se zeptal: „A vy jste kdo, slečinko?“

„Jsem Jill,“ odpověděla. „Ta Jill, co zachránila krále Riliana ze zakletí – a to je Eustace, ten tam byl se mnou – a teď jsme se vrátili z jiného světa po stovkách let. Aslan pro nás poslal.“

Trpaslíci se po sobě podívali a usmívali se – ne, neusmívali, oni se ušklíbali.

„No,“ ozval se opět ten černý trpaslík (jmenoval se Grouda), „já nevím, jak vy ostatní, ale já mám dojem, že o Aslanovi jsem toho slyšel už tolik, že mi to stačilo až do konce života.“

„Správně, správně,“ bručeli ostatní trpaslíci. „Je to podvod, všechno je to podvod.“

„Jak to myslíte?“ ptal se Tirian. Když bojoval, nebyl bledý, ale teď ano. Myslel si, že takhle chvíle bude krásná; teď ale vypadala spíš jako zlý sen.

„Vy si vážně myslíte, že nám měkne mozek, co?“ pokračoval Grouda. „Jednou jsme už sedli na lep a vy teď čekáte, že hned nato na něj sedneme znova? Víte vy co? My už žádné historky o Aslanovi nechceme slyšet. Jen se na něj podívejte! Starý osel s dlouhýma ušima!“

„Pro nebesa, nechtějte mě rozzlobit!“ zvolal Tirian. „Kdo tu tvrdil, že tohle je Aslan? Tohle je opičákova napodobenina opravdového Aslana. Copak to nechápete?“

„A vy nejspíš máte lepší napodobeninu, co?“ ušklíbal se Grouda. „Děkuju, nechci. Už jednou jsme se nechali oklamat, podruhé to už neuděláme.“

„Nic takového,“ zuřil Tirian. „Já sloužím skutečnému Aslanovi.“

„A kde je? Kdo to je? Ukažte nám ho!“ řeklo několik trpaslíků.

„To myslíte, že ho nosím v kapse, hlupáci?“ odsekl Tirian. „Kdo jsem, abych Aslanovi přikazoval, kde se má zjevit? Není to žádný ochočený lev.“

Jen ta slova vypustil z úst, pochopil, že právě udělal chybu. Trpaslíci okamžitě začali posměšně prozpěvovat „žádný ochočený lev, žádný ochočený lev“. „To nám ti druzí říkali pořád,“ prohlásil jeden.

„Chcete říct, že nevěříte ve skutečného Aslana?“ žasla Jill. „Ale já jsem ho viděla. A nás dva sem poslal z jiného světa.“

„Aha,“ usmíval se Grouda od ucha k uchu. „To říkáte vy . Naučila jste se tu svou povídačku dobře. Nazpaměť, co?“

„Hulváte!“ vyletěl Tirian. „Ty se opovažuješ dámě do očí tvrdit, že lže?“

„Mluvte se mnou slušně, pane,“ odsekl trpaslík. „My už totiž nestojíme o žádné krále – i jestli jste Tirian, jakože na to nevypadáte – a ani o žádné Aslany. Odteď se budeme starat sami o sebe a před nikým nebudeme smekat. Jasné?“

„Správně,“ souhlasili ostatní trpaslíci. „Ted jsme svoji vlastní páni. Žádní Aslanové, žádní králové, žádné hloupé povídačky o jiných světech. Trpaslíci pro trpaslíky.“ A začali se zase řadit a chystat se na pochod zpátky tam, odkud přišli.“

„Mizerové!“ zlobil se Eustace. „To ani nepodě kujete , že jsme vás zachránili před solnými doly?“

„To známe,“ odpověděl Grouda přes rameno. „Chtěli jste nás využít, proto jste nás zachránili. Hrajete si nějakou vlastní hru. Jdeme, hoši.“

A trpaslíci začali zpívat svou podivnou pochodovou písničku, která se doprovází bubnováním, a odpochodovali do tmy.

Tirian a jeho přátelé za nimi nevěřícně hleděli. Poté král řekl jediné slovo: „Pojďme,“ a všichni pokračovali v cestě.

Nikdo nepromluvil. Zmatlík se stále ještě cítil jako zavrženec a kromě toho moc nechápal, co se vlastně stalo. Jill byla znechucená chováním trpaslíků, ale zároveň na ni udělalo tak velký dojem Eustacovo vítězství nad Kalormencem, že se až skoro ostýchala. A Eustace sám – tomu srdce pořád ještě bušilo hodně prudce.

Tirian a Klenot kráčeli smutně vzadu. Král objímal jednorožce paží kolem plecí a jednorožec občas pohladil krále po tváří svým měkkým čenichem. Nesnažili se chlácholit jeden druhého slovy. Dost těžko se vymýšlelo cokoli aspoň trochu útěšného. Tiriana ani ve snu nenapadlo, že v důsledku opičákova podvodu s nastrčeným Aslanem přestanou lidé věřit v toho skutečného. Byl si docela jist, že trpaslíci se postaví na jeho stranu, jakmile jim ukáže, jak byli oklamáni. Představoval si, jak je druhý den dovede na Stájový kopec a ukáže Zmatlíka všem tvorům, nato že se všichni obrátí proti opičákovi a pak, možná po nějaké šarvátce s Kalormenci, bude po všem. Ale teď se zdálo, že nemůže spoléhat na nic. Kolik dalších Narnianů bude jednat stejně jako trpaslíci?

„Myslím, že za námi někdo jde,“ řekl náhle Zmatlík.

Zastavili se a poslouchali. A skutečně, za nimi se ozýval dusot malých nohou.

„Kdo je to?“ křikl král.

„Jenom já, Sire,“ odpověděl nějaký hlas. „Já, trpaslík Syslík. Teprve teď se mi podařilo odtrhnout se od ostatních. Jsem na vaší straně, Sire, a na Aslanově také. Jestli mi dáte do ruky trpasličí meč, rád jím budu rozdávat rány za správnou stranu, než to tu skončí.“

Všichni se kolem něj shlukli, vítali ho, chválili a poplácávali po zádech. Jeden jediný trpaslík samozřejmě mnoho nezmůže, ale bylo to svým způsobem velice povzbudivé mít na své straně aspoň toho jednoho. Všem se zlepšila nálada. Jill a Eustacovi to ale dlouho nevydrželo, protože zívali na celé kolo a byli tak unavení, že nedokázali myslet na nic jiného než na postel.

Do věže se vrátili v nejchladnější hodinu noci, těsně před úsvitem. Kdyby tam na ně čekalo připravené jídlo, rádi by ho snědli; ale tu námahu a odklady spojené s jeho přípravou nehodlal nikdo podstoupit. Napili se z potoka, opláchli si tváře a převalili se na lůžka – až na Zmatlíka a Klenota, kteří prohlásili, že jim bude příjemněji venku. Možná to tak bylo dobře, protože jednorožec a dospělý plně vzrostlý osel v místnosti vždycky způsobí, že se zdá být poněkud přeplněná.

Narnijští trpaslíci nemají ani metr dvacet, ale na svou výšku jsou to ti nejtvrdší a nejsilnější tvorové vůbec. A tak Syslík, ačkoli měl za sebou těžký den a skoro celou noc nespal, se vzbudil zcela osvěžen první ze všech. Okamžitě vzal Jillin luk, vyšel do lesa a zastřelil párek divokých holubů. Potom se posadil na práh, škubal je a klábosil s Klenotem a Zmatlíkem.

Zmatlík teď ráno vypadal i cítil se mnohem lépe. Klenot byl jednorožec, a tudíž jedno z nejvznešenějších a nejjemnějších zvířat, a tak se k němu choval velice vlídně a hovořil s ním o věcech, jimž rozuměli oba – o trávě, cukru a péči o kopyta.

Když z věže po půl desáté s velkým zíváním a protahováním vyšli Jill a Eustace, trpaslík jim ukázal, kde můžou nasbírat velké množství narnijské rostliny zvané divoká stařice, která vypadá trochu jako náš šťavel, ale po uvaření chutná mnohem líp. (Aby byla dokonalá, potřebuje trochu másla a pepře, jenže ty neměli.) Ať tak nebo tak, brzy měli nasbíráno dost na výborné dušené jídlo k snídani nebo k obědu, či jak tomu chcete říkat. Tirian zašel se sekerou kousek dál do lesa a přinesl pár větví na topení.

Zatímco se jídlo vařilo – a to trvalo hodně dlouho, zvlášť když to vonělo čím dál tím lépe a čím více to vypadalo, že už to bude uvařené – našel král pro Syslíka kompletní trpasličí zbroj: drátěnou košili, přilbu, štít, meč, pás a dýku. Prohlédl Eustacův meč a zjistil, že ho Eustace vrátil do pochvy celý zamazaný Kalormencovou krví. Pokáral ho za to a přiměl ho meč vyčistit a naleštit.

Celou tu dobu přecházela Jill tam a zpátky, občas zamíchala v kotlíku a občas závistivě hleděla na osla a jednorožce, kteří se spokojeně pásli. Kolikrát už si za to dopoledne přála, aby uměla jíst trávu!

Ale když bylo jídlo konečně hotové, měli všichni pocit, že to za to čekání stálo, a každý si ještě přidal.

Poté, co snědli kolik jen mohli, posadili se tři lidé a trpaslík na zápraží a oba čtyřnozí si lehli tváří k nim. Trpaslík (se souhlasem Jill i Tiriana) si zapálil dýmku a král ho vyzval: „A teď, příteli Syslíku, vyprávěj. Myslím, že máš více zpráv o nepříteli než my. Především, jakou historku si vymysleli o mém úniku?“

„Tak vychytralou, jak jen lze, Sire,“ odpověděl Syslík. „Vyprávěl ji Zázvorka, ten kocour, a nejspíš ji také vymyslel. Tenhle Zázvorka, Sire, – to je takový zákeřník, jaký se ani mezi kočkami moc často nevidí – prohlásil, že šel zrovna kolem stromu, kde ti darebáci přivázali Vaše Veličenstvo. A tvrdil (prosím za odpuštění), že prý jste klel a kvílel a proklínal Aslana ,že se to stydím opakovat‘, takhle přesně to říkal a tvářil se přitom jako ztělesněná ctnost – znáte to, jak to kočky dovedou, když chtějí. A pak, říkal Zázvorka, se najednou zablýsklo a objevil se sám Aslan, a ten Vaše Veličenstvo na jediné sousto zhltnul.

Všechna zvířata se při tom vyprávění třásla a některá rovnou omdlela. Opičák se toho samozřejmě hned chytil – tak prý zatočí Aslan s každým, kdo si ho neváží. Berte to prý všichni jako varování. A všichni ti chudáci kňučeli a vyli a říkali – vezmeme, vezmeme. Takže, abych to zkrátil, únik Vašeho Veličenstva je vůbec nepřivedl na myšlenku, že nejspíš ještě máte věrné přátele, kteří vám pomohli, ale spíš v nich vyvolal daleko větší strach a poslušnost tomu opičákovi.“

„To je ale ďábelská taktika,“ zvolal Tirian. „Ten kocour je tedy opičákovým blízkým poradcem?“

„Já bych spíš řekl, sire, že teď je opičák jeho poradcem,“ odpověděl trpaslík. „Víte, on se opičák dal na pití. Já jsem přesvědčený, že celé to spiknutí teď řídí hlavně Zázvorka nebo Rišda – to je ten kalormenský kapitán. A taky myslím, že za to, jak se k vám trpaslíci zachovali, můžou hodně různé řeči, které mezi trpaslíky roztrousil Zázvorka. A povím vám proč.

Předevčírem v noci jsme se rozcházeli po jednom z těch hrozných půlnočních shromáždění. Ušel jsem kus cesty, když jsem zjistil, že jsem tam zapomněl dýmku. Byla to dobrá dýmka, moje oblíbená, měl jsem ji už dlouho, a tak jsem ji šel hledat. Jenže než jsem se dostal na to místo, kde jsem seděl (byla tma jako v ranci), zaslechl jsem kočičí zamňoukání a pak hlas Kalormence: ,Tady… ale mluv tiše,‘ a zůstal jsem stát jako přimrazený. Ti dva, to byli Zázvorka a tarkán Rišda, jak mu říkají.

,Vznešený tarkáne,‘ začal kocour tím svým sametovým hlasem, ,chtěl jsem jen přesně vědět, jak jsme to vlastně my dva dnes odpoledne mysleli, že Aslan neznamená víc než Taš.‘

,Nepochybuji o tom, nejprozíravější z kocourů,‘ odpověděl na to ten druhý, ,že jsi pochopil, jak to myslím.‘

,Chtěl jsi říct, že ani jeden, ani druhý neexistují,‘ odpověděl kocour.

,To vědí všichni, kdo jsou trochu osvícení,‘ potvrdil tarkán.

,Pak si tedy porozumíme,‘ předl kocour. ,Nezačíná tě už, stejně jako mě, trochu unavovat ten opičák?‘

,Hloupé a chamtivé zvíře je to,‘ souhlasil Kalormenec, ,ale zatím ho potřebujeme. Ty a já se musíme potají o všechno postarat a přinutit opičáka dělat, co budeme chtít my.‘

,A myslím, že by bylo vhodné,‘ pokračoval kocour, ,zasvětit do věci některé osvícenější Narniany, jednoho po druhém, jakmile se přesvědčíme, že se pro tu věc hodí. Zvířata, která skutečně věří v Aslana, se mohou každým okamžikem obrátit proti nám, a také to udělají, jestli se opičák ve své hlouposti prozradí. Ale ti, kterým nezáleží na Tašovi ani Aslanovi, ale jen na vlastním prospěchu a odměnách, které jim udělí tisrok, až se Narnie stane kalormenskou provincií, zůstanou pevní.‘

,Výborně, kocoure,‘ souhlasil kapitán. ,Ale pečlivě vol, koho zasvětíš.‘“

Zatímco trpaslík mluvil, zdálo se, že se den změnil. Když usedali, svítilo slunce. Teď se Zmatlík otřásl. Klenot nervózně pohodil hlavou. Jill vzhlédla.

„Zatahuje se,“ řekla.

„A je hrozná zima,“ dodal Zmatlík.

„To tedy je, u lva,“ souhlasil Tirian a dýchl si na ruce. „A fuj! Co je to za puch?“

„Fuj!“ div se nezajíkl Eustace. „Je to jako mršina. Neleží tu někde poblíž mrtvý pták? A jak to, že jsme si toho nevšimli dřív?“

Klenot se zprudka vydrápal na nohy a ukázal svým rohem.

„Pohleďte!“ vykřikl. „Pohleďte na to! Hleďte, hleďte!

Spatřili to všichni – a v šesti tvářích se objevil výraz čiré hrůzy.

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .