Předmluva

Mnozí z vás si jistě nyní mohou klást otázku, proč ztrácet čas studiem dávno zapomenutých socialistických teoretiků, a říkat si jakoby dnes nebylo dost socialistů, se kterými je nutno se vypořádat. Troufám si tvrdit, že důvody tu jsou. Zatímco myšlenky dnešních socialistů jsou obaleny vědeckou hantýrkou či matematikou, takže někdo nemusí vůbec rozpoznat, co nám tito autoři vlastně tvrdí, utopičtí socialisté vše předkládali zcela jasně a „bez obalu“. Jediné, co se změnilo, je ale právě ten „obal“, principiálně zůstává socialismus stále stejný. Ať už jejich úmysly byly jakékoliv, na dílech utopických socialistů je poté zcela jasné vidět jeho neslučitelnost se svobodou, naivita a neuskutečnitelnost. A zatímco někomu může tento připravovaný seriál Z knihovničky utopického socialismu pomoci pochopit podstatu socialistických myšlenek, ostatním snad alespoň vykouzlí úsměv na rtech často až neuvěřitelná naivita konstruktů, které byly utopičtí autoři schopni vytvořit. Tato relativně zábavná fáze končí s Marxem a Engelsem, kteří se snažili vymezit proti svým předchůdcům a začali k socialismu přistupovat vědecky. To bylo dle Marxe a Engelse umožněno dospěním kapitalismu do vyššího stádia, kdy již bylo možné plně odhalit jeho neudržitelnost. Ačkoliv tedy utopičtí socialisté viděli hospodářskou anarchii, která způsobuje nezaměstnanost a krize, domnívali se, že tento systém reformují. Jak píše F. Engels: „Nezralému stavu kapitalistické výroby, nezralému postavení třídy odpovídaly nezralé theorie. Řešení společenských úkolů, ještě skryté v nevyvinutých hospodářských poměrech, mělo býti zplozeno hlavou…Šlo o to, najíti novou, dokonalejší soustavu společenského řádu, a naoktrojovati společnosti zvenčí, propagandou, pokud možno příkladem vzorných pokusů.“ Poté dospěli k závěru, že jejich předchůdci neodhalili dějinnou úlohu dělnické třídy a význam revoluce. Původní myšlenka nového sociálního řádu, spravedlivé a ideální společnosti dostala jiný obal a rétoriku – obsah se ale nezměnil. To samé je vidět i dnes, kdy se tvrdí, že je nutno reorganizovat a řídit společnost – například v zájmu životního prostředí, sociální spravedlnosti, ochrany práv menšin včetně žen atd. Ona idea reorganizace se poté schovává pod koncepty „udržitelnosti“ nebo pozitivních a kolektivních práv, které již nevypadají tak naivně, jako představy původních utopických socialistů. Právě studium těchto původních myšlenek však může pomoci poodkrýt onen vědecký závoj, kterým je dnes socialismus zahalen. Považuji za důležité upozornit na to, že si nekladu za cíl tato díla důsledně analyzovat (jejich teorie hovoří často samy za sebe) či napsat o nich vědeckou práci, ale spíše vybrat a představit ty nejzajímavější myšlenky a tvrzení.

1

Henri de Saint-Simon

Měl-li nějaký utopický socialista nebo jeho následovníci zásadní vliv na pozdější socialistická hnutí a názory, je to bezesporu především Saint-Simon. Navzdory jeho slabému intelektu si dokázal zajistit své významné místo v dějinách. Jak píše například F. Hayek, Saint-Simonův nepříliš pružný mozek nebyl schopný vstřebat učivo jinak než prostřednictvím konverzací během večeře se skutečnými učenci. Později ho dokonce nazývá „megalomanským blouznivcem.“ Když zachycuje E. von Kuehnelt-Leddihn Saint-Simonův vývoj, píše že: „…se ony poněkud zvláštní Saint-Simonovy představy vydaly směrem ke skutečnému šílenství.“ Není překvapivé, že jeho příznivci měli jiný názor. V předmluvě k českému vydání výboru z jeho díla se tak dovídáme, že: „Pitvu a průzkum Saint-Simonovy lebky provedl dr. Gall, který zjistil, že objem mozku byl mimořádně velký s četnými závity. Usuzovalo se z toho na jeho mimořádnou inteligenci.“ Podobně viděl Saint-Simon i sám sebe. Zřejmě nejznámější je jeho výrok, když měl žádat jistou dámu o ruku. „Paní, jste nejneobyčejnější žena na světě, jako já jsem nejneobyčejnější muž. My dva nepochybně bychom měli ještě neobyčejnější dítě.“ měl pronést Saint-Simon. Jak poté dodává Hayek: „V tom, jak bylo formulováno odmítnutí, se verze rozcházejí.“

Právě vývoji Saint-Simonova myšlení bych se rád věnoval v tomto článku a nastínil myšlenky, které v průběhu své kariéry předkládal, měnil a postupem času více a více radikalizoval. Existují však i společné body, které lze nalézt v celém jeho díle. Nejvýstižněji poté jeho dílo shrnuje pojem organizace, kterou byl Saint-Simon doslova posedlý. Jedná se o typický důsledek osvícenství a pokroku v přírodních vědách, kdy se zdálo, že pokud je lidský rozum schopen podrobit si přírodu, je člověk schopen rozumem organizovat i společnost. Spolu s vývojem jeho myšlení je však důležité sledovat i životní situace, ve kterých se zrovna nacházel, protože je více než pravděpodobné, že se jeho životní a profesní vzestupy a pády odrážely v dílech, které publikoval.

Claude Henri de Rouvroy hrabě de Saint-Simon se narodil v Paříži roku 1760. Již od mládí měl tento šlechtic sklony k velikášství a žil s pocitem, že se musí zapsat do dějin. Aby zachoval rodinnou tradici, vstoupil v 17 letech do armády a jako dobrovolník se účastnil bojů v americké válce za nezávislost. Ve svých 25 letech opustil armádu a začala se u něj projevovat touha organizovat. Již v roce 1786 se snažil zorganizovat vojenskou výpravu proti britské nadvládě v Anglii. Když neuspěl, přišel s projektem průplavu mezi Madridem a Středozemním mořem. Později chtěl vytvořit dostavníkovou službu. Po Velké francouzské revoluci se vzdal svého šlechtického titulu, aby demonstroval, že si všichni mají být rovni. Ačkoliv revoluci přivítal s nadšením, sám nijak aktivní nebyl. Jako u mnohých jiných bylo jeho nadšení z revoluce způsobeno zkreslením a nepochopením americké války za nezávislost. Na rozdíl od této války nazývá Kuehnelt-Leddihn Velkou francouzskou revoluci „odpornou zlotřilostí“. V tuto dobu zřejmě ještě zcela nepodlehl rovnostářským myšlenkám a pustil se do finančních spekulací. Později tyto spekulace odůvodňoval tím, že výnosy měly být použity k založení školy vědeckého zdokonalování. Teprve po krachu jeho spekulační činnosti se u něj naplno projevily organizátorské sklony. Jeho kariéra „utopického socialisty“ tedy začíná v relativně pozdním věku. Jak píše Hayek: „Sotva lze říct, že by hrabě de Saint-Simon získal kvalifikaci pro roli reformátora vědy…Musíme však připustit, že když si v roce 1798, ve věku 38 let, našel byt naproti Ecole polytechnique, aby od nynějška hlásal světu význam vědeckého pokroku pro zkoumání společnosti, byl již člověkem s bohatými a různorodými zkušenostmi, které však jen zřídka pocházely z vědecké práce.“

Po celou svou kariéru se Saint-Simon snažil najít recept na zajištění blaha společnosti. Ani na chvíli však nepochyboval, že jej nelze zajistit jinak, než skrze důslednou organizaci. Formy této organizace se však v průběhu let měnily.

1. fáze – Osvícenství

První fáze jeho tvorby by se dala nazvat například „vědeckou“ a je nejvíce ovlivněna osvícenským myšlením, zejména pak přírodními vědami jako je fyzika, chemie, matematika či biologie. Snad nejlépe popisuje toto období Hayek, když píše: „Je dobře známo, že pro francouzské osvícenství bylo charakteristické takové obecné nadšení pro přírodní vědy, jaké neexistovalo nikdy předtím. Voltaire je otcem onoho kultu Newtona, který měl být později u Saint-Simona pozvednut přímo do komických výšin.“ Pokrok v přírodních vědách byl velkým skokem vpřed, přesto měl ale negativní vliv na radikální organizátory, jakým byl i Saint-Simon. U lidí jako on se začal projevovat fanatický odpor ke všemu, co není vědomě řízeno či zkonstruováno. „Žil v zajetí…myšlenky, že je povolán, aby provedl reorganisaci společnosti.“ Prostředek k této reorganizaci Saint-Simon viděl právě ve vědě a výrobě. Od počátku své „vědecké“ tvorby prosazuje názor, že politická moc má být vložena do rukou vědců a umělců. Jak sám pronesl: „Žádné pocty pro Alexandry, ať žijí Archimedové!“ Již v roce 1803, tedy krátce po začátku jeho kariéry, se objevuje koncept Newtonovy rady. Každý, kdo by se finančně podílel na vytvoření této rady, by měl právo navrhnout tři matematiky, fyziky, chemiky, fyziology, literáty, malíře a hudebníky, kteří by svými kolektivními rozhodnutími vytvořili ráj na Zemi. K tomu však F. Höderlin trefně dodává: „Jestli byl stát někdy peklem na zemi, bylo to jedině proto, že se z něj člověk snažil udělat nebe.“

V saintsimonistickém pojetí se člověk a společnost staly objekty přírodních věd, kterým vládne ústřední zákon, a to zákon gravitační. Vysvětlit prostým lidem tento zákon bylo úkolem pro Newtonovu radu. Tato rada (tj. geniální muži, vědci a umělci) měla za úkol dále smiřovat dvě existující třídy – vlastníky a proletariát. Výkon vlastnictví se tak dostal do rukou těchto jednadvaceti vyvolených. Saint-Simon dále dodává, že každý by měl právo na práci, čímž však nemyslel nic jiného, než pracovní povinnost. Na tomto místě bych považoval za vhodné ocenit onu otevřenost, s níž Saint-Simon předkládá své myšlenky, a která odlišuje utopické socialisty od těch „vědeckých“, „zelených“ a dalších socialistů. Dnes již nikdo otevřeně netvrdí, že: „…s tím, kdo se nepodrobí plánovací komisím, se bude nakládat jako s dobytkem.“

Toto osvícenské období Saint-Simonovy tvorby končí s jeho uvědoměním si, že věda není na takové úrovni, aby bylo možné dosáhnout vytyčených cílů a reorganizace společnosti. Newtonova rada měla místo organizace společnosti zatím „pouze“ systematizovat a sjednotit veškeré vědecké poznání. Svých vizí se však Saint-Simon nevzdal.

2. fáze – „Vše průmyslem, vše pro něj“

Pro druhou fázi jeho tvorby je příznačné pojmenování „industriální“ nebo posléze „dělnická“. V této fázi je již patrnější větší důraz na nejpočetnější a nejchudší třídu společnosti – proletariát. Zřejmě se však nejednalo o náhle prozření a pochopení „nevyhnutelného faktu“, že úkolem této třídy je svrhnout soukromokapitalistické zřízení, ale nejspíše se tento Saint-Simonův myšlenkový posun odehrál po jeho upadnutí do bídy. Poté, co se ho ujal jeho bývalý komorník, měl Saint-Simon poznat, že nižší vrstvy společnosti jsou na vyšší mravní úrovni, než zkažené vyšší vrstvy. Hayek dokonce tvrdí, že v období té nejhlubší krize prodělal Saint-Simon léčebnou kůru v zařízení, které až nápadně připomínalo ústav pro mentálně postižené. Lze zde však stále najít některé myšlenky z první fáze vývoje jeho myšlenek. Úhlavními nepřáteli snah o dosažení blaha a štěstí společnosti je nahodilost a vůle. Saint-Simon nejprve přiznal soukromokapitalistickému systému určité úspěchy, nicméně nadále tvrdil, že stále jde o mrhání zdroji, protože chybí společná organizace. Odpor ke všemu náhodnému je patrný i z názvu časopisu, kde od roku 1819 prezentoval myšlenky své a svých následovníků – Organisateur. Je na politických spisovatelích – a tedy i Saint-Simonovi „...přesně určit, jakým směrem se má nynější společnosti dát, a přinutit ji, aby se skutečně tím směrem dala“.  Není náhoda, že poté sám identifikoval prostředky, které vedou k cílům, které definoval – věda, umění a výroba, což jsou prý jediné produktivní činnosti. Tuto myšlenku dále rozvíjel ve své Parabole, kde porovnával, co by se stalo s Francií, pokud by přišla o tři tisíce učenců, umělců a výrobců nebo o třicet tisíc lidí z ostatních skupin obyvatel – například úředníků, soudců, bohatých statkářů, církevních hodnostářů atd. Názor, že v druhém případě by se nic nestalo (kromě zármutku), zatímco v prvním případě by šlo o katastrofu, mu vynesl čtvrt roku pobytu ve vězení a pokutu. Poté Saint-Simon předložil přesnou podobu parlamentního systému, která sice vychází původně z anglického politického systému, ale přibližovala se jeho vizi Newtonovy rady. Saint-Simon zde navrhoval, že společnost by měli řídit industriálové ve tříkomorovém systému. V první komoře mělo být dvě stě inženýrů, doplněno stem umělců. Saint-Simon nezapomněl ani na další zástupce elity ze své Newtonovy rady a druhou komoru měli tvořit matematici, fyzici a biologové. Tato komora měla stát nad inženýry a umělci a schvalovat jejich řídící plány. Nejvýše pak měla být komora, sestavená z nejbohatších podnikatelů a kontrolovat by celý systém. Saint-Simon zároveň nepochyboval, že jde o skutečně svobodný systém, když tvrdil, že: „Lidé se…budou těšit v tomto novém režimu svobodě v nejvyšší míře…“

Zajímavý je také Saint-Simonův pohled na vlastnictví. Ačkoliv je zřejmé, že jím navrhovaný systém ve své podstatě ruší soukromé vlastnictví a jeho výkon předává nejvyšší komoře parlamentního systému, je pozdějšími „vědeckými“ socialisty kritizován za tvrzení, že na vlastnictví závisí existence společnosti. Jak ale upozorňuje M. Rothbard: „Vlastnictví je konečná kontrola a správa zdrojů. Tím, kdo v konečném důsledku rozhoduje je vlastník majetku, a to bez ohledu na zákonné fikce, které mohou svědčit o opaku.“ Je evidentní, že tato kritika pramení z „alergie“ na pojem samotný a Saint-Simonův systém by v případě uvedení do praxe nastolil situaci, která by se blížila výkonu vlastnictví v socialistických státech 20. století. Výkon vlastnického práva by byl v rukách úzké skupinky vyvolených. Sám Saint-Simon chtěl pouze přetvořit vlastnictví do formy, která je nejvýhodnější pro výrobu. Z toho, co již bylo řečeno, vyplývá, že soukromou organizaci výroby pomocí tržních sil nepovažoval za ideální stav, a tedy ani soukromé vlastnictví. Větší rozdíl mezi vědeckými socialisty a Saint-Simonem – alespoň na první pohled – je patrný na pojetí proletariátu, který rovněž kritizovali. Ačkoliv vize utopisty, jako byl Saint-Simon, je prakticky totožná s původními představami o Sovětském svazu, rozdíly jsou především v „šířce“ pojetí pracujícího lidu. „Celá Francie se stane velikou manufakturou a francouzský národ velikou dílnou. Tato národní manufaktura musí být zřízena stejným způsobem jako jednotlivé továrny.“, představoval ideální společnost Saint-Simon. Až sem by zřejmě panovala shoda. Saint-Simon poté identifikoval dvě soupeřící třídy. Nejedná se prozatím o pozdější klasické dělení na kapitalisty a vykořisťované dělníky, ale na výrobce (pracující) a konsumující. Výrobci jsou nejenom ti, kdo přímo konají společensky užitečné práce (dělníci) a kdo tyto práce řídí, nýbrž také učenci a umělci. Saint-Simon tedy sám určil a vnucoval ostatním, co je společensky užitečné a co není. Vše si poté obhajoval tím, že výrobu je nutné řídit vědecky a politika není nic jiného než věda o výrobě. Zatímco od Marxe dále se mluví o diktatuře proletariátu, Saint-Simon představil „diktaturu výrobců“, což vyplývá i z jeho pojetí politického systému. Proletariát je nicméně nejpočetnější podskupinou výrobců. „Oni [pracující] budou vydávati zákony, oni stanoví, jaké pořadí budou zastávati navzájem ostatní vrstvy. Každé z nich určí takové místo, které bude odpovídati službám, které ona prokáže výrobě. Takový bude výsledek nesporně konečný výsledek nynější revoluce. Až bude dosaženo tohoto výsledku, bude zaručen klid, obecný blahobyt co možná nejrychleji stoupne a společnost se bude těšit všemu osobnímu i kolektivnímu štěstí…“, popsal skvělou budoucnost Saint-Simon. Jak je však známo, žádná socialistická společnost těchto ideálů nikdy nedosáhla. Důležitější, než složení třídy výrobců, je vysvětlit, jak došel k závěru, proč by se výrobci měli stát vůdčí třídou ve společnosti. Začátek jeho úvah je relativně srozumitelný a pochopitelný. Zatímco o schopnostech dělnictva v továrnách a obchodech nebylo pochyb, empirickým pozorováním Saint-Simon zjistil, že největší hospodářský rozvoj nastal poté, co došlo ve Francii k prodeji národních statků, a proletariát se chopil příležitosti stát se z pouhých dělníků vlastníky půdy. Jinými slovy, Saint-Simon velebil soukromé vlastnictví a podnikání. Navzdory dobrému začátku jeho úvahy, došel poté k mylným závěrům. Právě úspěchy této třídy výrobců ho vedly k názoru, že jsou-li tito lidé schopni spravovat soukromý majetek, musí umět spravovat i ten veřejný a fungovat v jeho ideálním společenském řádu. Díky jeho touze organizovat by však tento úspěšný systém pouze zničil, jak již bylo vysvětleno výše.

3. fáze – Nové křesťanství

Po opětovném upadnutí do finanční krize a zklamání z malého ohlasu jeho myšlenek mezi širokou veřejností, neměl již Saint-Simon sílu k životu. Na počátku roku 1823 se pokusil spáchat sebevraždu a střelil se do hlavy, nicméně přežil se ztrátou jednoho oka. Nejen, že se mu po vyléčení podařilo sehnat dalšího „sponzora“, který se o něj do konce života staral, ale také získal chuť do další práce, jelikož se domníval, že sebevražda se mu nezdařila, protože Prozřetelnost chtěla, aby dokončil své dílo.  Vlivem těchto událostí se znovu obrátil ke křesťanským principům, které ale stále kombinoval se svými organizátorskými touhami. V roce 1825 – v roce jeho smrti – vychází podivuhodné dílo Nové křesťanství. Na první pohled by se mohlo zdát, že Saint-Simon se vrátil ze svého osvícenského myšlení do doby, kdy místo vědeckého poznání vládla světu křesťanská teologie. L. von Mises však upozornil, že dobu křesťanskou spojuje s obdobím osvícenství a utopických socialistů názor na nevyhnutelný zákonitý vývoj člověka či společnosti. Příchod království nebeského nahrazují osvícenci vědecky odhalenými fázemi společenského vývoje. Utopičtí socialisté tento vývoj samozřejmě zakončují ideální socialistickou společností. Saint-Simon si tak zachoval jistou konzistenci ve svých názorech, ačkoliv byl jeho vývoj opačný, než uvedl Mises.

Základní, a v podstatě jediná, myšlenka Nového křesťanství je, že: „…lidé se k sobě mají chovat jako bratři.“ Žádná jiná zásada dle Saint-Simona není potřeba. Sám se poté ujal interpretace této zásady a dospěl k závěru, že: „Náboženství má vésti lidstvo k velikému cíli: co nejrychleji zlepšit osud nejchudší třídy.“ To, že Bůh určil lidem tuto zásadu, však nestačí. Saint-Simon tak tvrdil, že je nutno společnost dle této božské zásady zorganizovat. Dosavadní křesťanství označil za kacířské, protože se zjevně neřídí božskou zásadou tak, jak ji interpretoval. Papež byl označen za kacíře, protože nezaložil ve Vatikánu továrny. „Konečně se v papežském státě nic nevyrábí, ačkoliv jsou tam pracovní síly laciné a ačkoliv by tam proto bylo výhodné zřizovati továrny.“ tvrdil Saint-Simon. Poté pokračoval: „Celá průmyslová výroba je tam ochromena. Chudí nemají práci a zemřeli by hlady, kdyby je neživily kněžské instituce, to jest vlastně vláda. Chudí, kteří žijí z dobročinnosti, jsou živeni špatně; proto je jejich život bídný i po stránce hmotné.“ Nové křesťanství je skutečně pozoruhodnou kombinací náboženství a plánovacích ambicí utopických socialistů, což je zřejmé i z definitivního příklonu k nejchudší a nejpočetnější třídě – proletariátu. Ačkoliv Mises poukazoval na jisté podobnosti křesťanského a osvícenského myšlení, Kuehnelt-Leddihn vyzdvihl zásadní rozpor a považuje kombinaci socialismu a křesťanství za nesmyslnou. Jde o to, že zatímco křesťanství hlásá život v chudobě, socialisté chudobu nesnášejí a svým plánováním se jí také snaží překonat. Tento rozpor Saint-Simon ignoruje a dochází k závěru, že: „[Nové křesťanství] Je povoláno sjednotit vědce, umělce, a průmyslníky, aby mohli řídit lidstvo jako jeho generální ředitelé, i zájmy všech národů, které tvoří lidskou společnost. Je povoláno k tomu, aby zajistilo umění, vědám a průmyslu přední místo mezi posvátnými vědami…“ Kuehnelt-Leddihn měl poté na mysli právě Nové křesťanství, když psal o tom, že se Saint-Simonovy představy ubíraly ke skutečnému šílenství.

Závěr

Ač jsou Saint-Simonovy vize a představy místy skutečně bizarní, nelze mu upřít obrovský vliv, který měl na budoucí socialistická hnutí. Dalekosáhlým dopadem svých myšlenek zřejmě převýšil další významné utopické sociality R. Owena a Ch. Fouriera. Owen, Fourier a Saint-Simon jsou označováni za tři nezávislé teoretiky moderního socialismu, jejichž vliv se projevil v pozdějších dílech vědeckých socialistů. Hayek ve své Kontrarevoluci vědy přesvědčivě ukázal, že jsou to především Saint-Simonovy myšlenky, které měly mezinárodní dopad a vliv, zatímco například Owenův vliv byl patrný především v jeho rodné Británii a Fourierův „pouze“ ve Spojených státech. V českých zemích měla být se saintsimonismem seznámena například Božena Němcová, jíž byly adresovány Listy přítele k přítelkyni o půwodu socialismu a komunismu, dále Jakub Arbes či Karel Sabina.

Vliv Saint-Simona může být dán například tím, že se na rozdíl od ostatních nesoustředil pouze na proletariát, ale vytvořil koncept třídy výrobců, který zahrnoval i podnikatele, bankéře, vědce atd. Představením ideální společnosti pod jejich vedením si získal mnoho „kapitalistů“ na svou stranu. Postupem času se však více a více orientoval právě na proletariát, nicméně i z jeho posledního díla Nové křesťanství je patrné, že své představy ideálního světa, organizovaného jako továrna, nikdy neopustil.

2

Charles Fourier

Další z řady utopických socialistů, kterým se stojí za to zabývat, je Charles Fourier. Ačkoliv se Kuehnelt-Leddihn táže: „Proč je dumání tohoto duševně nevyrovnaného muže vůbec předmětem zájmu, kromě zájmu ze strany psychologů nebo psychiatrů?“, hrál fourierismus, podobně jako saintsimonismus, významnou roli ve formování myšlenek pozdějších vědeckých socialistů. Jeho přínos měl dle Engelse spočívat především v pojetí dějin společnosti. „Fourier, jak vidíme, ovládá dialektiku s touž mistrností, jako jeho současník Hegel ... zdůrazňuje, že každá dějinná fáze má svoji vzestupnou, ale i svoji sestupnou linii…“ Další chválu si vysloužil především svým postojem k ženám. Po objevení Fourierova díla ve Spojených státech dokonce došlo k několika pokusům založit falangy dle detailního popisu, který Fourier předložil, a kterým se bude tento článek také zabývat.

Francois Marie Charles Fourier se narodil 7. října 1772 v Besanconu do rodiny obchodníka se suknem. Již od mládí vynikal Fourier svou obrazotvorností a představivostí a věnoval se hudbě, umění a poezii (zřejmě i z toho důvodu, že jeho tělesná schránka byla jedna z těch slabších ). Jeho rodiče však chtěli, aby se stejně jako otec, věnoval obchodu. Fourier sám o sobě tvrdil, že již v 7 letech odhalil nečestnost obchodu. „…přísahal jsem obchodu věčnou nenávist.“, napsal v roce 1820 Fourier.  Zatímco ve škole ho učili mluvit pravdu, při výpomoci v obchodě rodičů byl prý často za pravdomluvnost trestán, protože ta se prý do obchodu nehodí. Ať už byl původ Fourierovy nenávisti k obchodu jakýkoliv, vydržela mu skutečně po celý život. Aby unikl ze světa obchodu, pokusil se – bez úspěchu – přihlásit do vojenské inženýrské školy. Po tomto svém selhání již neměl jinou možnost, než nastoupit do učení do obchodu v Lyonu. Na počátku 90. let 18. století začal cestovat a navštívil například Německo, Švýcarsko, Nizozemí či Rusko. Poté, co zjistil, že nemá talent na jazyky, zrodila se mu v hlavě jedna z prvních „geniálních“ myšlenek na reorganizaci světa – začal prosazovat názor, že by světu prospělo zavedení jedné mezinárodní řeči. Jako náhodou považoval za nejvhodnější zrovna francouzštinu. Jako mladý muž byl Fourier odveden do armády. Byl však záhy uznán neschopným armádní služby pro jeho chatrnou tělesnou stavbu a stal se zarytým pacifistou, což se později také projevilo v jeho díle. Po návratu z vojny zjistil, že přišel o své poslední peníze, které mu zbyly z jeho dědického podílu 40 000 franků. Na vině byla „asignátová katastrofa“ a nesplacená půjčka jeho zaměstnavatele – obchodníka z Lyonu, který zkrachoval. Fourier byl tedy opět „přinucen“ přijmout nenáviděnou pozici obchodního příručního, střídavě v Marseille a Lyonu. Práce ho nebavila a byl tak pro své malé pracovní výkony málo placen. Zřejmě byl po pracovní době tak málo vyčerpán, že se po nocích mohl nechávat unášet na vlnách své fantazie a až do své smrti v roce 1837 zaplavovat časopisy svými texty. I kvůli těmto textům „…byl považován za podivína, ne-li dokonce za blázna.“ Některé myšlenky z Fourierova díla nyní představím.

Fourier – Boží posel a nový Herkules

Ještě před tím, než se dostanu k samotnému výkladu nového společenského uspořádání, jak jej Fourier nastínil, považuji za zajímavé pozastavit se nad kritikou filosofů a rolí samotného Fouriera v zavádění nového řádu. Fourierův pohled na filosofii byl velmi kritický a zapadá do onoho osvícenského fanatismu, který glorifikoval přírodní vědy a Newtona. „Kdykoliv tedy budu mluvit o filosofech, nutno si připomenout, že tím míním lidi, kteří pěstují vědy neexaktní, a nikoli ty, kteří se zabývají vědami exaktními.“, píše Fourier. Filosofové dle jeho názoru byli schopni šířit pouze předsudky a nikoliv se zabývat otázkou odstranění bídy. Podobně jako Saint-Simon i Fourier vyzdvihl přínos přírodních věd. „…milí filosofové…Buď příroda nechce, aby bylo lidstvo šťastno, nebo vaše methody odporují přírodě, protože nemohly jí vyrvat tajemství, které stále hledáte. Jen se podívejte, zdali se také vzpírá úsilí fysiků! Nikoli, protože fysikové studují její zákony a nechtějí jí zákony diktovat…Odtud ten veliký rozdíl mezi vašimi neúspěchy a obdivuhodnými výsledky exaktních věd.“ Zde již není překvapením, že za ústřední zákon Fourier považuje taktéž zákon gravitační. I k tomu nepatrnému pokroku, který měl být způsoben politickými a duchovními vědami, dodal, že šlo pouze o dílo náhody, které však bylo vykoupeno staletími bouřlivých pokusů. V této společenské krizi se měl naštěstí objevit Fourier, který přinesl nový společenský řád. „Dnešek je vskutku těhotný zítřkem; přemíra utrpení musí přivést krisi, která povede ke štěstí.“

Politický zmatek, ve kterém se civilizace (tehdejší fáze vývoje společnosti) nacházela, vyvolal potřebu příchodu nového Herkula, který by očistil svět od společenských hrůz. Nyní je již zřejmé, že tím nový Herkulem myslel Fourier sám sebe. „Již se objevil nový Herkules…On založí na troskách barbarské a civilisované společnosti novou „harmonickou“ společnost“ Tohoto nového Herkula neseslal nikdo jiný než Bůh, který již nemohl tolerovat filosofy, kteří se považovali za organizátory lidstva. „Aby [Bůh] konečně dovršil porážku „těchto moderních titánů“ [filosofů], dovolil Bůh, aby byli sraženi k zemi objevitelem, který nemá nic společného s jejich vědami, a aby theorii o vývoji lidstva objevil člověk téměř nevědomý. Jakýsi obchodní příručí zastíní všechny ty hromady politických a filosofických knih, které jsou hanebným výplodem starého a moderního šarlatánství.“, představil svou pozici Fourier. I zde je poté možno vidět jistou paralelu se Saint-Simonem, který se také cítil být vyvolen k reorganizaci společnosti. Fourier však svou „harmonickou“ společnost vylíčil mnohem barvitěji a podrobněji. Říkalo se dokonce, že větší fantazii než Fourier měl pouze Edgar Allan Poe. Je na čase se na Fourierovy představy podívat podrobněji.

Obchod a krize civilizace

Důvody, proč Fourier nesnášel ochod, již byly zmíněny výše. Fourier se však nespokojil pouze s osobním útokem na obchodníky, ale přinesl poměrně zajímavou „analýzu“, proč je obchod největším zlem a jednou ze zásadních příčin krize dosavadního společenského řádu – civilizace.

„Co je to obchod?“, ptá se Fourier. A obratem odpovídá: „To je lež vyzbrojená vším svým aparátem, podvodný úpadek, kupčení, lichva a darebáctví nejhoršího druhu.“   Poté přikládá dlouhý seznam 32 zločinů obchodu. Není zde prostor pro vypisování všech zločinů, proto vyberu pouze ty nejzajímavější. Obchod je cizopasnictví. Zatímco dělníci v továrnách a zemědělci vyrábějí statky, obchodníci je pouze přerozdělují, čímž se obchod stává úhlavním nepřítelem továren protože: „Tím, že předstírá, že o ně pečuje tím, že je zásobuje, je vlastně vydírá.“ Na základě tohoto tvrzení došel Fourier k závěru, že továrny vyrábějí pouze to, co chtějí obchodníci. Spotřebitelská poptávka z jeho analýzy zcela vypadla. Obchod okrádá společnosti intrikami. Jedná se v podstatě o rozšíření předchozí kritiky o cizopasnictví. Ono intrikánství má pramenit z toho, že obchodník není vázán „prací“ na poli či v továrně, proto může téměř okamžitě měnit svou vlast a tím záměrně vyvolávat zmatky ve všech říších a rozvracet všechna odvětví výroby. Vůbec nejhorší, co může nastat, je svoboda obchodu a volná soutěž. Dle Fouriera je svoboda obchodu neomluvitelná zásada, která vznikla kvůli sektě národohospodářů. „Obchod je jen lupič, který…urval moc nakládat po svém s tím, co společnost vyrobí, který znásilňuje a vydírá výrobce a spotřebitele, mezi něž se postavil.“ Je evidentní, že si Fourier představoval společnost pouze s nezbytným množstvím provedených obchodů a spíše dával přednost přímému styku výrobců a spotřebitelů. Zároveň vůbec nechápal dobrovolnost společenských vztahů, když tvrdil, že jsou lidé nuceni u obchodníků nakupovat, protože potřebují jídlo a ošacení. „Jsme tedy vlastně otroky obchodníků, od nichž si musíme nechat líbit všechna darebáctví.“, dokončil tuto zcela nesmyslnou myšlenku Fourier. Dovedeme-li tuto ideu do důsledku, pak by nesvoboda jednotlivce pramenila už z pouhé existence základních tělesných potřeb, které potřebují ukojení. Toto katastrofální intelektuální selhání dokresluje Fourierovo tvrzení, že bezstarostnost je základní přirozené právo.  Socialistické pojetí svobody, které je prezentováno jako osvobození od ekonomických starostí, kritizoval například Hayek, který ukázal, že se starostmi se odstraní i svoboda volby. Fourier se dále snažil ukázat, že obchodníci nejsou vlastníky zboží, ale pouze prozatímní držitelé, protože zboží ani nevyrábí ani nespotřebovávají. Jedině omezením vlastnictví se budou obchodníci starat o blaho lidu a nebudou zboží odnímat z oběhu, schovávat je a pálit kvůli zvýšení cen. Další vadou volné soutěže dle Fouriera je, že se zvyšuje počet konkurentů. „Tento přílišný počet konkurentů nutí obchodníky k tomu, aby závodili ve vynalézání nejbláznivějších machinací, které ničí společenský organismus; vždyť každý zbytečný obchodník je lupič olupující společnosti, v níž nic nevyrábí, ale jen spotřebuje.“ Jedná se o klasický argument, který tvrdí, že anarchie soukromokapitalistické výroby je plýtvání, kterému zamezí pouze důsledná organizace. Fourier dále nepochopil význam cenového systému pro společenskou koordinaci a tvrdil, že oceňování je náhodné. Zatímco tedy Mises vysvětluje, že: „Proces tvorby cen je společenský proces. Je výsledkem vzájemného působení všech členů společnosti…Spoluprací a spolupůsobením v soutěži přispívají všichni lidé k dosažení výsledku, tedy cenové struktury trhu…“, Fourier namítá: „Hlavně nutno zachovat zásadu, že cenu zboží nesmí určovat ani prodavač ani kupec zboží, protože jsou vlastně soudci ve vlastní při…Protože civilisovaná společnost ponechává stanovení ceny zboží dohodě mezi prodavačem a kupcem, neodstraňuje vliv této dvojí nesprávnosti: výsledkem pak je jen nesprávnost.“

Existence něčeho tak odporného jako je obchod, však není dle Fouriera jedinou příčinou krize společnosti. Stejně jako v případě zločinů obchodu Fourier vyjmenovává poměrně široký seznam příčin a projevů krize, které signalizují příchod nové fáze společenského řádu. Opětovně vyberu pouze ty nejzásadnější. Zde však není nutné brát krizi jako něco negativního, protože byla vědecky předpovězena a je důležitou přechodnou fází k socialistické společnosti. Jako první se zde již objevuje krize z nadvýroby. Stejně jako u pozdějších vědeckých socialistů jde o to, že současná fáze společenského vývoje, tedy civilizace dle Fouriera, a kapitalismus dle Marxe, má jen, slovy Marxe, „historický, pomíjivý charakter.“ Zbytek argumentace se dále trochu liší, protože Fourier stále nepracoval s pojmy, jako jsou „třída kapitalistů“ či „ukradená nadhodnota“ atd. Pouze dochází ke konstatování, že: „Výroby pro lidstvo, které ustrnulo ve třetí etapě civilisace, je příliš veliká; odpovídá svým rozsahem čtvrté etapě.“  Tuto anarchickou organizaci výroby a společnosti musí dle Fouriera nutně nahradit nový společenský řád. Dále vyjmenovává projevy krize, na kterých by se s ním shodli i mnozí libertariáni. Jde například o zbujnělost fiskální soustavy, u níž Fourier kritizuje, že francouzský ministr financí před Velkou revolucí přivedl zvyšováním deficitů Francii ke státnímu bankrotu. Dalším znakem, který avizuje nutný příchod nové fáze společenského uspořádání, je zasahování do majetkových práv. Jako příklad uvádí konfiskace majetku z první poloviny 19. století z Francie, Španělska či Portugalska. „Tento způsob zaopatřování peněz časem zvítězí, protože dnes má zaručenu budoucnost jen nepořádek, který je nutným příznakem barbarství.“

Fourirerův koncept přirozených práv byl již zmíněn. Právě porušování 7 základních přirozených práv člověka je dalším zásadním znakem krize civilizace. Na jiném místě se táže: „Jaká opatření učinila civilisovaná společnost, aby zajistila chudým jejich přirozená práva? A slovy „přirozená práva“ nemyslím ty známé chiméry, které se jmenují svoboda a rovnost.“ Dle fourieristů mezi tato základní práva patří právo sbírat plody, pást dobytek, honit zvěř, lovit ryby, spolčovat se, být bezstarostný a krást u cizích. První 4 práva je možné zahrnout do práva na práci, které v civilizaci není zajištěno všem. „Písmo svaté nám vypravuje, že Bůh odsoudil prvního člověka a jeho potomstvo k tomu, aby v potu tváře pracoval; neodsoudil ho však k tomu, aby mu byla odpírána práce…“, tvrdil Fourier. Poté dochází k závěru, že člověk musí být připuštěn k jakékoliv práci, pokud bude chtít, musí mu z ní být zaručen výnos, poskytnut úvěr na nástroje k této práci, a také dostatečné množství potravy za to, že nemůže krást, jak mu dovolila příroda. Uvedení něčeho tak pochybného, jako je právo krást u jiných mezi základní přirozená práva, je zřejmě vysvětleno v pozdějším popisu nového společenského řádu. Z Ježíšova citátu „Nikdy-liž jste nečtli, co učinil David, když nouze byla, a lačněl, on i ti, kteříž s ním byli? Kterak vešel do domu Božího a jedl chleby posvátné (jichž neslušelo jísti než samým kněžím), a dal i těm, ktěříž s ním byli?“, Fourier odvozuje, že když má člověk hlad, má právo vzít si, co potřebuje. O bezstarostnosti jsem již pojednal výše.

Založení první falangy, základní jednotky nového společenského řádu, očekával Fourier na konci jara 1808. Ačkoliv se mu reorganizace společnosti v tomto roce, ani později, nevydařila, bude nyní zajímavé v krátkosti popsat jeho vize o fungování falangy.

Reorganizace zemědělství – počátek nového řádu

Počátkem nového společenského řádu měla dle Fouriera být reorganizace zemědělství, přesněji řečeno, sdružování v zemědělství. Základní myšlenkou je, že malí zemědělci jsou chudí, a že Bůh nemá rád chudé. Jinými slovy: „Bůh nemá rád pěstění v malém a malé zemědělce; chce mít všude veliká sdružení mající k disposici hodně prostředků.“ Oblast zemědělství je také jediná, ve které se Fourier obtěžoval vysvětlit principy fungování nového řádu. Ve zbytku svého díla již pouze vykresluje skvělou a bezstarostnou budoucnost bez pečlivějšího vysvětlení, jak k předloženým závěrům došel, protože prý nehodlá čtenáře unavovat podrobnostmi.

Nutno podotknout, že se zde Fourier pokousil o podobnou práci, jak to před ním udělal Adam Smith. Fourier si uvědomoval, že lidé mají vášně, jsou sobečtí a soutěživí, a chtěl využít těchto přirozených lidských vlastností pro blaho společnosti. Zatímco ale Smith již v Teorii mravních citů představil neviditelnou ruku trhu, která díky zájmům jednotlivce vede k blahobytu společnosti, Fourier se domníval, že je nutno takovýto systém navrhnout a poté realizovat. Jde tedy o „sdružování na základě přirozených vlastností.“ Dochází k závěru, že nejvýhodnější formou společenského uspořádání, je zorganizování se do tzv. falang, které nebudou sdružovat pouhých 20, 30, nebo 40 zemědělců s rodinami, nýbrž nejméně 120 zemědělců, protože teprve nyní bude správně podpořena samolibost a tím i soutěživost, která zvýší zájem o práci. Bohatí i chudí se sdruží s vidinou velkého zisku, a čím více jich bude, tím snadněji se jednotlivé vášně sjednotí. Tato organizace povede k tomu, že budou „…mít jeden společný vinný sklep místo dvou set sklepů, které jsou většinou zanedbávány;…jen osm nebo deset velikých kuchyní místo dvou set;…Zkrátka řečeno, toto sdružování v zemědělství, které změní osudy společnosti, využívá všechny lidské vášně. Vábí je tím, že jim slibuje veliký zisk a příjemný živo

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .