Letopisy Narnie
Lev, čarodějnice a skříň

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.fragment.cz

www.albatrosmedia.cz

C. S. Lewis

Letopisy Narnie – Lev, čarodějnice a skříň – e-kniha

Copyright © Fragment, 2016

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Kapitola 2
Co tam Lucinka našla

„Dobrý večer,“ řekla Lucinka. Ale faun sbíral balíčky a byl tím tak zaujatý, že nejdřív neodpověděl. Když skončil, vysekl poklonku.

„Dobrý večer, dobrý večer,“ řekl faun. „Promiňte – nechci být dotěrný – ale je snad možné, že byste byla dcera Evina?“

„Jmenuji se Lucie,“ řekla, protože tak docela nepochopila, nač se ptá.

„Ale jste – s prominutím – jste snad, jak se říká, holčička?“ ptal se faun.

„Samozřejmě, že jsem holčička,“ odpověděla Lucinka.

„Takže jste doopravdy člověk?“

„Samozřejmě, že jsem člověk,“ kývla Lucinka, stále ještě poněkud zmatená.

„Ale ovšem, ale ovšem,“ přisvědčoval faun. „To bylo ode mne hloupé. Ale ještě nikdy jsem neviděl ani syna Adamova, ani dceru Evinu. Jaká radost. Vždyť přece –“ pak se zarazil, jako by už už pověděl něco, co nechtěl. „Radost, skutečná radost. Jmenuji se Tumnus.“

„Těší mě, že vás poznávám, pane Tumnusi,“ řekla Lucinka.

„Smím se zeptat, ó Lucie, dcero Evina,“ pokračoval pan Tumnus, „jak jste se ocitla v Narnii?“

„V Narnii? Co to je?“ divila se Lucinka.

„Toto je země Narnie,“ vysvětloval faun, „to, kde nyní stojíme a vše, co se rozkládá mezi touto lampou a velkým hradem Cair Paravel na pobřeží východního moře. A co vy – přišla jste z Divokých lesů nebo ze Západu?“

„Já – prošla jsem šatníkem z prázdného pokoje,“ vysvětlovala Lucinka.

„Ach,“ povzdechl si pan Tumnus melancholicky. „Kdybych já byl víc studoval zeměpis, když jsem ještě býval malým faunem, jistě bych o těchto cizokrajných zemích věděl víc. Ale teď už je pozdě.“

„Ale to přece vůbec nejsou země,“ namítla Lucinka a musela se skoro smát. „To je jenom tadyhle kousek – tak asi – nevím to určitě. Je tam léto.“

„Zatímco zde v Narnii,“ odpověděl pan Tumnus, „vládne zima, a tak je tomu již velice dlouho, a budeme-li tady stát a povídat si ve sněhu, nastydneme z toho oba. Dcero Evina ze vzdálené země Prázdna a Pokoje, kde věčné léto vládne slavnému městu Šat-Nik, co kdybyste šla a dala si se mnou čaj?“

„Děkuju mockrát, pane Tumnusi,“ řekla Lucinka. „Ale asi bych se už měla vrátit.“

„Je to jenom kousek,“ lákal faun, „A bude tam plápolavý oheň – a topinky – a sardinky – a koláč.“

„Jste moc hodný,“ řekla Lucinka. „Ale nemůžu se dlouho zdržet.“

„Když se do mě zavěsíte, dcero Evina,“ řekl pan Tumnus, „budu moci držet deštník nad námi oběma. Ano, tak je to dobře. Můžeme jít!“

Tak se stalo, že Lucinka najednou kráčela lesem zavěšená do toho podivného stvoření, jako by se znali odjakživa.

Zanedlouho došli na místo, kde cesta začala být nerovná a všude kolem byly balvany, kopečky a stráňky. Na dně jednoho údolíčka pan Tumnus náhle uhnul stranou, jako by měli vejít přímo do nebývale velikého balvanu, ale v poslední chvíli Lucinka postřehla, že ji vede ke vchodu do jeskyně.

Když se Lucinka uvnitř rozkoukala, uviděla, že v krbu hoří dřevo. Pan Tumnus se shýbl a úhlednými kleštěmi vytáhl hořící větev a s její pomocí zažehl lampu. „Teď už to nebude dlouho trvat,“ řekl a okamžitě přistavil na oheň konvici.

Lucinka si pomyslela, že hezčí místo ještě v životě neviděla. Byla to malá, suchá, čistá jeskyně z červenavého kamene. Na podlaze byl koberec a dvě křesílka („Jedno pro mne a jedno pro přítele,“ vysvětlil pan Tumnus.), stůl a prádelník, nad krbem římsa a nad ní obrázek starého fauna s šedými vousy. V rohu byly dveře a Lucinka si pomyslela, že patrně vedou do ložnice pana Tumna. U jedné stěny stála knihovna plná knih. Zatímco pan Tumnus prostíral k čaji, Lucinka si je prohlížela. Svazky měly názvy jako Silénův život a korespondence, Nymfy a jejich zvyky, Muži, mniši, myslivci; studie oblíbené legendy či Je člověk mýtus?

„Nuže, dcero Evina!“ vybídl ji faun.

Byla to skutečně báječná svačina. Pro každého tu bylo jedno hnědé vejce nahniličko, sardinky na topince, topinka s máslem a topinka s medem, a nakonec koláč s cukrovou polevou. Když už Lucinka vůbec nemohla, faun začal hovořit. Vyprávěl nádherné příběhy o životě v lese. Povídal o půlnočních tancích, o tom, jak nymfy, které žijí ve studánkách, a dryády, které bydlí ve stromech, vycházejí ven tančit s fauny. Vyprávěl o dlouhých loveckých výpravách za bílým jelenem, který splní přání tomu, kdo ho dokáže chytit, o hostinách a hledání pokladů s divokými rudými trpaslíky v hlubokých dolech a jeskyních hluboko pod kořeny lesních stromů. Také o létě, kdy lesy bývaly zelené a starý Silénos na svém vypaseném oslíku přijížděl na návštěvu. Někdy zavítal dokonce i sám Bakchus, to pak v potocích teklo víno místo vody a celý les jásal a radoval se po dlouhé týdny.

„Jenže teď je pořád zima,“ dodal zachmuřeně. Aby se zase rozveselil, vytáhl z pouzdra na prádelníku zvláštní píšťalku, která vypadala, jako by byla ze slámy, a začal hrát. Lucinka poslouchala tu píseň a chtělo se jí zároveň plakat i smát se, tančit i usnout. Muselo uplynout snad několik hodin, než se otřepala a prohlásila:

„Pane Tumnusi, já vás hrozně nerada ruším. Ta písnička se mi vážně hrozně líbí, ale opravdu už musím domů. Chtěla jsem se zdržet jen pár minut.“

„To už teď stejně nepůjde, víte,“ řekl faun, odložil píšťalku a velice smutně zavrtěl hlavou.

„Nepůjde?“ vyskočila Lucinka a byla dost vyděšená. „Jak to myslíte? Musím okamžitě domů. Ostatní už určitě mají strach, co se se mnou stalo.“ Po chvilce se zeptala: „Pane Tumnusi! Co je vám?“ protože faunovy hnědé oči se naplnily slzami, ty pak začaly stékat po tvářích a za chvilku už mu kapaly ze špičky nosu. Nakonec si pan Tumnus zakryl obličej rukama a začal kvílet.

„Pane Tumnusi! Pane Tumnusi!“ volala Lucinka celá vyděšená. „Neplačte! Neplačte! Co je? Není vám dobře? Pane Tumnusi, řekněte mi, co se stalo.“

Ale faun dál vzlykal, jako by se mu mělo srdce rozskočit. A nepřestal, ani když k němu Lucinka došla, objala ho a půjčila mu svůj kapesník. Ten si vzal, začal si s ním utírat slzy a ždímal ho oběma rukama, kdykoli se promáčel tak, že už nebyl k užitku. Za chvíli už i Lucinka stála v mokré loužičce.

„Pane Tumnusi!“ houkla mu Lucinka do ucha a zatřásla s ním. „Nechte toho. Okamžitě toho nechte! Měl byste se stydět, takový veliký faun. Proč propána tak brečíte?“

„Ó – ó – ó!“ vzlykal pan Tumnus. „Brečím, protože jsem hrozně zlý faun.“

„Podle mě vůbec nejste zlý faun,“ namítla Lucinka. „Já myslím, že jste moc hodný faun. Jste ten nejhodnější faun, jakého jsem kdy potkala.“

„Ó – ó – tohle byste neříkala, kdybyste jen věděla,“ zakvílel pan Tumnus mezi vzlyky. „Jsem zlý faun. Od počátku světa nejspíš nebyl horší faun než já.“

„Ale co jste udělal?“ chtěla vědět Lucinka.

„Můj starý otec, podívejte,“ řekl pan Tumnus, „támhle nad krbem je jeho portrét. Ten by takovou věc neudělal nikdy!“

„Ale jakou věc?“ naléhala Lucinka.

„Jako jsem udělal já,“ odpověděl faun. „Dal jsem se do služeb Bílé čarodějnice. Takový jsem. Platí mě Bílá čarodějnice.“

„Bílá čarodějnice? Kdo to je?“

„To ona má v moci celou Narnii. To ona dělá tu věčnou zimu. Jen si to představte, pořád zima a nikdy Vánoce!“

„No to je hrozné,“ souhlasila Lucinka. „Ale za co platí vám?“

„To je na tom to nejhorší,“ zasténal pan Tumnus. „Já jsem její únosce, ano, je to tak. Podívejte se na mě, dcero Evina. Věřila byste, že jsem takový faun, co potká v lese chudáčka nevinné dítě, které mu nikdy ničím neublížilo, dokáže se tvářit přátelsky a pozvat ho domů do své jeskyně, a to všechno proto, aby ho ukolébal ke spaní a pak ho odevzdal Bílé čarodějnici?“

„Ne, nevěřím,“ zavrtěla Lucinka hlavou. „Něco takového byste určitě neudělal.“

„Ale udělal jsem to,“ potřásl hlavou faun.

„Víte,“ začala Lucinka pomalu (protože chtěla mluvit upřímně, ale přitom na něj nechtěla být moc přísná), „je pravda, že to bylo dost ošklivé. Ale když je vám to tak strašně líto, tak to už určitě podruhé neuděláte.“

„Dcero Evina, vy to pořád ještě nechápete?“ řekl faun. „To jsem neudělal někdy v minulosti. To dělám právě teď, v tuhle chvíli.“

„Jak to myslíte?“ vykřikla Lucinka a zbělela jako křída.

„Vy jste to dítě,“ kývl Tumnus. „Mám příkaz od Bílé čarodějnice, že až někdy v lese uvidím syna Adamova nebo dceru Evinu, mám je chytit a předat jí je. A vy jste první, s kterou jsem se kdy setkal. Tak jsem předstíral, že jsem váš přítel, pozval jsem vás na čaj, a celou tu dobu jsem měl v úmyslu počkat, až tvrdě usnete, a pak jít a říct to jí.“

„To přece neuděláte, pane Tumnusi,“ řekla Lucinka. „Neuděláte, že ne? To vážně, vážně nesmíte udělat.“

„Když to neudělám,“ pokračoval zase faun a znova se rozplakal, „ona se to určitě dozví. Nechá mi useknout ocas, uřezat rohy, vytrhat vousy, mávne hůlkou nad mými krásnými rozdvojenými kopýtky a udělá z nich ta příšerná kopyta vcelku, jako bych byl nějaký ukoptěný kůň. A jestli se opravdu hodně rozzlobí, tak mě změní v kámen a bude ze mě jenom socha fauna v tom jejím strašném domě. Do doby, než se zaplní čtyři trůny na Cair Paravelu – a kdoví, kdy se to stane, jestli se to vůbec stane.“

„To mě moc mrzí, pane Tumnusi,“ řekla Lucinka. „Ale prosím vás, nechte mě jít domů.“

„Jistěže nechám,“ pokyvoval faun. „To samozřejmě musím. Teď už to vidím. Nevěděl jsem, jací jsou lidé, než jsem se setkal s vámi. Ovšemže vás nemohu odevzdat Čarodějnici, když vás teď znám. Ale musíme vyrazit hned. Doprovodím vás zpátky k lampě. Předpokládám, že odtamtud už zpátky do země Prázdna a Pokoje a do Šat-Niku trefíte sama?“

„Určitě trefím,“ kývla Lucinka.

„Musíme jít co nejtišeji,“ nabádal pan Tumnus. „Celý les je plný jejích špehů. Dokonce i některé stromy jsou na její straně.“

Oba vstali, nádobí od svačiny nechali ležet na stole. Pan Tumnus znovu otevřel deštník, nabídl Lucince rámě a vyšli spolu do sněhu. Cesta zpátky se vůbec nepodobala cestě do faunovy jeskyně: plížili se, jak nejrychleji mohli, nepadlo mezi nimi ani slovo a pan Tumnus se držel nejtemnějších míst. Lucince se ulevilo, když se znovu dostali k pouliční lampě.

„Odtud už cestu znáte, dcero Evina?“ zeptal se pan Tumnus.

Lucinka se velice soustředěně zadívala mezi stromy a v dáli rozeznala jasnou skvrnu, která vypadala jako denní světlo. „Ano,“ kývla, „vidím dveře šatníku.“

„Tak utíkejte domů, jak nejrychleji to jde,“ řekl faun, „a – mů-můžete mi někdy odpustit, co jsem chtěl udělat?“

„Ale samozřejmě, že ano,“ řekla Lucinka a srdečně mu stiskla ruku. „Doufám, že kvůli mně nebudete mít velké potíže.“

„Sbohem, dcero Evina,“ řekl. „Nemohl bych si nechat ten kapesník?“

„Klidně,“ řekla Lucinka a rozběhla se ke vzdálené jasné skvrnce světla tak rychle, jak jen ji nohy nesly. Za chvilku už se o ni neotíraly drsné větve, ale kabáty, místo křupajícího sněhu ucítila pod nohama prkna, a najednou už vyskakovala ze skříně do stejného prázdného pokoje, ve kterém celé to dobrodružství začalo. Pevně za sebou zavřela dveře skříně a celá udýchaná se rozhlédla kolem sebe. Pořád ještě pršelo a venku na chodbě slyšela hlasy ostatních.

„Jsem tady,“ zavolala. „Tady jsem. Vrátila jsem se, nic mi není.“

Kapitola 3
Edmund a skříň

Lucinka vyběhla z prázdného pokoje na chodbu a našla tam ostatní tři.

„Nic se nestalo,“ opakovala, „už jsem zpátky.“

„Co to prosím tě vykládáš, Lucko?“ zeptala se Zuzana.

„Copak jste se vůbec nedivili, co se mnou je?“ ptala se užasle Lucinka.

„Aha, tak ty ses schovávala!“ řekl Petr. „Chudinka Lucie, tak ona se schovává a nikdo si toho ani nevšimne! To se budeš muset schovávat déle, jestli chceš, aby tě někdo začal hledat.“

„Ale vždyť jsem byla pryč celé hodiny,“ namítla Lucinka.

Ostatní se po sobě podívali.

„Zbláznila se,“ prohlásil Edmund a zaťukal si na čelo. „Úplně se zbláznila.“

„Jak to myslíš, Lucko?“ zeptal se Petr.

„Jak to říkám,“ odsekla Lucinka. „Bylo po snídani, když jsem vlezla do té skříně, a byla jsem pryč celé hodiny a měla jsem svačinu a stalo se hrozně moc věcí.“

„Nebuď hloupá, Lucko,“ okřikla ji Zuzana. „Z toho pokoje jsme vyšli teprve před chviličkou, a to jsi s námi byla.“

„Ale ona není hloupá,“ zastal se jí Petr, „to je jenom taková legrace, viď, Lucinko? Proč by si nemohla trochu vymýšlet?“

„Ne, Petře, ne,“ zavrtěla Lucinka hlavou. „Je tam kouzelná skříň. Uvnitř je les a sněží tam, je tam faun a čarodějnice a jmenuje se to tam Narnie. Pojďte se podívat.“

Ostatní nevěděli, co si o tom mají myslet, ale Lucinka byla tak rozčilená, že se s ní všichni vrátili do pokoje. Běžela před nimi, otevřela dokořán dveře šatníku a vykřikla: „Tak! Jděte a přesvědčte se sami.“

„Prosím tě, ty huso,“ ušklíbla se Zuzana, když rozhrnula kabáty a nakoukla dovnitř, „vždyť je to jen obyčejná skříň, podívej! Tadyhle má zadní stěnu.“

Pak i ostatní rozhrnuli kabáty a nakoukli dovnitř, a všichni viděli – i Lucinka sama to viděla – že je to úplně obyčejná skříň. Nebyl tam žádný les a žádný sníh, jen zadní stěna šatníku a na ní háčky. Petr vlezl dovnitř a zaklepal na ni klouby prstů, aby se přesvědčil, že je pevná.

„Pěkně sis z nás vystřelila, Lucko,“ prohlásil uznale, když zase vylezl ven. „Musím přiznat, že jsme ti na to všichni skočili. Málem jsme tomu uvěřili.“

„Ale já jsem si z vás vůbec nechtěla vystřelit,“ namítla Lucinka, „vážně a doopravdy ne. Ještě před chvilkou to vypadalo úplně jinak. Bylo to tak. Přísahám.“

„No tak, Lucie,“ řekl Petr, „už to přeháníš. Napálila jsi nás, dobře. Ale nechceš toho už nechat?“

Lucinka celá zrudla, pokusila se něco říct, i když sama vlastně nevěděla co, a pak se rozplakala.

Příštích pár dní byla velice nešťastná. Byla by se mohla s ostatními docela snadno usmířit, jen kdyby řekla, že si to celé vymyslela a že to byl vtip. Jenže k tomu se právě nedokázala přimět. Lucinka byla velice pravdomluvná dívka a věděla, že je v právu. Nedokázala se prostě přinutit něco takového říct. Ostatní si mysleli, že lže, hloupě lže, a hrozně jí znepříjemňovali život. Dva starší sourozenci to ani neměli v úmyslu, ale Edmund uměl být zlomyslný, když chtěl, a v tomhle případě chtěl. Vysmíval se jí, poškleboval se a pořád se ptal, jaké nové země objevila v dalších skříních v domě. Bylo to o to horší, že jinak by to byly krásné dny. Počasí bylo nádherné, od rána do večera byli venku – koupali se, rybařili, lezli po stromech a leželi ve vřesu. Lucinku nic z toho ale pořádně netěšilo. Tak to šlo až do příštího deštivého dne.

Bylo už odpoledne a pořád to nevypadalo, že by se chtělo vyčasit, a tak se rozhodli zahrát si na schovávanou. Zuzana pikala a jen se všichni rozběhli schovat, Lucinka zamířila k pokoji, kde stál šatník. Nechtěla se v něm schovat, protože věděla, že by se jí ostatní zase začali posmívat. Chtěla se ale ještě jednou podívat dovnitř. Už si totiž ani sama nebyla jistá, jestli Narnie a faun nebyli jenom sen. Dům byl veliký, složitý, plný schovávaček a Lucinka byla přesvědčená, že klidně stačí nakouknout dovnitř do skříně a pak se schovat někde jinde. Jen k ní ale doběhla, uslyšela na chodbě kroky. Nezbylo jí nic jiného než skočit do šatníku a přidržet za sebou přivřené dveře. Úplně je nezabouchla, protože věděla, že je pěkná hloupost zavřít se ve skříni, i když není kouzelná.

Kroky, které slyšela, patřily Edmundovi, a ten vešel do místnosti právě včas, aby zahlédl Lucinku mizet ve skříni. Okamžitě se rozhodl, že vleze dovnitř také – ne proto, že by šatník považoval za nějakou obzvlášť dobrou schovávačku, ale proto, že se jí chtěl dál posmívat kvůli její vymyšlené zemi. Otevřel dveře. Visely tam kabáty jako obvykle, byly tam cítit kuličky proti molům, byla tam tma a ticho, a Lucinka nikde. „Myslí si, že jsem Zuzana a hledám ji,“ řekl si Edmund, „tak se krčí někde vzadu a je zticha.“ Skočil dovnitř a zabouchl dveře, protože zapomněl, jaká hloupost to je. Pak začal ve tmě šmátrat po Lucince. Čekal, že ji za pár vteřin najde, a velice ho překvapilo, když se to nestalo. Rozhodl se, že zase otevře dveře, aby šlo dovnitř trochu světla, ale ani dveře už nemohl najít. Vůbec se mu to nelíbilo a začal horečně šmátrat kolem sebe všemi směry. Dokonce i zavolal: „Lucko! Lucko! Kde jsi? Já vím, že jsi tady.“

Žádná odpověď nepřišla a Edmund si uvědomil, že i jeho vlastní hlas zní divně – ne tak, jak by člověk čekal, že bude znít ve skříni, ale spíš jako někde venku. Všiml si také, že je mu nezvykle chladno, a pak uviděl světlo.

„Zaplať pánbůh,“ řekl si Edmund, „ty dveře se musely otevřít samy.“ Na Lucinku úplně zapomněl a zamířil ke světlu, které považoval za otevřené dveře šatníku. Ale místo aby vykročil zpátky do prázdného pokoje, vynořil se ze stínu tmavých jedlí na mýtinu uprostřed lesa.

Pod nohama mu suše křupal sníh a stejný sníh ležel i na větvích stromů. Nad hlavou měl světle modré nebe, takové, jaké člověk vídá po ránu za jasných zimních dnů. Přímo před sebou spatřil, jak mezi kmeny stromů vychází slunce, červené a jasné. Nikde se nic ani nepohnulo, jako by byl Edmund jediný živý tvor v celé té zemi. Mezi stromy nebylo vidět dokonce ani červenku, ani veverku, a les se táhl na všechny strany, kam až dohlédl. Zachvěl se.

Vzpomněl si, že vlastně hledal Lucinku, a také na to, jak na ni byl zlý kvůli té její „vymyšlené zemi“, která, jak se teď ukázalo, vůbec vymyšlená nebyla. Pomyslel si, že Lucinka přece musí být někde blízko, a tak se rozkřikl: „Lucko! Lucko! Já jsem tady taky – Edmund!“

Nic se neozvalo.

„Asi se zlobí kvůli tomu, co jsem jí říkal,“ pomyslel si Edmund. A i když se mu nechtělo přiznat, že se mýlil, také se mu moc nelíbilo být sám na tomhle divném, studeném, tichém místě. Křikl tedy znovu:

„Hej, Lucko! Omlouvám se, že jsem ti nevěřil. Už vidím, že jsi měla celou dobu pravdu. Pojď ven. Do smrti dobrý, co ty na to?“

Pořád žádná odpověď.

„Holka,“ ušklíbl se pro sebe Edmund. „Urazila se a je jí jedno, že se omlouvám.“ Znovu se rozhlédl kolem sebe a usoudil, že se mu tohle místo nijak zvlášť nelíbí. Skoro už se rozhodl vrátit domů, když někde daleko, hodně daleko v lese zaslechl rolničky. Naslouchal, zvuk se blížil a blížil, až nakonec vyjely z lesa saně tažené dvěma soby.

Sobi byli velcí asi jako shetlandští poníci a srst měli tak bílou, že v porovnání s nimi ani sníh nevypadal tak docela bíle. Jejich parohy byly pozlacené, a když se na nich zalesklo vycházející slunce, svítily tak, jako by hořely. Postroje měli z nachové kůže a plné rolniček. Soby řídil obtloustlý trpaslík, který, kdyby se postavil, by byl vysoký sotva metr. Byl oblečený v kožichu z ledního medvěda a na hlavě měl červenou kápi s dlouhým zlatým střapcem na špičce. Mohutný plnovous mu zakrýval kolena a sloužil mu i za přikrývku. Postava, která seděla za ním na vyvýšeném sedadle uprostřed saní, byla ale něco docela jiného. Byla to velká dáma, vyšší než jakákoli žena, kterou Edmund kdy viděl. I ona byla až po krk zahalená do bílé kožešiny, v pravé ruce držela dlouhou zlatou hůlku a na hlavě měla zlatou korunu. Její tvář byla bílá – ne jen bledá, ale bílá jako sníh nebo papír nebo moučkový cukr, až na jasně červená ústa. Byla to krásná tvář, ale pyšná, chladná a přísná.

Saně se hnaly k Edmundovi, rolničky zvonily, trpaslík práskal bičem a od obou boků odletoval sníh. Byl to krásný pohled.

„Stát!“ zavelela dáma a trpaslík zadržel soby tak prudce, že si málem sedli na zadek. Pak se vzpamatovali a zůstali stát, hryzali udidlo a funěli. V mrazivém vzduchu vypadal dech, který jim vycházel z nozder, jako kouř.

„Co jsi zač?“ zeptala se dáma a přísně si Edmunda změřila.

„Já – já – jmenuji se Edmund,“ řekl Edmund celý nesvůj. Vůbec se mu nelíbil způsob, jakým na něj hleděla.

Dáma se zamračila: „Takhle se mluví s královnou?“ zeptala se a dívala se ještě přísněji.

„Prosím za prominutí, Vaše Veličenstvo, nevěděl jsem,“ koktal Edmund.

„Ty neznáš královnu Narnie?“ vykřikla: „Ha! Napříště nás už budeš znát lépe. Ale ptám se znova – co jsi zač?“

„Prosím, Výsosti,“ řekl Edmund, „já nevím, jak to myslíte. Chodím do školy – nebo chodil jsem – teď jsou prázdniny.“

Kapitola 4
Turecký med

Ale co jsi zač?“ naléhala královna. „Jsi velký přerostlý trpaslík s ostříhanými vousy?“

„Ne, Vaše Výsosti,“ řekl Edmund. „Vousy jsem nikdy neměl. Jsem kluk.“

„Kluk!“ opakovala. „Chceš říct, že jsi syn Adamův?“

Edmund stál bez hnutí a neříkal nic. Byl tak zmatený, že nechápal, co ta otázka znamená.

„Vidím, že jsi především hlupák, ať už jsi, co jsi,“ zlobila se královna. „Odpověz mi jasně a zřetelně, než ztratím trpělivost. Jsi člověk?“

„Ano, Vaše Výsosti,“ kývl Edmund.

„A jak ses dostal do mé říše?“

„Prosím, Výsosti, přišel jsem skříní.“

„Skříní? Co tím chceš říct?“

„Já – otevřel jsem dveře a najednou jsem se ocitl tady, Výsosti,“ vysvětloval Edmund.

„Ha!“ řekla královna spíš sama k sobě než k němu. „Dveře. Dveře ze světa lidí! Slyšela jsem o takových věcech. To by mohlo všechno zničit. Ale je jen jeden, a nebude těžké si s ním poradit.“ Při těch slovech se zvedla ze sedadla a pohlédla Edmundovi přímo do tváře. Z očí jí šlehaly blesky. Pozvedla ruku s hůlkou. Edmund si byl jistý, že mu provede něco příšerného, ale měl pocit, že se nedokáže ani hnout. Když se už považoval za ztraceného, královna zřejmě změnila názor.

„Ubohé dítě,“ řekla docela jiným hlasem, „musí ti být strašná zima! Pojď, sedni si sem ke mně do saní. Zabalím tě do svého pláště a trochu si promluvíme.“

Edmundovi se ten návrh ani trošku nelíbil, ale neodvážil se neposlechnout. Vylezl do saní, sedl si jí k nohám a ona ho obtočila jedním cípem pláště a dobře ho zachumlala.

„Což takhle něco horkého k pití?“ zeptala se královna. „Měl bys chuť?“

„Ano, prosím, Vaše Výsosti,“ řekl Edmund, protože mu cvakaly zuby zimou.

Královna odněkud ze svých přikrývek vytáhla maličkou lahvičku, která vypadala jako měděná. Pak natáhla ruku a nechala z ní jen jednu jedinou kapku ukápnout do sněhu vedle saní. Edmund zahlédl kapku ve vzduchu, třpytila se jako diamant. Jakmile se dotkla země, ozvalo se zasyčení a stál tam šálek vykládaný drahokamy a v něm nějaká kouřící tekutina. Trpaslík okamžitě šálek vzal a podal ho Edmundovi s úklonou a s úsměvem. Moc příjemný úsměv to ale nebyl. Edmundovi bylo mnohem lépe, když začal srkat ten horký nápoj. Nic takového ještě neochutnal, bylo to velice sladké, napěněné, krémové a zahřálo ho to až do špiček nohou.

„Lepší je k nápoji také něco sníst,“ podotkla královna po chvíli. „Co máš nejraději?“

„Prosím, turecký med, Vaše Výsosti,“ řekl Edmund.

Královna znovu ukápla z lahvičky do sněhu a okamžitě se objevila kulatá krabice převázaná zelenou hedvábnou stuhou. Když se krabice otevřela, byla v ní skoro dvě kila toho nejlepšího tureckého medu. Každý kousek byl sladký a měkký skrz naskrz a Edmund ještě nikdy nejedl nic tak dobrého. Už mu bylo docela teplo a moc příjemně.

Zatímco jedl, královna se ho vyptávala. Nejdřív se Edmund snažil pamatovat na to, že je nevychovanost mluvit s plnou pusou, ale brzo na to zapomněl a myslel jen na to, jak by do sebe nacpal tolik tureckého medu, kolik jen mohl. Čím víc ho jedl, tím větší na něj měl chuť, a ani jednou se nepodivil, proč je královna tak zvědavá. Vytáhla z něj, že má bratra a dvě sestry a že jedna z jeho sester už v Narnii byla a setkala se tady s faunem. A že nikdo jiný než on a jeho bratr se sestrami o Narnii neví. Obzvlášť ji zajímalo, že jsou čtyři, a pořád se k tomu vracela. „Víš jistě, že jste zrovna čtyři?“ ptala se. „Dva synové Adamovi a dvě dcery Eviny, ani víc, ani míň?“ A Edmund s pusou plnou tureckého medu odpovídal pořád dokola: „Ano, to už jsem přece říkal,“ a zapomínal ji oslovovat ,Výsosti‘, ale zdálo se, že jí to teď nevadí.

Nakonec byl všechen turecký med pryč a Edmund se velice významně díval na prázdnou krabici a přál si, aby se ho zeptala, jestli nechce ještě. Královna samozřejmě tušila velmi dobře, nač myslí, protože věděla něco, co Edmund nevěděl. Že to byl očarovaný turecký med a že každý, kdo ho jednou ochutná, ho chce víc a víc; ba dokonce, že kdyby měl tu možnost, nacpal by se jím, až by umřel. Ale další turecký med už mu nenabídla. Místo toho řekla:

„Synu Adamův, velmi ráda bych poznala tvého bratra a tvé sestry. Přivedeš je ke mně?“

„Zkusím to,“ slíbil Edmund, pohled stále ještě upřený na prázdnou krabici.

„Protože jestli opravdu přijdeš znova – samozřejmě i s nimi – dostaneš další turecký med. Teď už ti dát nemůžu, protože kouzlo funguje jen jednou. V mém vlastním domě to ale bude jiné.“

„A proč do toho domu nemůžeme jet hned?“ zeptal se Edmund. Když předtím lezl do saní, bál se, že ho královna odveze na nějaké neznámé místo, odkud se už nikdy nedostane zpátky. Ale teď na svůj strach úplně zapomněl.

„Mám velice krásný dům,“ řekla královna. „Určitě by se ti líbil. Jsou tam celé pokoje plné tureckého medu, a co víc, nemám žádné vlastní děti. Hledám milého chlapce, kterého bych mohla vychovat jako prince a který by se po mně stal králem Narnie. Jako princ by nosil zlatou korunu a celý den jedl turecký med. A ty jsi ten nejchytřejší a nejhezčí mládenec, jakého jsem kdy poznala. Myslím, že bych ráda udělala princem tebe – jednou, až ke mně přivedeš na návštěvu ostatní.“

„A proč ne teď?“ naléhal Edmund. Obličej měl celý rudý, pusu i prsty ulepené. Nevypadal ani chytře, ani hezky, ať si královna říkala, co chtěla.

„Kdybych tě tam vzala teď,“ řekla, „tak bych neviděla tvého bratra a sestry. A já moc chci tvoje okouzlující sourozence poznat. Ty budeš princem a později králem, to je jasné. Ale musíš mít dvořany a šlechtice. Tvého bratra udělám vévodou a tvoje sestry vévodkyněmi.“

„Na nich není nic tak zvláštního,“ ušklíbl se Edmund, „a vůbec, můžu je přece přivést někdy jindy.“

„Jenže jak budeš jednou v mém domě,“ vysvětlovala královna, „mohl bys na ně zapomenout. Tak dobře by ses bavil, že by se ti nechtělo pro ně dojet. Ne. Musíš se hned teď vrátit zpátky do své vlastní země a přijít mě navštívit někdy jindy, spolu s nimi, rozumíš? Nemá cenu, abys chodil bez nich.“

„Ale vždyť já do své vlastní země ani netrefím,“ žadonil Edmund.

„Snadná pomoc,“ odpověděla královna. „Vidíš tu lucernu?“ Ukázala zlatou hůlkou. Edmund se otočil a uviděl právě tu pouliční lampu, pod kterou se Lucinka setkala s faunem. „Přímo za ní je cesta do světa lidí. A teď se podívej na druhou stranu,“ – namířila hůlku opačným směrem – „a řekni mi, jestli vidíš tamty dva kopečky, které se tyčí nad stromy.“

„Myslím, že ano,“ kývl Edmund.

„Můj dům je právě mezi těmi kopečky. Takže až příště přijdeš, stačí, když najdeš lucernu, pak se rozhlédneš po těch dvou kopcích a půjdeš lesem rovnou k nim, dokud nenajdeš můj dům. Ale pamatuj si, ostatní musíš přivést sebou. Mohla bych se na tebe velice rozzlobit, kdybys přišel sám.“

„Budu se snažit,“ slíbil Edmund.

„A mimochodem,“ dodala ještě královna, „o mně jim nic říkat nemusíš. Bude to legrace, mít takové tajemství, jenom ty a já, nemyslíš? Bude to pro ně překvapení. Jenom je přiveď ke kopcům – takový chytrý chlapec si jistě snadno vymyslí nějakou záminku – a až přijdete k mému domu, můžeš říct: ,Pojďte se podívat, kdo tu bydlí‘ nebo něco takového. Tak to bude určitě nejlepší. Jestli se tvoje sestra setkala s některým faunem, mohla o mně slyšet všelijaké věci – ošklivé historky, kvůli kterým by se za mnou možná bála jít. Faunové ti navykládají cokoliv, víš? A teď –“

„Prosím, prosím,“ skočil jí Edmund náhle do řeči, „prosím, nemohl bych dostat aspoň jeden kousíček tureckého medu na cestu domů?“

„Ne, ne,“ odpověděla královna se smíchem. „Musíš počkat až do příště.“ Už při řeči pokynula trpaslíkovi, aby pokračoval v jízdě, a když saně zprudka vyrazily, zamávala královna na Edmunda a zavolala: „Příště! Příště! Nezapomeň. Přijď brzo!“

Edmund se stále ještě díval za saněmi, když uslyšel, jak ho někdo volá jménem. Když se ohlédl, uviděl, jak k němu z lesa běží Lucinka.

„Edo!“ volala. „Tak ty ses sem dostal taky! Není to tu nádhera? A teď –“

„No dobře,“ řekl Edmund, „Vidím, že jsi měla pravdu a že je to přece jenom kouzelná skříň. Omluvím se ti, jestli chceš. Ale kde jsi proboha celou tu dobu byla? Všude jsem tě hledal.“

„Kdybych věděla, že jsi tady, byla bych na tebe počkala,“ odpověděla Lucinka, která byla příliš šťastná a rozčilená, než aby si všimla, jak nevrle s ní Edmund mluví, jak je zardělý a jak divně se tváří. „Byla jsem na obědě s tím milým panem Tumnusem, s tím faunem. Má se výborně a Bílá čarodějnice mu nic neudělala za to, že mě pustil, takže si myslí, že na to třeba nepřišla a že přece jen všechno dobře dopadne.“

„Bílá čarodějnice?“ opakoval Edmund. „Kdo je to?“

„To je ti strašná osoba,“ vysvětlovala Lucinka. „Říká si královna Narnie, i když vůbec nemá žádné právo být královna, a fauni, dryády, najády, trpaslíci i zvířata – nebo aspoň všichni ti hodní – ji nenávidí. Ona umí měnit lidi v kámen a vůbec dělat strašné věci. A udělala takové kouzlo, že je v Narnii pořád zima – pořád zima, ale nikdy nepřijdou Vánoce. Jezdí na saních se soby, v ruce má kouzelnou hůlku a na hlavě korunu.“

Edmundovi už tak nebylo zrovna dobře, jak se přecpal tureckým medem, a když uslyšel, že ta dáma, se kterou se spřátelil, je nebezpečná čarodějnice, udělalo se mu ještě hůř. Ale pořád ještě víc než cokoli jiného na světě chtěl znovu ochutnat ten turecký med.

„Kdo ti řekl to všechno o Bílé čarodějnici?“ zeptal se.

„Pan Tumnus, ten faun,“ odpověděla Lucinka.

„Faunům nemůžeš vždycky věřit,“ prohlásil Edmund a snažil se tvářit, jako by o nich věděl mnohem víc než Lucinka.

„Kdo to říká?“ ušklíbla se Lucinka.

„To ví každý,“ prohlásil Edmund, „zeptej se, koho chceš. Ale stát tady ve sněhu není žádná zábava. Pojď domů.“

„Dobře,“ souhlasila Lucinka. „Páni, Edmunde, to jsem vážně ráda, že ses sem taky dostal. Ostatní teď budou muset uvěřit v Narnii, když jsme tady byli oba. To bude legrace!“

Ale Edmund tajně přemýšlel o tom, že pro něj to nebude taková legrace jako pro ni. Bude muset přede všemi přiznat, že Lucinka měla pravdu, a taky si byl jistý, že ostatní budou na straně faunů a zvířat. On ale byl už víc než z poloviny na straně Čarodějnice. Nevěděl, co řekne a jak si tohle tajemství uchrání, až budou všichni mluvit o Narnii.

Ušli pěkný kus cesty. Najednou kolem sebe ucítili kabáty místo větví a vzápětí oba stáli před skříní v prázdném pokoji.

„Poslyš,“ řekla Lucinka, „ty vypadáš hrozně, Edmunde. Je ti špatně?“

„Nic mi není,“ odsekl Edmund, ale nebyla to pravda. Bylo mu strašně zle.

„No tak pojď,“ pobídla ho Lucinka, „najdeme ostatní. Máme jim toho hodně co vyprávět. A kolik si teď užijeme dobrodružství, když tam půjdeme všichni společně!“

Kapitola 5
Zase přede dveřmi

Protože schovávaná ještě neskončila, Edmundovi a Lucince chvilku trvalo, než na šli ostatní. Když byli konečně všichni pohromadě (v té dlouhé síni, kde st álo brnění), Lucinka vyhrkla:

„Petře! Zuzano! Je to všechno pravda. Edmund to taky viděl! V té skříni je opravdu zem ě. Edmund i já jsme tam oba byli. Potkali jsme se tam, v lese. No tak, Edmunde, řekni jim to všechno.“

„Co to má znamenat, Edmunde?“ zeptal se Petr.

A teď se dostáváme k jedn é z nejošklivějších věcí v celém tomhle příběhu. Až do t é chvíle bylo Edmundovi špatně, byl uražený a taky naštvaný na Lucinku, že měla pravdu, ale je ště přesně nevěděl, co udělá. Když mu Petr najednou položil tuhle otázku, okamžitě se rozhodl, že ud ělá tu nejošklivější a nejzlomyslnější věc, která ho mohla napadnout. Rozhodl se Lucinku zradit.

„Tak pov ídej, Edmunde,“ pobídla ho Zuzana.

Edmund se zatvářil povýšeně, jako by byl mnohem starší než Lucinka (ve skutečnosti byl mezi nimi jen rok rozdíl), pak se uchichtl a  řekl: „No, my jsme si s Luckou hráli – dělali jsme, že to její povídání o zemi ve sk říni je pravda. Jenom z legrace, to se ví . Doopravdy tam nic nen í . “

Chudák Lucinka se na Edmunda jen jednou podívala a utekla z pokoje.

Edmund, který se každou minutou měnil k horšímu, si myslel, že se mu to ohromně povedlo, a hned vykládal dál: „No vidíte, už zase. Co je jí pořád? To je na těch mr ňatech nejhorší, že vždycky –“

„Tak koukej,“ obořil se na něj zostra Petr, „sklapni! Od té doby, co Lucka za čala s těmi nesmysly o skříni, se k ní chováš úplně příšerně, a teď si s ní na to je ště hraješ, aby to všechno začalo nanovo. Určitě jsi to udělal ze zlomyslnosti.“

„Ale vždy ť je to celé nesmysl,“ ohradil se ohromeně Edmund.

„Samozřejmě, že je to nesmysl,“ kývl Petr, „o to právě jde. Když jsme odjížděli z domova, byla Lucka úplně normální, ale co jsme tady, tak to vypad á, že jí buď začíná v hlavě harašit, nebo že se z ní st ává příšerná lhářka. Ať je to jak chce, myslíš, že něčemu prospěje, kdy ž ji jeden den budeš popichovat a posmívat se jí a druhý den ji v tom budeš ještě podporovat?“

„Já jsem myslel  – myslel jsem –“ začal Edmund, ale nemohl přijít vůbec na nic, co by řekl.

„Ty jsi vůbec nemyslel,“ vy štěkl na něj Petr, „je to jen zlomyslnost. Vždycky se ti líbilo trápit mladší, než jsi sám. To jsme dobře vid ěli už dřív ve škole.“

„Už toho nechte,“ okřikla je Zuzana. „Tím, že se pohádáte, nic nenapravíte. Pojďte najít Lucii.“

Nikoho nepřekvapilo, že když ji za hodn ě dlouhou dobu našli, bylo vidět, že plakala. Ať jí vykládali, co chtěli, nepohnuli s ní. Trvala na své historce a  řekla:

„Mně je jedno, co si myslíte, a je mi jedno, co řeknete. Můžete to říct panu profesorovi nebo to napište mamince nebo si dělejte, co chcete. Já ale v ím, že jsem se tam uvnitř setkala s faunem a – a mrzí mě, že jsem tam nezůstala, a vy jste všichni hnusní, hnusn í . “

Byl to nepříjemný večer. Lucinka byla nešťastná a Edmund začínal mít pocit, že jeho pl án nevychází tak, jak čekal. Oba starší sourozenci si skutečně začínali myslet, že se Lucinka zbláznila. St áli na chodbě a šeptem si o tom povídali ještě dlouho po tom, co usnula.

Výsledkem bylo, že se druhý den ráno rozhodli j ít a vyklopit to celé profesorovi. „Napíše tatínkovi, když si bude myslet, že s Luckou skutečně něco nen í v pořádku,“ řekl Petr. „Na tohle už sami nestačíme.“ Šli tedy a zaklepali na dveře pracovny, profesor řekl: „D ále!“, vstal, našel jim židle a prohlásil, že je jim plně k dispozici. Pak seděl a poslouchal je, špičky prst ů přitisknuté k sobě, ani jednou je nepřerušil, dokud nedopověděli celý příb ěh. Potom hodně dlouhou dobu neřekl nic. Nakonec si odkašlal a řekl to poslední, co by od něj kdokoli z nich čekal:

„A jak víte, “ zeptal se, „že příběh vaší sestry není pravdivý?“

„Vždyť p řece –“ začala Zuzana, ale pak se zarazila. Z tváře starého pána bylo naprosto zřejmé, že mluví zcela v ážně. Zuzana se tedy sebrala a řekla: „Ed mund ale říkal, že si na to jenom hráli.“

„To je fakt,“ řekl profesor, „kter ý zcela jistě stojí za zvážení, velice důkladné zvážení. Například  – odpusťte, že se tak ptám – máte z vlastní zkušenosti důvod považovat za spolehliv ějšího svého bratra nebo svou sestru? Myslím tím, kdo z nich je pravdomluvnější?“

„To je na tom právě to divn é, pane,“ pokýval hlavou Petr. „Až doteď bych byl samozřejmě řekl, že Lucie.“

„A co si mysl íš ty, moje milá?“ obrátil se profesor k Zuzaně.

„No,“ zamyslela se Zuzana, „já bych řekla vlastn ě totéž, co Petr, ale tohle přece nemůže být pravda – myslím to o lese a o faunovi.“

„Já bych si to tak jistě tvrdit netroufal, “ řekl profesor, „a obvinit ze lži někoho, kdo vždycky mluvil pravdu, je velice vážná věc. Skutečně velice v ážná věc.“

„My se bojíme, že ona ani nelže,“ vysvětlovala Zuzana, „říkali jsme si, jestli s n í třeba není něco v nepořádku.“

„Myslíš, jestli neblázní?“ zeptal se úplně klidně profesor. „Ale s tím si hlavu dělat nemusíte. Stačí jen se na ni podívat a promluvit si s ní, a bude v ám jasné, že blázen není . “

„Ale pak,“ řekla Zuzana a zarazila se. Nikdy by ji nenapadlo, že někdo dospěl ý bude mluvit jako teď profesor, a nevěděla, co si má myslet.

„Logika!“ podotkl profesor spíš sám k sobě. „Proč je ve škole neučí logiku? Jsou jen tři možnosti. Buď vaše sestra lže, nebo je blázen, nebo mluv í pravdu. Vy víte, že nelže, a je zjevné, že není bláznivá. Přinejmen ším prozatím, dokud se neobjeví nějaké nové důkazy, tedy musíme předpokládat, že mluví pravdu.“

Zuzana si ho velmi pozorně prohlédla a podle výrazu jeho tváře si byla docela jistá, že si z nich neděl á legraci.

„Ale jak by to mohla být pravda, pane?“ namítl Petr.

„Co tím chceš říct?“ zeptal se profesor.

„No, zaprv é , “ začal Petr, „kdyby to byla pravda, proč by každý tu zemi nenašel, kdykoli by vkročil do skřín ě? Víte, když jsme se tam dívali my, nebylo tam nic. Dokonce ani Lucie nepředstírala, že tam něco je.“

„Co to s tím má spole čného?“ optal se profesor.

„No přece, pane, když je něco skutečné, tak je to tam pořád. “

„Myslíš?“ opáčil profesor a Petr nevěděl, co na to říct.

„Ale vždyť na to nem ěla čas,“ namítla Zuzana. „Lucie neměla čas někam jít, i kdyby to místo opravdu existovalo. Vyb ěhla za námi hned, jak jsme vyšli z pokoje. Nebyla to ani minuta a ona dělala, že byla pryč několik hodin.“

„Právě proto je jej í příběh tak pravděpodobný , “ kývl profesor. „Jestli v tomhle domě skutečn ě jsou dveře, které vedou do nějakého jiného světa (a musím vás upozornit, že tohle je velice zvl áštní dům a i já sám o něm vím velmi málo) – pokud, jak řík ám, se dostala do jiného světa, vůbec by mě nepřekvapilo, kdyby ten jiný svět měl i vlastní čas. Tak že ať byste tam zůstali jakkoli dlouho, nezabralo by to ani chvilku našeho času. Na druhou stranu si nemyslím, že by se našlo mnoho holčič ek v jejím věku, které by na tenhle nápad přišly samy. Kdyby si vymýšlela, byla by se na nějakou dobu schovala, než by vyš la ven a začala tu historku vyprávět.“

„Vy si vážně myslíte, pane,“ divil se Petr, „že můž ou existovat jiné světy – kdekoliv a hned za rohem – jen tak?“

„Nic není pravděpodobnější , “ pokývl profesor, sundal si brýle a začal je čistit. Přitom si bručel: „To by mě zajímalo, co je v tě ch školách vůbec učí . “

„Ale co máme dělat?“ ptala se Zuzana. Měla pocit, ž e rozhovor se už zatoulal trochu daleko.

„Moje milá mladá dámo,“ řekl profesor a z ničeho nic je oba přejel pronikavým pohledem, „ ještě je tu jeden plán, o kterém se zatím nikdo nezmínil a který stojí za to vyzkoušet.“

„ A to je co?“ zeptala se Zuzana.

„Můžeme se zkusit všichni starat o svoje,“ řekl profesor. A tím celý rozhovor skončil.

Potom bylo pro Lucinku všechno mnohem snazší . Petr se postaral o to, aby se jí Edmund přestal vysmívat, a ani ona, ani nikdo jiný neměl chuť o skříni vůbec mluvit. Stalo se z toho dost znepokojivé té ma. Nějakou dobu to vypadalo, že dobrodružství skončilo; jenže tak to dopadnout nemělo.

Tenhle profesorův dům – o kterém i on sám věděl velice málo – byl tak starý a slavný, že sem př ijížděli lidé ze všech koutů Anglie a žádali o dovolení, aby si ho směli prohlédnout. Byl to ten typ domu, o které m se zmiňují turistické průvodce a dokonce i učebnice dějepisu. Nebylo divu, protože se o něm vyprávě ly nejrůznější příběhy, některé z nich dokonce podivnější než ten, který vám vykládám teď. Když přijela taková skupinka návš těvníků a chtěla si dům prohlédnout, profesor jim to vždycky dovolil a hospodyně paní Macreadyová je vodila po domě, vykládala jim o obrazech a brnění, o vzácných svazcích v knihovně. Paní Macreadyová neměla moc ráda děti a nesnášela vyrušování, když vykládala ná vštěvníkům všechno, co věděla. Hned první den ráno ř ekla Zuzaně a Petrovi (spolu s dlouhou řadou dalších instrukcí): „A pamatujte si, prosím, že se máte držet z dohledu, když po domě provádím návštěvníky.“

„Jako kdyby někdo stá l o to kazit si půlku dopoledne couráním za nějakými cizími dospělými,“ uš klíbl se Edmund a ostatní tři si mysleli totéž.

O pár dní později dopoledne si Petr s Edmundem prohlíželi brnění a uvažovali, jestli by se dalo rozebrat, když dovnitř vběhly dívky a varovaly: „Pozor! Jde sem Macreadyová a s ní celá parta.“

„ Mizíme,“ prohlásil Petr a všichni čtyři vyběhli dveřmi na opačné m konci pokoje. Když proběhli přes zelený pokoj do knihovny, uslyšeli najednou hlasy před sebou. Uvědomili si, že paní Macreadyová nejspíš vede návštěvníky po zadním schodišti, a ne po předním, jak č ekali. Od té chvíle – jestli snad ztratili hlavu, nebo že se je paní Macreadyová snažila chytit, nebo v domě oživlo ně jaké kouzlo a zahánělo je do Narnie – ať se hnuli, kam se hnuli, byla jim paní Macreadyová v patách, takže si Zuzana nakonec ulevila: „ Mizerní výletníci! Pojďte, půjdeme do toho pokoje se skříní. Tam za námi nikdo chodit nebude.“ Ale jen vbě hli dovnitř, uslyšeli z chodby hlasy – a pak se někdo zastavil u dveří a klika se pohnula.

„Honem!“ sykl Petr. „Nikam jinam to nejde,“ a otevř el šatník dokořán. Všichni čtyři se schoulili dovnitř a ve tmě lapali po dechu. Petr přidrž el dveře přivřené, ale nezaklapl je, protože jako každý, kdo má jen trochu rozumu, si samozřejmě pamatoval, že se člověk nikdy, nikdy nemá zavírat ve skříni.

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .