Ducháčkovic rodina
aneb Tajemství půlnoční mlhy

také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.fragment.cz

Napsala Sandra Vebrová

Ilustroval Václav Ráž

Ducháčkovic rodina – aneb Tajemství půlnoční mlhy – e-kniha

Copyright © Fragment, 2015

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

EPILOG

BUBI PÍŠE EMĚ

Milá Emo,

je to už nějaký čas, co jsme v zimním mlžném období pobývali v Jižním kraji číslo 11, a já si pořád myslím, že to bylo jedno z nejhezčích míst, kde se náš stěhovavý dům objevil. Nejen proto, že jsme tu oslavili úplně první Vánoce na sněhu, ale hlavně proto, že jsem se jednou vydal hledat svůj seznam dárků, srazil se s jiným Mlžanem a měl z toho mlžnou bouli, ale to vůbec nevadí, protože díky tomu všemu jsem doletěl tam, kde jsem uslyšel tu kouzelnou melodii, co jsi hrála na klavír. A znělo to, jako když se vznáší noční mlha. A od té zimy jsme, Emo, kamarádi a spřízněné duší duše… Teda, já jsem duší duše, ty seš pochopitelně člověk…

„Hm, teď jsem se do toho zamotal,“ potřásl hlavou Bubi a chvíli zadumaně okusoval psací pero.

„Bubi! Za chvíli letí duší linka, budeme muset vyrazit!“ ozval se hlas paní Blanky.

„Bubi, nevíš, kam se poděly ty zbylé skořicové sušenky?“ zavolala Olívie.

Malý Mlžan si povzdechl, jeden tu nemá čas ani dopsat veledůležitý dopis. Kdeže to přestal?

…Doufám, Emo, že se ti daří dobře, a moc se těším, až se znovu uvidíme. A my se uvidíme, na to můžeš vsadit plnou bandasku ranní mlhy. Mimochodem, je vážně škoda, že nejíš mlhu. Není nic lepšího než čerstvá ranní mlha třeba s palačinkami. My se teď vydáváme do dalšího kraje, je totiž nové mlžné období. Tentokrát bychom se měli usídlit na podzim v kouzelném místě, kde jsem ještě nikdy nebyl. Nevím, čím je tak kouzelné, Simon s Olívií mi vysvětlovali, že to má něco společného s houstnutím Mlžanů, ale moc jsem to nepochopil. Taky bychom se měli zastavit poblíž jednoho velkoměsta a Simon trvá na tom, že všichni společně navštívíme Šedavý kraj. A já vím, že v některém z těch mlžných období se znovu objevíme tam, kde přebýváš ty. Pamatuješ si ještě tu mlžanskou koledu? Příště tě naučím, jak se hází mlžnou bambulí. Emo, jakmile budeme mít novou adresu stěhovavého domu, pošlu ti ji. Těším se na tvoje další dopisy a přikládám jednu pohlednici s rozšklebeným duchem, ta je vtipná, co?

Hezky zdraví a přeje hodně mlhy

Bubi

Bubi si po sobě list přečetl, vložil ho do obálky, a než popadl svůj cestovní batoh, zakousnul se do poslední skořicové sušenky, které baštil během psaní. A na tváři se mu objevil spokojený, rozzářený úsměv.

Sandra Vebrová

Ducháčkovic rodina – aneb Tajemství půlnoční mlhy

Ilustroval Václav Ráž

Obálka Nakladatelství FRAGMENT, s.r.o., Nataša Vaňková

Jazyková korektura Eva Kadlecová

Odpovědná redaktorka Romana Homonická

Vydalo Nakladatelství FRAGMENT, Pujmanové 1221/4, Praha 4,

jako svou 2 812. publikaci, 1. vydání, 2015

Epub konverzi provedlo Nakladatelství FRAGMENT, s.r.o.

Copyright © Fragment, 2015

Illustrations © Václav Ráž, 2015

Text © Sandra Vebrová, 2015

Cover © Nakladatelství FRAGMENT, s.r.o., Nataša Vaňková, 2015

Epub konverze © Nakladatelství FRAGMENT, s.r.o., 2015

Beletrie pro děti a mládež / Dobrodružství a detektivky pro čtenáře od 9–12 /

edice Ducháčkovic rodina

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

e-mail: fragment@fragment.cz

http://www.fragment.cz

ISBN tištěné verze 978-80-253-2118-8 (1. vydání, 2015)

ISBN e-knihy 978-80-253-2369-4 (1. zveřejnění, 2015)

Tipy pro Vás a Vaši čtečku:

UPÍŘÍ KRONIKA – Prokletí upírů

Upíří kronika

Prokletí upírů

vyšlo také v tištěné verzi

www.fragment.cz

Petra Klabouchová

Upíří kronika – Prokletí upírů – e-kniha

Copyright © Fragment, 2011

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

1

Stříbrný měsíc v úplňku pomalu vyplul na černočernou oblohu nad tiše spícím městečkem Horní Transilburg. Nikde ani živáčka, už i lišky si dávno daly dobrou noc a klidně oddychovaly ve svých pelíšcích. Jen na hradě Špičáku, který z výšky střeží po staletí klid a mír v údolí pod Černou skálou, se svítí ve zvonici. Docela maličký, skomíravý plamínek svíčky poblikává mezi prastarými kamennými zdmi.

Kdyby snad dole v městečku ještě náhodou někdo nespal a sledoval by opuštěné rozvaliny hradu, mohl by proti chladnému měsíčnímu světlu na docela krátký okamžik zahlédnout tmavý stín netopýra s obrovskými křídly, jak právě vletěl do otevřeného okna v hradní věži.

Húúú... Húúúúú... Húúúúúúúú... Opuštěnými zdmi hradu se rázem rozlehlo strašidelné vlčí vytí a mezi polorozbořenými hradbami se mihl obrys velkého psa. Plamen svíčky se roztančil v poryvech větru a zmateně vrhal na zdi hrůzostrašné stíny obrovského vlka snažícího se zakousnout prapodivnou postavu v dlouhém plášti.

„Lupusi! No tak, dej mi pokoj! Lehni!“ Hradní pán rozčileně zahnal do kouta domácího mazlíčka, vlkodlaka Lupuse. „Vlady, kolikrát ti mám připomínat, abys držel Lupuse zavřeného, když se vracím domů. Hned, jak proletím oknem, začne na mě skákat a zaslintá mi celý plášť. A podívej se těch chlupů. Kdo to má pořád čistit? No, jen se na mě koukni, jak zase vypadám! Takhle by se mě nelekla ani stará pošťačka.“

Dveře vedlejší komnaty pomalu vrzly a do hodovního sálu vesele vletěl Vlady. Rozespalý, modrá očka napůl zavřená, pyžamo plné růžových netopýrků. Zase usnul před playstationem a teď jen tak tak stihl zabrzdit těsně před tím, než hlavou s rozcuchanými kudrlinami narazil do křišťálového lustru plného pavučin. S žuchnutím dopadl na podlahu a začal si hladit naražené koleno.

„Když on mi Lupus vždycky uteče, protože tě chce přivítat, tati. Tak už se na něj nezlob, vždyť tě chce jenom olíznout a dát pusinku na přivítanou.“

„Aha, tak pusinku! A co minule, když mě chytil, ještě než jsem se stihl převtělit z netopýra, a natrhl mi pravé křídlo!? To byla taky jenom pusinka? A kdo pak musel chodit týden do práce pěšky a čekat, až to teta Bludička zašije!?“ pokračoval už jenom naoko ve svém rozčilování hrabě Drákula XXIV.

„Tak tohle je tedy poslední potomek slavného rodu transilburských knížat, velké upíří rodiny, která po staletí vládla zdejšímu kraji a která by měla ještě dnes nahánět celému údolí husí kůži. Naštěstí se toho nedožil praprapradědeček, který si tak zakládal na rodinné pověsti. Ještě že se rozplynul na slunci už před dvěma sty lety,“ povzdychl si s otcovským úsměvem hrabě Drákula XXIV., pomohl Vladymu na nohy a oprašoval mu jeho netopýří pyžamo.

Malý Vlady byl jeho velkou pýchou. Celý tatínek za mladých let. Létá už rychleji než soví stráže hradu, bez potíží se převtělí v netopýra a zpět a po čichu i jen jednou nosní dírkou pozná, co mají u starostů Žilkových dole v Horním Transilburgu k obědu. Pouze s neviditelností ještě občas bojuje. Minule, když se na hradě neočekávaně objevili návštěvníci, zmizel jenom zčásti a ta slabozraká německá turistka měla z poletujících dětských uší a nosu v katakombách málem infarkt. Naštěstí jí nakonec nikdo nevěřil a vše se svedlo na černé pivo, kterým v hospodě U Oběšence zapila to výborné vepřo knedlo zelo, co umí připravit jen starý hospodský Zoubek.

„Měl bych mu věnovat víc času,“ myslíval si často hrabě Drákula XXIV., a právě proto vloni na pracovní cestě v Rumunsku koupil Vladymu k Vánocům Lupuse. Přes den je z něj vzorný komorník s frakem a motýlkem, který bedlivě střeží dobré mravy a vychování malého hraběte, za tmy se pak mění v přítulného vlkodlaka. To aby Vlady po nocích nebyl tak sám.

Od té doby, co se Vladyho maminka, hraběnka Azzurina Krvavá, před dvěma lety spletla, omylem použila noční krém proti vráskám s výtažkem česneku a navždy se rozplynula mezi hradními chodbami, byl Vlady skoro pořád sám, jen se svými lidskými kamarády.

„To není normální! Ještě se z něj stane člověk. Upír má žít s upíry! Lidé s lidmi! Takový je zákon přírody už od dob prvního Praupíra. Tyhle novoty nás dovedou ke zkáze!“ varovala hraběte Drákulu XXIV. šestisetletá pratetička Tiranie z dalekých Karpat pokaždé, když se při slavnostních příležitostech na hrad Špičák slétávala ze všech konců světa celá rodina.

Ani hraběti se samozřejmě příliš nelíbilo, že je Vlady celý den pouze mezi lidskými mláďaty. Jenže kde sehnat v Horním Transilburgu upíra? V širokém okolí o žádném jiném upírovi nevěděl. Krize zasáhla tvrdě v posledních sto letech celý upíří rod. Už dávno není možné jen tak si poletovat po nocích, sát krev, komu tě napadne, a strašit sedláky z údolí.

Stačí, aby tě někdo zahlédl, a hned je celý Transilburg plný těch dotěrných novinářů, kteří stále strkají nos do věcí, kterým vůbec nerozumějí. „U smradlavého česneku! Hloupí novináři!“ Vloni se dokonce musela pratetička Tiranie přestěhovat na celé dva měsíce k nim, na hrad Špičák, protože její tvrz byla prošpikovaná kamerami a mikrofony. A to jenom proto, že ji kdosi v kontrolní věži letiště viděl na radaru proletět poblíž přistávací dráhy. Dva měsíce s tetičkou Tiranií! Ještě dnes ho při pomyšlení na to rozbolí zuby. Tohle těm pisálkům nikdy neodpustí!

A ubohých upírů dál ubývá a ubývá a jsou nuceni stěhovat se stále víc a víc na sever, až někam za polární kruh. A to přitom vůbec nemají rádi zimu. Přes den ve svých dřevěných rakvích promrznou na kost a noci jsou tam na severním pólu tak hrozně krátké. Navíc, když mrzne opravdu silně, i jejich krev se změní v led a oni musí čekat v hrobech až do jarního tání, než se mohou znovu rozletět krajem.

Právě proto hrabě Drákula XXIV. tak bedlivě střežil své velké tajemství. Již celá léta trávil noc co noc ve své tajné laboratoři v zapomenutých podzemních chodbách spojujících hrad s hospodou U Oběšence v Horním Transilburgu. Nikdo, vůbec nikdo nemá ani tušení, na čem pracuje. Ani Vlady. Jestli se mu ale povede i posledních pár pokusů, bude jeho objev znamenat totální převrat ve světě upírů.

Zatím vynalezl dva úžasné zlepšováky. Červenou tabletku, díky které už upíři nemusí sát lidskou krev. Stačí jim půl litru kečupu denně. Vlady ji používá od narození. Žlutá tabletka pak zachrání upíra na dvacet čtyři hodin před slunečními paprsky, které by ho jinak spálily na popel. Proto Vlady může chodit každý den do školy jako normální kluk, učit se, hrát si se svými lidskými přáteli a nikdo si ničeho nevšimne.

A nakonec to hlavní. Objev objevů. Největší upíří odhalení všech dob. Ještě důležitější než zubní pasta. Nejtajnější ze všech tajných tajemství. Modré tajemství! Zapsáno v Modré listině! Modré jako nebe. Jako naděje. Jako oblíbená barva jeho krásné, nešťastné Azzuriny, Vladyho maminky. Zatím musí ověřit ještě pár důležitých detailů. Ale jestli bude mít pravdu, mohl by za tento objev získat i Nosferatovu cenu míru. To ale ještě proteče žilami pěkných pár litrů krve. „Húúúúú... Húúúúú...“ Lupusovo vytí vytrhlo unaveného hraběte z víru jeho myšlenek.

„Tak, Vlady, jdi si vyčistit zuby, ať zase nemusíme k zubaři Kleštičkovi. Víš přece, že z nás má, chudinka, pokaždé k smrti nahnáno. A šupky do rakve! Ať už spíš!“ políbil hrabě Drákula XXIV. synka na čelo, zapnul upírovizi na satelitní pořad o posledních novinkách krvevědy, usadil se do pohodlného křesla a do křišťálové číše si s chutí nalil trochu voňavého kečupu.

„Dobrou noc, tati,“ mrkl vesele Vlady na svého upířího otce, sfoukl louč a odletěl do svých komnat. Ticho a tma zahalily i transilburský hrad. Jen Lupus na cimbuří ještě chvíli vyl na měsíc v úplňku.

2

„Juniore, k tabuli!“

„Když já jsem se včera nemohl připravit, paní učitelko, protože... protože... no, jak bych to řekl...“

„No tak si poslechněme, pročpak mladý pán Van Helsing tentokrát nemohl studovat. Jen se nám svěř, Juniore!“ Třídní učitelka Harantová netrpělivě přecházela po učebně s obrovským dřevěným ukazovátkem v ruce.

„On nám vypadl proud...“

„Hmmm, zajímavé. To tě ale jako pilného žáka přece nemohlo zastavit, nemám pravdu, Juniore?“ Učitelka udeřila ukazovátkem sevřeným v tlusté ruce do první lavice, až z ní odletělo několik třísek.

„Ne, ne! Nezastavilo,“ začal popotahovat Junior Van Helsing.

„Já jsem si zapálil svíčku. Jenže vedle byla otevřená učebnice matematiky. A jak byl průvan, tak plamínek nějak přeskočil a všechno začalo hořet. A já běžel do koupelny nabrat vodu. Ale v tom spěchu jsem zapomněl zavřít kohoutek. A pak přiběhl soused, pan Karel Mohutný, že jsem mu vytopil byt, a honil mě až do večera okolo domu...“

„Juniore! Dost! Nechtěj, aby mi došla trpělivost... To si vážně myslíš, že ti tak hloupou lež někdo uvěří? Ihned k tabuli, nebo ti napíšu rovnou pětku!“ koulela výhružně očima do ruda rozčilená učitelka Harantová.

Tentokrát se ale hluboce pletla. Kdo znal Juniora Van Helsinga opravdu dobře, věděl, že si nikdy nevymýšlí. Jemu se zkrátka pravidelně stávaly ty nejneočekávanější nehody. Tenhle pihovatý klučina se zrzavými vlasy střiženými na neposlušného ježka a velkými černými brýlemi na drobném nosíku byl opravdový magnet na průšvihy. To, co se zcela určitě nemohlo stát, se právě Juniorovi docela určitě stávalo.

„No tak, Juniore! Já čekám!“ rozmachovala se matikářka výhrůžně ukazovátkem. Mladý Van Helsing se neochotně zvedl ze židle. Loktem přitom shodil z lavice kalamář s černým inkoustem a ten se rozlil v uličce mezi stolky. Junior si samozřejmě ničeho nevšiml.

Až do chvíle, kdy na černočerné louži uklouzl a smykem po břiše dojel přímo před tabuli. Inkoust z něj odstřikoval do všech stran. Třída vyprskla smíchy.

„Já se z tebe snad zblázním, Juniore! Koukej, kam šlap…“ Rozzuřená matikářka asi chtěla říct „koukej, kam šlapeš“, ale to už se nikdo nikdy s určitostí nedozví, protože inkoustový černoušek Junior v té chvíli zakopl o stupínek před tabulí a jeho pád se zastavil právě až o slečnu učitelku a její novou bílou halenku.

„x + y – 3y = 5yx“ zasyčela nenávistně Harantová a snažila si dlaní setřít z obličeje černé kapičky inkoustu. „Jestli to nespočítáš, budeš po škole až do konce roku! A nemysli si, že na to máš celou věčnost. Pět minut, a ani o vteřinu víc!“

Junior Van Helsing se zatvářil nešťastně jak nezralý citron, škrabal se na své zrzavé hlavě a bezradně zkoumal zadaný příklad. Neměl ani nejmenší tušení odkud začít. Třída ztichla, až bylo slyšet jen Juniorův zrychlený dech a tikot nástěnných hodin hned vedle školní tabule. „Tik, tak. Tik, tak. Tik, tak,“ odměřovaly rafičky neúprosně ubíhající čas.

V tu chvíli se ze zadní lavice, kde už třetím rokem sedával Junior a jeho nejlepší kamarád Vlady, nenápadně odlepil od podlahy stín. Nikdo ho nemohl vidět, protože bylo pravé poledne, všude plno světla, a tak se stín pomalinku a nerušeně, krok po kroku, sunul směrem k tabuli.

Pak měkoučká dlaň stínu stiskla Juniorovy prsty s křídou a během okamžiku se objevilo na tabuli řešení příkladu. Učitelka nemohla uvěřit vlastním očím. „No tak si jdi sednout, Juniore, ale pamatuj si, že my dva jsme spolu ještě neskončili!“

„Díky, bráško.“ „Za nic, brácho,“ usmáli se na sebe v lavici dva nejlepší kamarádi na světě. „Mám u tebe dneska k obědu dvojitý kečup,“ mrkl šibalsky Vlady na Juniora a jemným kývnutím přivolal zpátky k noze svůj stín.

3

„Prosil bych dvojitý kečup,“ stoupl si na špičky u okýnka školní jídelny zrzavý kluk s černými brýlemi. „Ale Juniore, vždyť dneska máme k obědu krupicovou kaši,“ vyvalila nechápavě oči tlustá kuchařka. „Hmmm... No právě proto. Mně krupicová kaše bez kečupu vůbec nechutná,“ rozpačitě vysvětloval mladý Van Helsing.

„Pro mě taky dvakrát kečup. Já bych se krupicové kaše bez kečupu ani nedotkl,“ usmíval se rošťácky Vlady, který právě přišel na řadu. „Dneska ji bez kečupu jedí už jen nevzdělanci. Měla byste si dávat pozor, abyste někoho neurazila. Třeba paní učitelku Harantovou.“ Kuchařka nechápavě pokrčila rameny. „Kdo se má v té nové generaci vyznat,“ pomyslela si, a když přišla na řadu učitelka matematiky, pořádně jí polila talíř dvojitou porcí kečupu. To už se ale Vlady a Junior schovaní pod posledním stolem v rohu jídelny smáli tak, až nad nimi stolek nadskakoval.

Pak se Vlady zamračil na černou skvrnu od inkoustu na Juniorově tričku. „Nauč se chodit, prosím tě. Takhle jenom plýtvám zbytečně upíří magií. Stejně za pět minut budeš zase špinavý od něčeho jiného.“ Dotkl se skvrny malíčkem a zašeptal: „Inkoust je, inkoust není. Upír chce, upír změní.“ Než by jeden mrkl, Juniorovo triko zářilo čistotou.

„Tak co dnes podnikneme, brácho?“ zeptal se po chvíli Junior Van Helsing Vladyho, který právě vylizoval poslední kapky kečupu. „Dneska nic, bráško. Promiň, ale slíbil jsem tátovi, že s ním večer budu doma. Víš přece proč,“ zesmutněl najednou Vlady a modré oči se mu mokře zaleskly. Ale nerozplakal se. Malí upíři přece nikdy nepláčou. Dnes to jsou přesně dva roky. Dva roky ode dne, kdy Vladyho krásná maminka Azzurina navždy zmizela.

Tenkrát se vrátil Vladyho vzdálený strýc Panikus, mocný kníže všech upírů a vlkodlaků, z dalekých cest po Africe a jako dar přivezl hraběnce Azzurině vzácný krém proti vráskám. Nikdo si ale nevšiml, že lahvička obsahovala také výtažek z česneku. Byla to zkrátka nešťastná náhoda. Azzurina se rozplynula jako ranní mlha v poledním slunci. Nezbylo po ní nic, jen jemná vůně levandule a amulet s modrým kamínkem uprostřed, který Vlady od té doby nosil stále na krku. Občas se Vladymu o mamince zdává. Jak mu vypráví pohádky, jak ho hladí po vlasech a dává polibek na dobrou noc. Pak se ale vzbudí a hrad je prázdný a smutný tak jako předtím. Ani vůně levandule už dávno není cítit po studených chodbách Špičáku.

„To nic, brácho, máš tady mě. Uvidíme se zítra ve škole, upíre. A pozdravuj Lupuse! Já teď musím trochu studovat matematiku, jinak mě ta babizna nechá vážně propadnout,“ poklepal zrzek Vladymu po rameni a vyběhl z jídelny. Ve dveřích se ještě omylem srazil s kuchařkou, která nesla tác plný syrových pstruhů. Ti se rozletěli po celé jídelně. Jeden z nich se v letu odrazil od stropu a dopadl přímo do výstřihu halenky matikářky Harantové, až to mlasklo.

4

Zvony na kostelní věži odbíjely jedenáctou hodinu. Po noční obloze nad Horním Transilburgem se honily těžké bouřkové mraky a chvílemi zakrývaly stříbrný měsíc. První blesky čas od času osvítily hory na obzoru, Černou skálu i zříceninu hradu Špičáku.

Hrabě Drákula XXIV. měl naspěch. Ne kvůli bouřce, pravý upír zůstane suchý i v tom největším lijáku, voda se ho ani nedotkne, ale kvůli Vladymu. Slíbil mu, že dnešní večer stráví spolu. Ještě na skok do tajné laboratoře a pak už rychle domů na Špičák.

Předtím, než otevřel mohutné kované dveře do kobky, ukryté mezi větvemi staletých stromů, opatrně se rozhlédl na všechny strany. Tma a jen tma. Nikde nikdo. Přesto měl hrabě pocit, že není sám.

Už několik dní se mu zdálo, že ho kdosi nebo cosi sleduje na každém kroku. Měl strach, aby někdo nezničil jeho objev století ještě předtím, než bude definitivně dokončen. Kdyby se mu něco stalo, jeho tajemství by zůstalo navždy jenom tajemstvím. Pro jistotu schoval na bezpečných místech několik tajných vzkazů, ale kdo ví, zda by je někdy někdo vůbec objevil. Snad jedině Vlady by je mohl rozluštit. Ale jen s velkou námahou a hromadou štěstí. Možná by měl o svém odhalení povědět alespoň jemu, ale nechtěl tím ohrozit jeho život. I když Vlady byl už dost velký na to, aby pochopil. Ano, určitě. Dnes večer ho do svého velkého objevu zasvětí.

Hrabě se ještě jednou otočil. Svým ostřížím zrakem, vidícím i ve tmě stejně dobře jako ve dne, přehlédl pomalu celou zříceninu hradu, zavrtěl nechápavě hlavou a rázným trhnutím otevřel těžká vrata. Strašidelné, tesklivé vrznutí zrezivělých pantů zaniklo v hromobití přicházející bouře.

Hrabě se protáhl skulinou mezi pootevřenými vraty, mávl cípem pláště směrem k hradu a zašeptal do větru: „Stopa je, stopa není. Upír chce, upír změní!“ Šlápoty bot v blátě před kaplí začaly mizet jedna po druhé. Pak se malíčkem jemně dotkl potrhané pavučiny v rohu dveří. Ta se okamžitě sama opravila, jako by ji utkal neviditelný pavouk. Hotovo. Cáry pavučin a otisky bot by jinak mohly prozradit, že někdo vešel dovnitř.

Poté co hrabě zmizel v temnotě hradní kaple, se z větve jednoho z topolů nenápadně zvedl tmavý stín s dvěma maličkýma očkama zářícíma ve tmě jako dva plamínky svíčky. Netopýr! Malá létající myška s ostrými drápky a zoubky. Nic zvláštního na hradě Špičáku. Tenhle netopýr se však něčím lišil. Těžké kapky deště jako by se ho ani nedotýkaly. I v prudkém lijáku zůstal suchý jako seno za letního poledne. A pak ještě něco. Byl úplně bílý.

Dobrodružné výpravy do minulosti – Karel IV.

Dobrodružné výpravy do minulosti

Karel IV. – Příběh českého krále

také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.fragment.cz

Napsala Veronika Válková

Ilustroval Petr Kopl

Dobrodružné výpravy do minulosti

Karel IV. – Příběh českého krále – e-kniha

Copyright © Fragment, 2013

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována
bez písemného souhlasu majitelů práv.

1

Báře se ten dům moc nelíbil. Připadal jí ztracený mezi vzrostlými stromy v zahradě, zdi měl porostlé břečťanem a Báře se zdálo, že s těmi vysokými okny bez záclon vypadá přísně a potměšile.

„Je tak romantický,“ řekla maminka. „Bude se nám tu líbit, viď, Barborko?“

Bára kývla, protože se to od ní čekalo. Ale nevěděla, co to je romantický. Budu se muset kouknout do slovníku, řekla si. Táta měl v pracovně na polici u počítače velký tlustý slovník. Dovoloval jí v něm listovat. Bára se nejraději dívala na stránky s barevnými ptáky. Třeba s rajkami. Znala jich už hodně: rajka královská, rajka zelená… Jenže kde je ten slovník teď, když všechny knížky narovnali do plastikových přepravek, aby je mohli stěhováci nanosit do auta? Zeptala se na to nahlas.

„Ale to už je všechno uklizené,“ smál se táta. „Zatímco jsi byla u babičky, zařídili jsme s maminkou celý dům. Máš tam krásný pokojíček.“

Bára se zastyděla. Mohlo ji to přece napadnout. Jenže ten týden u babičky v Jizerkách uběhl tak rychle, že si to ani neuvědomila.

„Tak půjdeme dovnitř,“ navrhla maminka. „A já upeču ten tvarohový koláč, co máš ráda. Stejně musím vyzkoušet, jestli ten sporák dobře zapojili,“ dodala k tatínkovi.

Bára se jí raději chytla za ruku a držela se jí, dokud neprošli brankou. Ta vrzala, a když se zabouchla, jako by o sebe třískly činely. Byla trochu zrezavělá, nahoře do obloučku a mřížoví se v ní složitě proplétalo. Od branky vedla rovná cesta až k domu. Byla vysypaná pískem a po včerejším dešti tu byla velká louže.

„Sem přijdou velké kamenné dlaždice,“ vysvětloval tatínek, „pak se tu ty louže dělat nebudou.“

„Ale bude to klouzat,“ namítla maminka.

„Ty venkovní se dělají s protiskluzovou úpravou,“ uklidnil ji tatínek. Vždycky všechno věděl přesně. Maminku to někdy zlobilo a Báru taky. Ale někdy to bylo docela fajn, protože se mohla táty na cokoliv zeptat a on to věděl. A když náhodou ne, půjčil jí ten velký slovník s rajkami.

„A se zahradou taky něco udělám,“ sliboval táta. „Stromy jsou přerostlé a stíní, některé budou muset pryč.“

„Nebude to škoda?“ trochu se zamračila maminka. „Ty kaštany jsou tak krásné… A co teprve, až pokvetou!“

„Taky musíme opravit střechu,“ začal honem mluvit o něčem jiném tatínek.

Stromy byly opravdu vysoké. Bylo pod nimi zelené příšeří a Bára by klidně věřila, že za pámelníkovým křovím se někdo schovává. Šustilo to tam, a tak radši vzala zase maminku za ruku.

„To bude asi kočka,“ řekla maminka. „Paní Karasová nám to prodala i s kočkou.“

„My budeme mít kočičku?“ zaradovala se Bára. „Jakou?“

„Je černá, má bílé tlapičky, bříško i čumáček a jmenuje se jako ty – Barča.“

„A proč ji tu paní Karasová nechala?“

„Protože Barča je zvyklá běhat venku a v paneláku by ji mít nemohla,“ vysvětlila maminka. „Ale Barče se nebude stýskat. Kočky víc přilnou k domu než k lidem.“

„Dáme jí mlíčko?“

„Jistě,“ usmála se maminka. „Má na zápraží svoje misky a taky má misku v kuchyni. Můžeš ji krmit, jestli chceš.“

Bára chtěla. Vždycky toužila po zvířátku. Nejdřív zkoušela rodiče uprosit, aby si pořídili pejska. Ale to v panelákovém bytě, kde dřív bydleli a kde teď bude bydlet paní Karasová, nešlo. Kočku doma nechtěla maminka, že by po ní musela pořád uklízet. Křečka ani morče taky ne, protože to vypadalo jako myš a maminka se myší bojí. A tak Bára dostala jednou pod stromeček želvičku. Byla kulatá jako bábovička, s očima jako černé korálky a lezla, co noha nohu mine, v kuchyni po linoleu. Bára jí začala říkat Píďa a nosila jí z parku pampelišky, ty Pídě chutnaly. Jenže želva není pořádné zvíře. Nedá se hladit, člověk si ji nemůže vzít do postele a nedá se s ní hrát. Jen leze a žere.

„Kde je Píďa?“

„Máš ji v pokojíčku.“

„Můžu se tam jít podívat?“

„No samozřejmě,“ zasmála se maminka. „Vždyť je to tvůj pokojíček.“

„Jenže…,“ zarazila se Bára, „jenže já tam netrefím.“

Do téhle chvíle ji nenapadlo, že se v novém domě vlastně vůbec nevyzná. To už maminka otevírala slonovinově bílé, trochu oprýskané vchodové dveře. Nebyly hladké jako ty v paneláku, ale vyřezávané, nahoře prosklené a s ozdobnou mříží. I kliku měly zvláštní: mosaznou a oblýskanou tam, kde se jí dotýkaly lidské dlaně, ale v záhybech úplně zčernalou. Byla to vlastně soška od pasu nahoru, bez rukou, ale se složitým účesem. Bára sošce přejela prstem po rovném nose a zdálo se jí, že na ni soška spiklenecky mrkla. Raději rychle vběhla za maminkou do domu a zavřela za sebou. Tatínek zůstal na zahradě a obhlížel stromy, které chtěl porazit, ale Bára věděla, že to stejně neudělá, protože mamince by se to nelíbilo a tatínek obvykle věci, které se mamince nelíbily, nedělal.

V domě na Báru dýchla zvláštní vůně. Nedovedla přesně říct, co cítí, ale určitě to bylo staré dřevo a trochu zatuchliny, i když se maminka snažila celý dům vyvětrat. Na zemi v prostorné hale, která se s jejich panelákovou předsíňkou vůbec nedala srovnat, byly velké černé a bílé dlaždice, jako by to byla šachovnice. Bára poprosila maminku:

„Mami, že tu budeme hrát šachy? Ty budeš dáma, tatínek král a já budu kůň. Ten táhne za roh.“ Zkusila jako šachový koník přeskákat přes předsíň. Bylo to na čtyři skoky. Předsíň byla opravdu veliká. Vedly z ní několikery dveře, všechny stejně slonovinově bílé a trochu oprýskané jako ty vchodové, a dřevěné schodiště natřené stejnou barvou. Jeho zábradlí tvořily krásně vysoustružené kuželky a madlo bylo zakončené lidskou hlavičkou podobně jako klika vchodových dveří. Byla to dívčí hlavička s rozevlátými vlasy, které postupně přecházely do madla. Bára ji raději nehladila, aby na ni nemrkla jako ta na klice u dveří. Na schodech už ležel vínový běhoun s perským vzorem, protože maminka měla perské koberce ráda. Po stranách bylo místy vidět, jak je bílá barva na schodech ošlapaná.

„Natřeme to až na jaře,“ řekla maminka, když si všimla Bářina pohledu. „Už je konec prázdnin, kdo ví, jaké bude v září počasí, a když se natírá, musí se hodně větrat. Musíme hlavně nechat opravit střechu, aby nezatékalo. Paní Karasová říkala, že u štítu trochu kape, takže na lakýrníky teď nebudeme mít peníze.“

Při zmínce o konci prázdnin Báru píchlo u srdce. Úplně na to zapomněla. Od září začne chodit do šesté třídy, na druhý stupeň, a už z ní bude opravdu velká holka, jak říkal tatínek. Navíc ale začne chodit do úplně jiné školy. Do té pražské by odsud dojíždět nemohla. Maminka se v nové škole byla podívat už před prázdninami, takže mluvila s její budoucí třídní učitelkou, a líčila ji Báře v těch nejveselejších barvách. Ve třídě jich bude jenom devatenáct, což je prý veliká výhoda, protože v pražské škole jich bylo dvacet šest a paní učitelka se jim všem nemohla věnovat tolik, jako bude moct paní učitelka Zounarová. Jenomže i kdyby byla paní učitelka Zounarová milionová, stejně je bude mít jenom na zeměpis a dějepis, protože od šesté třídy je na každý předmět jiný učitel. A navíc v Praze zůstala Terezka, se kterou Bára seděla v lavici, a Mikulášek, který jí nosil bonbony, když mu dala opsat úkol z počtů, a Katka, ke které se s Terezkou chodily koukat na štěňátka čivavy. Tady Bára nikoho nezná.

„S kým budu sedět v lavici?“ zeptala se maminky, když stoupaly po schodech nahoru. Schody vrzaly a skřípaly a trošku se pod jejich kroky pohupovaly.

„To nevím, miláčku, ale určitě si tady najdeš spoustu kamarádek,“ ujistila ji maminka.

Chodba nahoře nebyla dlážděná a na podlaze ležela prkna natřená bezbarvým lakem, takže byly vidět letokruhy. Suky z podlahy trochu vystupovaly. Na každé kratší straně chodby bylo malé okno, pod které už maminka postavila květináče s monsterami. Měla je ráda a už je vypěstovala do úctyhodné velikosti.

„Tyhle dveře vedou do koupelny, tyhle na záchod, tyhle do naší ložnice a tyhle do tatínkovy pracovny. A tady,“ maminka dveře otevřela, jako by odhalovala sochu prezidenta, „tady je tvoje království.“

Bára zvědavě nahlédla dovnitř.

V Praze měla taky pokojíček. Vešla se jí tam válenda, maličký psací stůl a skříň. Píďa měla svou ohrádku pod stolem. Tenhle pokojíček Báře připadal velký skoro jako jejich starý obývák. Všechno tu zářilo novotou, od nadýchaných záclonek s růžovými kytičkami až po obrázky na stěnách. U zdi pod oknem měla zbrusu nový velký výběh i Píďa.

„To udělal tatínek,“ usmívala se maminka. Pídě se tam zjevně líbilo.

„Šaty už máš ve skříni, ale hračky a knížky jsem ti nevybalovala, aby sis je dala sama, jak se ti to bude líbit,“ ukázala maminka na tři veliké krabice v rohu pokoje. „Až bude hotový koláč, zavolám tě.“

Bára osaměla. Pokojíček se jí moc líbil. Zkusila udělat hvězdu z rohu do rohu. Když vyhlédla z okna, dívala se skoro přímo do koruny kaštanu. Toho kaštanu, který chce tatínek porazit, ale neudělá to, protože mamince se líbí, když kaštany kvetou. Bára se vyklonila, aby dohlédla dolů. Po omítce se k ní plazilo psí víno. Teď už nebylo tak zelené, ale dostávalo nádherně sytě rudou barvu, a mezi ním se proplétal tmavě zelený břečťan. Bára si všimla, že stonky se omítky přichytávají takovými maličkými zelenými přísavkami. Pacičky, napadlo ji. Třeba to není ani břečťan, ani psí víno, ale jsou to zeleni, kteří se ve dne vydávají za břečťan a psí víno, ale v noci, když se nikdo nekouká, rozeběhnou se po celém domě, honí se v okapu a na střeše a přidržují se těmi maličkatými pacičkami, aby nesklouzli. Pohladila nejbližšího zeleně a nechala okno otevřené dokořán. Na kaštanu zpíval kos a vítr si hrál s jejími novotou vonícími záclonkami.

Než maminka upekla koláč, měla Bára na poličkách vyrovnané svoje nejmilejší hračky a v knihovničce uklizené všechny knížky. Na kraji blíž ke stolu si nechala volné místo na učebnice. Ty dostane až první den ve škole. Veselá nálada, kterou měla z nového pokoje, ji zase přešla. Představa nové třídy bez Terezky, Katky, Mikuláška a paní učitelky Dostálové byla jako tíživá můra.

Tatínek u svačiny nadšeně vyprávěl, co všechno na zahradě udělá.

„Vzadu za domem budeme mít ohniště,“ sliboval, „a budeme si tam opékat buřty. Je tam dost místa i na zeleninovou zahrádku.“

„Ty chceš pěstovat zeleninu?“ podivila se maminka a Báře neušlo, že to maminka říká tónem, který obvykle znamenal, že ona tohle dělat nebude.

„Myslel jsem, že by tě těšilo mít rajčata z vlastní zahrádky,“ řekl tatínek.

„Jistě, kdyby se sama nasázela, okopala a sklidila,“ souhlasila maminka. „Uvědom si, Luboši, že teď nemám na starosti jenom celou domácnost, ale rovnou celý dům.“

„Jsme na to přece dva,“ namítl tatínek.

„Ano, jsme na to dva v těch vzácných chvílích, kdy nejsi služebně ani v Manchesteru, ani ve Vídni, ani v Drážďanech, nepřipravuješ se na žádné sympozium a v televizi není hokej ani fotbal. Což mi vychází tak na tři týdny v roce.“

„Přeháníš, Jano,“ zamračil se trochu tatínek a natáhl se pro další kus koláče. „Vždyť jsi ten dům taky chtěla.“

„Já neříkám, že jsem nechtěla dům. Já jen říkám, že tu nehodlám pěstovat rajčata.“

Bára raději odnesla hrneček od kakaa do dřezu a vytratila se nahoru. Pravda byla, že tatínek jezdil často služebně pryč. Bára s ním měla už od první třídy takovou nepsanou dohodu, že jí z každé cesty přiveze plyšové zvířátko. Sedla si na válendu a plyšáky spočítala. Bylo jich dvacet čtyři. Tatínek vozil poctivě, i když byl pryč jenom na jeden nebo dva dny. Maminka dostávala místo plyšáků bonboniéry nebo kytky, ale ani jedno, ani druhé dlouho nevydrželo.

Bára si objímala skrčená kolena a přemítala. Z nového domu vlastně viděla jen halu, kuchyň, svůj pokoj a záchod. Na průzkum dolů se jí teď nechtělo, nevěděla, jestli se tatínek s maminkou hádají nebo ne, a kdyby se hádali, bylo by to pro ni zakázané území, protože by se mohlo snadno stát, že by si vzpomněli na nějaký její prohřešek a nakonec by to schytala taky. Nestávalo se to často, ale Bára neměla tyhle situace ráda. Vplížit se tajně do ložnice nebo do tatínkovy pracovny si netroufala, i když by moc ráda zjistila, kde má teď tatínek ten velký slovník s rajkami. Ale vzpomněla si, že mezi schody a dveřmi do jejího pokojíčku jsou ještě jedny dveře, trochu menší než ostatní. Vyklouzla z pokoje a zaposlouchala se, jestli zezdola neuslyší nějaké hlasy.

„A kdy odlétáš?“ zaslechla maminku. Mluvila klidně, takže se asi nehádali.

„Až dvacátého,“ odpověděl tatínek. „Ale jenom na tři dny.“

„To je dobře, Bára tě hlavně ze začátku školy bude potřebovat.“

Bára přestala poslouchat, protože se trochu urazila. Proč by měla tatínka potřebovat na začátku školy? Copak on s ní bude sedět v lavici? To si měli rozmyslet, než se odstěhovali z Prahy. Určitě by našli podobný dům někde blíž její staré školy. Kdyby hledali. Jenže tatínkovi je to jedno, říkal, že metrem a tramvají přes Prahu mu to do práce trvalo déle než odsud autem. Maminka zase překládá doma a jezdí jenom na schůzky s nakladateli. Má to svoje výhody, Bára třeba nemusela chodit na oběd do školní jídelny, nad kterou se spolužáci ošklíbali, a taky nemusela být v družině a maminka ji vodila na různé kroužky. Jak teď budu chodit na piano a na gymnastiku a na francouzštinu? píchlo ji u srdce. Protože dole nebylo zakázané území, odložila průzkum dveří, které podle všeho vedly na půdu, na později a seběhla po sténajících a prohýbajících se schodech dolů. Hlavička na zábradlí na ni vyplázla jazyk.

„Mami?“ nakoukla do kuchyně. „Tati?“

„Ano, miláčku?“ zeptala se maminka od dřezu.

„Jak budu chodit na kroužky?“

„To už jsme s maminkou všechno vymysleli,“ usmál se tatínek. „Budeš mít sice trošku náročnější program, ale řekli jsme si, že už jsi opravdu velká holka a že to zvládneš. Bude to lepší, než kdybys toho musela nechat nebo kdybychom ti tady hledali jiné učitele. Maminka už volala do zušky a zařídila ti hodiny tak, že v pondělí odpoledne budeš mít klavír a francouzštinu a ve čtvrtek nauku a gymnastiku. Budeš mít sice dvě dlouhá odpoledne, ale ostatní dny budeš mít volno. No a v to pondělí a ve čtvrtek tě po obědě budeme, buď já, nebo maminka, vozit do Prahy. Autem tam jsme za půl hodiny.“

„To se budu vídat s Terezou!“ zajásala Bára.

„Když se předem domluvíte, že si chcete po kroužcích zajít někam na zmrzlinu, tak to samozřejmě půjde.“

„Ale co když budu mít v pondělí nebo ve čtvrtek odpoledku?“ zhrozila se Bára.

„Maminka už se ve škole ptala. Šesťáci mají odpoledne vyučování jen v úterý.“

Bára si oddechla.

„A kde mám piano?“

Maminka ji mlčky s úsměvem odvedla do obrovského obývacího pokoje. Ještě nebyl moc zařízený, protože to, co měli v panelákovém obýváku, stačilo tak na čtvrtinu téhle tělocvičny. Bářin černý, pěkně dlouho nenaleštěný Petroff po babičce stál hned u okna.

„Ladič přijde ve středu,“ řekla maminka, když Bára pianino otevřela. „To víš, při stěhování se piano vždycky rozladí.“

Bára zkusila zahrát oktávu a pianino raději zase zavřela. Tahalo to za uši.

Takže středu a pátek mám odpoledne volno, přemítala, když šla po schodech zpátky nahoru. Zkoušela našlapovat tak opatrně, aby schody ani nezaskřípěly, ale nedařilo se jí to. Budu se to muset naučit, umínila si. Co když se mi bude chtít jít v noci pro něco dobrého do ledničky nebo do kredence? Když budou schody vrzat, mamku to probudí a zažene mě zpátky do postele. Taky bych mohla jezdit po zábradlí, napadlo ji. Jenže dole je ta hlavička a té by se to asi nelíbilo.

Zastavila se u dveří na půdu, kam měla původně namířeno. V zámku trčel velký klíč, maminka takovému klíči říkala balkonový, protože podobným se odemykal balkon v mezipatře v domě tety Mirky na Vinohradech. Teta Mirka byla maminčina sestra a bydlela ve starém secesním domě se štuky na stropě, mozaikou na chodbě a leptanými skly na schodišti. Byly na nich hrady, v každém patře jiný. Teta Mirka bydlela až ve čtvrtém patře, a i když byl v domě výtah, Bára trvala na tom, že budou chodit pěšky, právě kvůli těm hradům v oknech. Pamatovala si přesně, jak jdou za sebou. V prvním patře byl Karlštejn, ve druhém Křivoklát, ve třetím Bezděz a ve čtvrtém, v tom tetině, Orlík. Vypadal ale úplně jinak, než jak ho Bára znala z fotografií a z dovolené. Tyčil se na strmé skále opravdu jako orlí hnízdo. Tatínek samozřejmě věděl proč. Ten dům byl totiž starší než Orlická přehrada, tatínek tvrdil, že je mu víc než sto let. Jednou Bára vyběhla ještě o patro výš, aby zjistila, jaký hrad je tam. Byly to Trosky a bylo to taky poslední patro, což Báru mrzelo, protože matné hrady vyleptané na čirém skle jí připadaly úplně pohádkové. Jako by byly zamrzlé.

Balkonový klíč u dveří na jejich půdu byl ale větší než tetin od balkonu. Bára nejdřív zkusila zmáčknout kliku, jestli je vůbec zamčeno. Nebylo. Pootevřela jen na úzkou špehýrku, aby se protáhla, a ocitla se na strmých dřevěných zaprášených schodech plných pavučin. V prachu byly něčí stopy, tatínek s maminkou se tu asi už byli podívat. Jak otevřela dveře, zvířil se prach a poletoval ve zlatých pruzích slunečního světla, které sem dopadaly velkými vikýři. Vonělo to tu proschlým dřevem ještě silněji než dole v domě. Bára za sebou tichounce přivřela dveře a vydala se po schodech nahoru. Bylo jich dvanáct. To bylo dobře, protože kdyby tam bylo ještě o schod víc, bylo by to nešťastné číslo.

Ocitla se v obrovském podkroví, protože půda nebyla ničím přepažená ani rozdělená a zabírala rozlohu celého domu. Jediné, co ji členilo, byly silné trámy podpírající krov, které v záři odpoledního slunce vypadaly jako zlaté. Půda byla prosluněná jen v přední části, protože sem vikýřem v průčelí dopadalo světlo. Druhá půlka půdy už tonula v tajuplném příšeří.

Bára zvrátila hlavu, aby dohlédla až k hřebenu střechy. Připadala jí hrozně vysoká a z trámů viselo několik opuštěných vosích hnízd a závoje hustých, prachem šedivých pavučin. Bára hlavu zase narovnala. Tady u schodů byla půda prázdná, ale po stranách, kde se střecha sbíhala s podlahou, byly narovnané všelijaké věci. Stohy starých zažloutlých novin, krabice plné čehosi, dřevěné truhly. Dokonce tu stálo staré proutěné houpací křeslo s prolámanou sedačkou a kousek od něj, skoro uprostřed půdy, skříň. Almara, řekla by maminka. Široká, podsaditá almara s dřevěnými koulemi místo noh a s vyřezávanou římsou nahoře. Jedno křídlo dveří bylo pootevřené. Ta je asi po paní Karasové, pomyslela si Bára.

Udělala první krok od schodů a poslouchala, jestli bude prkenná podlaha vrzat. Maličko to zapraskalo, ale schody do patra skřípěly mnohem víc. Bára udělala druhý opatrný krok, pak třetí a čtvrtý a pátý a šestý a stála před skříní. Strčila do pootevřených dveří prstem. V pantech to trošku zahvízdalo, jako by jí skříň řekla dobré odpoledne, a dveře se ochotně a lehce otevřely dokořán. Na ramínkách tu visela spousta šatů, z nichž vylétli dva rozespalí moli. Bára povytáhla modrý saténový cíp. Byl to župan, ale vypadal jako japonské kimono. Byli na něm vyšiti duhoví pávi. Tady bude pokladů, pomyslela si Bára.

Nechala skříň otevřenou a vydala se hlouběji do nitra půdy.

Příště si s sebou musím vzít baterku, umínila si. Kde asi je? Stávala vždycky na botníku u dveří, jenže dole si botníku nevšimla. Budu se na to muset zeptat maminky. Nebo radši taťky. Ten je tu přes technické věci, jak říkala s oblibou maminka.

Jako by skříň tvořila předěl mezi světlou a temnou částí půdy. Slunečních paprsků za ní valem ubývalo a Bára musela každou chvíli čekat, až se zase rozkouká, protože se bála, aby o něco nezakopla. Tady už nebyly věci tak přehledně srovnané jako vepředu. Bára tu zahlédla hromadu halabala poskládaných matrací, několik kameninových hrnců, starý šicí stroj a spoustu krabic a beden. Prošátrala se až na úplně druhou stranu půdy k vikýři a setřela ze skla špínu a pavučiny. O mnoho víc světla sem neproniklo, protože okno stínily listy kaštanu. Nebyl to ten, který rostl před okny jejího pokoje, tohle byl ten největší v zahradě. Kdyby bylo okno otevřené, prorůstaly by jeho větve až sem na půdu.

„Mňrrra?“ ozvalo se najednou vedle Báry. Lekla se, až ji píchlo u srdce.

„Kdo je tady?“ zašeptala a z šera v koutě půdy na ni zasvítily dvě lampičky. Pak na chviličku zhasly a opět se rozzářily. Bára začala rozeznávat bílý flíček čumáčku a náprsenky. Kočka!

„Čičiči!“ udělala na ni a lampičky zase zhasly a rozsvítily se.

„Mňra!“ řekla kočka znovu. Tentokrát to neznělo tázavě. Spíš důrazně.

Bára opatrně popošla ke kočce. Opatrně proto, aby nezakopla, a taky proto, aby ji nevyplašila. Ale nezdálo se, že by se jí kočka bála. Pohodlně ležela na víku velké dřevěné truhly a se zájmem Báru pozorovala.

„Ahoj kočko,“ pozdravila ji Bára, když se k ní dostala na dosah, a sedla si na bobek, aby kočce viděla do očí. „Já se jmenuju jako ty, Bára.“

„Mňa-a,“ odpověděla kočka.

Bára natáhla ruku a pohladila ji. Měla hustý, hebký, jiskřivý kožíšek a pod Bářiným dotykem se poživačně zavlnila a slastně přivřela oči. Začala hlasitě příst. Bylo to, jako kdyby někdo poblíž startoval traktor.

„Půjdeš se mnou dolů?“ zeptala se Bára Barči. „Jak ses sem vůbec dostala?“

„Rrrrr-u-rrrrr-u-rrrr-u,“ vrněla Barča a otírala se jí o ruku.

Bára ji vzala do náruče, ale kočka okamžitě přestala vrnět a se zlostným „i-i“ se jí vydrala z rukou a někam se ztratila.

„Barčo, čičiči, pojď sem!“ volala na ni polohlasem Bára, aby ji přilákala zpátky. „Čičičičiči!“

Ale Barča byla uražená, a i když Báru určitě odněkud pozorovala, dál se s ní bavit nechtěla.

Bára ji ještě hodnou chvíli zkoušela lákat, ale pak to vzdala.

Ve tmě už se rozkoukala, a tak si všimla, že truhla, na níž kočka ležela, byla hodně zvláštní. Na první pohled bylo patrné, že je prastará a že je vyrobená z hodně tlustých prken. Její povrch už byl ohlazený a ztmavlý, protože nikdy nebyla nalakovaná, a kování, které ji zpevňovalo v rozích a které se ve dvou pásech táhlo přes víko, bylo notně zrezivělé. Jedna petlice byla dokonce ulomená.

Bára neodolala a zkusila víko nadzvednout. Bylo těžší, než si představovala. Rozhlédla se po půdě, čím by ho mohla podložit. Našla nějaké odřezky dřeva, které postupně zasouvala mezi víko a bočnice truhly, dokud dovnitř nemohla protáhnout ruku až po rameno.

Příště si sem budu muset opravdu vzít baterku, slibovala si, když šmátrala poslepu v nitru truhly. Anebo budu muset počkat, až budou naši pryč, a zkusit to otevřít úplně, protože až se to víko překlopí, tak to udělá děsnou ránu. Mezi starým šatstvem – aspoň si myslela, že je to šatstvo – totiž nahmatala cosi.

To cosi jí na omak připomínalo starodávné album babičky z Jizerek, které sice nebylo tlustší, ale rozhodně bylo větší než tatínkův slovník s rajkami, navíc bylo vázané v kůži a na přední straně mělo vytlačené různé ornamenty a babiččin monogram za svobodna. Uvnitř měla babička svoje fotografie ze svatby. Vdávala se ještě před druhou světovou válkou a ty fotografie nebyly ani tak černobílé, jako spíš hnědobílé nebo zelenobílé, maminka tomu říkala umělecké tónování. Dědeček, kterého si Bára už ani moc nepamatovala, měl na těch fotografiích důstojnickou uniformu, po boku se mu leskla šavle a pod nosem měl švihácký knírek a babička vypadala jako filmová hvězda. Bára si tyhle staré fotografie k smrti ráda prohlížela, babička album vyndávala z přihrádky v černém sekretáři vždycky, když u ní Bára byla a když venku pršelo a nemohla lítat po louce, což bylo o prázdninách v Jizerkách často.

Tohle album, protože Bára si byla jistá, že v truhle našla album, by si taky moc ráda prohlédla, jenže víko se nedalo víc otevřít a nemohla album ani pořádně chytnout, pokaždé jí vyklouzlo z prstů, protože bylo moc velké a těžké. Za chvíli stejně zaslechla maminku, jak ji volá k večeři.

To už je večeře? hrklo v ní, protože si vůbec neuvědomila, kolik času na půdě strávila. A skutečně – když se vysoukala z truhly, zjistila, že zlaté pruhy slunečního světla jsou tytam, jen krajní trámy na půdě u vikýře jsou kus nad její hlavou úplně rudé zapadajícím sluníčkem.

Rychle seběhla dolů a dveře nechala pootevřené, aby mohla Barča ven.

„Šmankote, Barboro, jak to vypadáš? Kde ses tak ušpinila?“ spráskla nad ní maminka ruce, když Bára vešla do kuchyně. „Podívej se na sebe!“

Bára se koukla na ruce. Měla je úplně černé.

„Upaluj se umýt, čunče,“ doporučil jí tatínek. „Že tys smýčila na půdě?“

„No,“ kývla Bára.

„Tam to co nejdřív taky budu muset vyklidit,“ vzdychl tatínek při představě otravné práce. Jestli něco skutečně nenáviděl, tak uklízení. „Pak tam uděláme hezké podkroví.“

Jaké hezké podkroví? přemýšlela Bára, když si drhla ruce mýdlem a kartáčkem pod proudem horké vody. Vždyť už tam je hezké podkroví.

Zbytky masa od večeře shrnula maminka na jeden malý talířek.

„Tumáš,“ podala ho Báře, „dej to před dveře Barče.“

„Barča je na půdě,“ řekla Bára.

„Paní Karasová říkala, že tam leze,“ ozval se tatínek zpoza hradby novin. „Vyšplhá po kaštanu až k okapu, skočí do něj a někudy se tam protáhne.“

Takže to můžu ty dveře na půdu zavřít, pomyslela si Bára. Ale co když bude chtít Barča z půdy dovnitř? Zeptala se na to nahlas.

„Ona dovnitř moc nechodí, říkala paní Karasová. Jen když je venku psí počasí.“

Bára postavila talířek na zápraží a zkusila Barču zavolat, ale kočka nepřišla. Možná je ještě na půdě.

„Co se ti dneska bude zdát, to se ti vyplní,“ řekla jí maminka, když jí dávala dobrou noc, „protože tady spíš prvně.“

Bára se zavrtala do peřiny v povlečení ještě vonícím novotou. Maminka ho vybírala tak, aby ladilo k záclonkám. Bílé s růžovými kvítky. Za jak dlouho vlastně už půjdu do školy? pomyslela si ještě. Dneska je neděle. Ve středu přijde ladič a příští pondělí už je škola. Za týden! A potom dvacátého tatínek někam letí. Musím se zeptat, kam, umiňovala si, než usnula.

Nevěděla, jak dlouho spala, ale měla pocit, že ji probudily divné zvuky. Zůstala ležet, celá ztuhlá, v posteli. Znala tenhle nepříjemný stav a už věděla, co proti tomu pomáhá. Musí se přemoct a pohnout se. Stačí zahýbat rukou, a ta protivná strnulost z člověka spadne. Udělala to, ale uši nechala našpicované, jestli se ty zvuky budou opakovat. Takové ševelení.

Uslyšela to zas.

Určitě to šlo od okna, ale za záclonami neviděla žádný zlověstný stín. Tichounce vyklouzla z postele a zkontrolovala Píďu, jestli ty zvuky nevydává ona. Ale Píďa spořádaně spala schovaná v krunýři, aby na ni nikdo nemohl. Bára opatrně, aby nepohnula látkou, prostrčila hlavu mezi záclonou a oknem, protože chtěla vidět, co se děje venku. Nedělo se nic. Jen to tam šustilo.

Zeleni, řekla si Bára. To běhají po omítce zeleni. Přestali se vydávat za břečťan a psí víno a honí se. Když otevřu okno, abych je viděla, rychle se zase shluknou a budou předstírat popínavé rostliny, takže nemá smysl to okno otvírat. Uklidněna tímhle zjištěním se Bára vrátila zpátky do postele a opět si lehla. Ještě než znovu tvrdě usnula, tu a tam k ní doléhalo tiché praskání dřeva, jako by jí někdo chodil nad hlavou. Barča asi běhá po půdě, pomyslela si. Nejspíš tam loví myši.

2

Když se Bára ráno probudila, musela zapřemýšlet, kde vlastně je. Nejdřív si myslela, že je pořád ještě u babičky na prázdninách, pak si ale vzpomněla, že jí maminka říkala, že co se jí bude zdát první noc v novém domě, to se jí také vyplní. Jenže buď se jí nic nezdálo, nebo všechny sny zapomněla, a tak vklouzla do bačkor s psími čumáčky, které jí tatínek před prázdninami přivezl z Manchesteru, a vydala se dolů do kuchyně.

Měla tyhle bačkory ráda, protože hezky hřály, ale nesmělo se v nich šlápnout do vody, třeba v koupelně, protože prosakovaly. Tatínek se jí vždycky smál, když je měla na sobě. Říkal, že někteří lidé si šlapou na jazyk a ona že si šlape na uši. To šlapou na jazyk říkal spíš jako suapou na jafyk, aby předvedl, jak si lidé na ten jazyk šlapou, ale šlapání na uši předvést nedokázal, i když to po něm Bára vždycky chtěla. Odpovídal jí, že to je její specifikum a do toho on jí fušovat nebude.

V kuchyni na ni na stole čekal v mikrotenové fólii zabalený koláč od včerejška, kakao v termosce a lístek od maminky.

Baruško,

nechtěla jsem Tě ráno brzo budit, když máš poslední týden prázdnin, musela jsem jet do Prahy kvůli nové sedačce, vrátím se k obědu. Tatínek už je v práci. Nasnídej se, umyj po sobě nádobí a nechoď nikam ze zahrady a taky nikomu neotvírej.

Pac a pusu

mamka

Báru sice nejdřív mrzelo, že jí ráno ani táta, ani máma nedali pusu a že ji máma nevzala s sebou do Prahy, ale pak si vzpomněla na truhlu na půdě. Když se maminka vrátí až v poledne, má spoustu času na to, aby to album vytáhla. Nasnídala se, poctivě umyla hrneček i talířek, ale rozhodla se, že když jsou ještě prázdniny a rodiče nejsou doma, tak si pro dnešek nebude aspoň čistit zuby. Převlékla se a vydala se na půdu. Baterku neměla, protože nevěděla, kde je, a nebyl tu nikdo, koho by se na to mohla zeptat.

Teď po ránu bylo na půdě šero, protože slunce svítilo z opačné strany než včera odpoledne a půdu stínil ten velký kaštan, po kterém šplhá nahoru Barča. Ale úplná tma tu nebyla, spíš takové nazelenalé přítmí. Bára se rychle rozkoukala a našla svoji truhlu. Nejdřív zkusila nahlédnout dovnitř mezerou, kterou si udělala včera. Mrkly na ni dvě zelené lampičky.

„Barčo, ty jsi vevnitř?“ užasla Bára.

„Mňrr-ňa,“ odpověděla Barča a i v té tmě se zablýskly její bílé tesáky, jak mohutně zívla. Potom se bez potíží protáhla škvírou ven, udělala kočičí hřbet, prohnula se bříškem až k zemi a chvíli si brousila drápy o podlahu. Nato si sedla do malého zlatozeleného flíčku slunečních paprsků, které se sem prodraly skrze korunu kaštanu. Černá srst jí v jejich světle stříbrně jiskřila. Barča nebyla nijak zvlášť velká, zato huňatá, tvářila se jako lvice a měla takový šmrncovní čumáček, jak by řekl tatínek. Spokojeně přivírala oči.

„Barčinko, necháš se pohladit?“ dotkla se jí Bára a kočka se spokojeně zavlnila a spustila stejné burácení jako včera. Vydržela to hodnou chvíli. Když ji drbání za ušima přestalo bavit, důstojně se zvedla a nenuceně odkráčela kousek dál, kde vyskočila na židli. Zaujala takovou pozici, kdy je kočka líná sedět, ale úplně lehnout si taky nechce, protože čeká, že se bude dít něco zajímavého, a tak zůstane na půli cesty. Tatínek by řekl, že je to něco mezi sezením a polohou kočka buchta, jak označoval kočky, které si spokojeně lehnou na bříško, složí si tlapky pod sebe a obtočí se ocáskem. Líná, ale nastražená kočka ty packy pod sebe nesloží, protože je připravená kdykoliv vyskočit. Takhle teď Barča trůnila na židli a pozorovala svou jmenovkyni. Dlouhé bílé vousy se jí leskly.

Bára nakoukla do truhly podruhé, ale už tam viděla jenom tmu. Ze všech sil se tedy opřela do víka a opravdu se jí ho podařilo odklopit natolik, že se vlastní tíhou převážilo a s duněním udeřilo o záda truhly. Všude kolem se rozlétla mračna prachu, Barča se pro jistotu posadila, kdyby bylo potřeba utéct, a Bára kýchala a kýchala a mrkala a slzely jí oči, jak jí do nich nalétaly všechny ty drobounké částečky bůhvíčeho, co bylo v truhle i na ní.

Konečně se prach usadil, Bára si utřela uslzené oči a Barča opět zaujala polohu líné zvědavé kočky. Ve starých šatech, jen tak halabala naházených do truhly, byl vyležený důlek, jak tu Barča spala stočená do klubíčka. Bára šaty odhrnula a vyndala z truhly album.

Už když ho brala do ruky, došlo jí, že to nebude album, protože na album to bylo moc těžké. Spíš to bude nějaká stará kniha, napadlo ji. Posadila se opřená zády o otevřenou truhlu a prohlížela si svou kořist. Kniha byla opravdu rozměrná a vázaná v tmavohnědé, místy odřené kůži, na níž byl vytlačen už málo zřetelný, kdysi zřejmě zlacený vzor. Bára odklopila vrchní desku. Zažloutlá titulní strana byla popsaná pro Báru nezvyklým písmem, takže jí dalo dost práce, než ji přečetla. Stálo tam:

Od koho sestavený, to nebylo k přečtení, protože tam byla velká černá kaňka. Kolem byly všelijaké zlaté, červené a modré ornamenty a všechno to bylo malované rukou. Bára obrátila další list. Byla tam mapa Evropy, to poznala na první pohled, ale byla namalovaná dost nezvykle. Na mapě ve škole a ve školním atlase byla Evropa buď strakatá, protože každý barevný flek znamenal jiný stát, nebo zelená a žlutá podle toho, kde jsou hory a kde nížiny, s modrými nitkami řek a bleděmodrým mořem okolo. Tahle Evropa byla celá stejnoměrně zažloutlá, její obrysy byly nakresleny jen černým – nebo spíš vybledle tmavohnědým – inkoustem, místo hor byly oblé kopečky a místo lesů malé stromečky. Ale lesy rostly skoro všude, i tam, kde, jak Bára dobře věděla, leží velká města. A taky tam byly prázdné plochy, kde bylo napsáno:

hic sunt leones

Bára zkusila otočit stránku a zase tam byla Evropa! Tentokrát tam bylo míň lesů a Bára našla i několik měst. Nebo možná hradů, protože když se podívala hodně zblízka, viděla tam opravdu hradby a vlaječky na věžích. Na dalších stránkách byla pořád Evropa a Báře přišlo, že se ty mapy od sebe příliš neliší, a tak zkusila zalistovat na konec atlasu, kde byla zase Evropa, ale teď už na ní nebyly skoro žádné lesy, zato hodně hradů nebo měst nebo hradoměst.

Atlas Evropy? podivila se Bára. Takový tlustý starý atlas, a jenom Evropa – a ještě taková divná? Zkusila ho prolistovat celý a zjistila, že jsou tam mapy všech světadílů – Asie, Ameriky, Austrálie i Antarktidy, a všechny vypadaly stejně podivně jako mapy Evropy. Ve školním atlase byly mapy řazeny popořádku: Evropa – podnebí, Evropa – politické rozdělení, Evropa – průmysl, Severní Amerika – podnebí a tak dále. Ale ať si Bára namáhala hlavu, jak chtěla, smyslu řazení map v tomhle atlase se nedobrala. Přišlo jí, že tam jsou naskládané páté přes deváté.

Budu se na to muset zeptat tatínka, vzdychla si. Původně si myslela, že si knihu – nebo album, jak se nejdřív domnívala – nechá jako svoje tajemství. Jenže k čemu je takovéhle tajemství?

Barča se na židli protáhla, zívla, růžovým jazýčkem si olízla tlamičku a seskočila dolů. Otřela se Báře o nohy a Bára ji pohladila. Chtěla si vzít kočku na klín, a tak musela atlas zavřít a dát stranou. Přitom se náhodou dotkla prsty mapy.

A tehdy se stalo něco zvláštního.

Trvalo to jen okamžik, protože dotyk byl letmý, ale přesto si Bára dobře všimla, že půda kolem ní zmizela. Místo toho se ocitla na místě, o kterém si později uvědomila, že to bylo vojenské ležení. Muselo to být někde na břehu moře, protože slyšela šumění vln, které znala od předloňské dovolené na Chalkidiki. V povzdálí na pláni táhnoucí se od moře se zdvihaly hradby mohutného města. Kolem byla spousta mužů, většinou oblečených jen v krátké haleně bez rukávů podkasané v pase, byli bosí, ale nevypadali nuzně. Někteří na sobě měli bronzové pancíře a do týla posunuté přilby s bohatými chocholy. Uprostřed davu se zuřivě hádali dva nápadní muži. Jeden byl světlovlasý, poměrně mladý, hezký, hodně urostlý a svalnatý, druhý mohl být jeho otcem a vlasy už měl trochu prošedivělé, ale taky vypadal jako zápasník. Oba měli svoje kratičké haleny z mnohem dražší látky než většina okolostojících a i jejich zbroj byla skvostnější.

„Ty pse, ty si dovoluješ vyhrožovat mně, Achilleovi, synu Peleovu, že mi odebereš můj právoplatný podíl na kořisti?!“ řval ten mladší a světlovlasý, až mu nabíhala žíla na čele. „Achájové, slyšíte to? Cožpak se budete jen trpně dívat, jak tu zbabělý Átreovec hanobí nejstatečnějšího muže před Trojou?“

„No tak, Achillee, uklidni se,“ položil rozlícenému mladíkovi ruku na rameno menší ryšavý muž, ale Achilleus se mu zlobně vytrhnul.

„Proč bych se měl uklidňovat?“ soptil. „Proč bych já měl pykat za to, že Agamemnonovi věštba uložila vrátit Chrýseovnu?“

Pak už byla kolem Báry zase půda. Atlas se s temným plesknutím zabouchl.

Bára hodnou chvíli zírala bez hnutí před sebe.

Zdálo se mi to, nebo ne? přemítala. Pak jí zrak sklouzl ke špičkám bot. Na podlaze pod nimi bylo několik zrnek písku. Nebyl to ale hrubý, vlhký písek z cestičky vedoucí od branky k domu. Jak by se taky na její bačkory dostal? Byl to jemňoučký, skoro bílý písek z mořského břehu.

Kočka Barča nespokojeně zatřepala přední tlapkou a po podlaze se rozsypala další písečná zrníčka.

„Tys tam byla se mnou, Barčo?“ zeptala se Bára kočky.

Spirit Animals – Zrození hrdinů

Spirit Animals – Zrození hrdinů

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.fragment.cz

Spirit Animals – Zrození hrdinů – e-kniha

Copyright © Fragment, 2014

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Věnováno Sadie, která miluje zvířata. A také Fluffymu,
Buffymu a Mangovi, což jsou zvířata.

– B. M.

1 .
BRIGAN

K dyby měl Conor možnost si vybrat, rozhodně by ty nejdůležitější narozeniny ve svém životě netrávil tím, že by pomáhal Devinu Trunswickovi s oblékáním. Upřímně řečeno, dobrovolně by Devinu Trunswickovi nepomáhal vůbec s ničím.

Jenže Devin byl nejstarším synem Erika , hraběte z   Trunswicku , a   Conor byl třetím synem Fenraye , pastevce ovcí . Fenray si u   hraběte nadělal spoustu dluhů a   Conor mu je pomáhal splatit jako Devinův sluha . Trvalo to už rok a   mělo to pokračovat ještě nejméně další dva roky .

Conor musel správně zapnout každou složitou sponu na zádech Devinova pláště , aby se nemačkaly záhyby , protože jinak by mu to Devin vyčítal celé týdny . Ten plášť byl krásný , ale ne moc praktický . Conor byl přesvědčený , že kdyby Devina zastihla bouřka , dost by litoval , že na sobě nemá něco jednoduššího a   odolnějšího . Něco , co nemá spony a   dokáže člověka zahřát .

„ Budeš si s   tím hrát ještě dlouho ?“ zeptal se ho Devin podrážděně .

„ Omlouvám se , že mi to tak trvá , milorde ,“ odpověděl Conor . „ Ten plášť má čtyřicet osm spon . Teď právě zapínám čtyřicátou .“

„ Kolik dnů ti to ještě bude trvat ? Vždyť tady prostojím mládí . Umíš vůbec počítat ?“

Conor se ovládl a   spolkl břitkou odpověď . Celé dětství počítal ovce , a   tak to uměl patrně lépe než Devin . Věděl ale , že hádkou se šlechticem by si jen nadělal zbytečné problémy . Občas se zdálo , že ho Devin záměrně pokouší . „ Snažím se to odhadnout co nejpřesněji .“

Pak se rozletěly dveře a   do místnosti vtrhl Devinův mladší bratr Dawson . „ Ty ještě nejsi oblečený , Devine ?“

„ Já za to nemůžu ,“ bránil se Devin . „ Conor u   toho spí .“

Conor se na Dawsona jen letmo podíval . Čím dřív dodělá ty spony , tím dřív se bude moci připravit sám .

„ Jak mohl Conor usnout ?“ vykřikl Dawson a   začal se hihňat . „ Všechno , co říkáš , bratře , je tak zajímavé .“

Conor se přemáhal , aby se neusmál . Dawson jen zřídkakdy mlčel . Často uměl být otravný , ale občas s   ním byla docela legrace . „ Jsem vzhůru .“

„ To pořád nemáš hotovo ?“ stěžoval si Devin . „ Kolik jich ještě zbývá ?“

Conor měl chuť říct dvacet . „ Pět .“

„ Myslíš , že vyvoláš spirituální zvíře , Devine ?“ otázal se Dawson .

„ Nevidím důvod , proč bych to nedokázal ,“ odpověděl Devin . „ Děda přivolal mangustu a   otec rysa .“

Dnes je čekal trunswický obřad pití Nektaru . Za necelou hodinu se měly místní děti , které toho měsíce slavily jedenácté narozeniny , pokusit vyvolat spirituální zvíře . Conor věděl , že některé rodiny si vytvářely pouta se zvířaty častěji než jiné . Přesto se však vyvolání spirituálního zvířete nedalo nikdy zaručit , ať už člověk pocházel z   jakékoli rodiny . Tentokrát měly Nektar vypít jen tři děti a   úspěch nebyl pravděpodobný . Rozhodně nešlo o   nic , čím by se člověk mohl vychloubat dřív , než se to stane .

„ Jaké zvíře myslíš , že přivoláš ty ?“ zajímal se Dawson .

„ Můžeš hádat stejně jako já ,“ řekl Devin . „ Co bys řekl ty ?“

„ Veverku ,“ předpověděl Dawson .

Devin se po bratrovi ohnal a   ten se smíchem uskočil . Dawson nebyl oblečený tak formálně jako jeho starší bratr , a   tak se mohl pohybovat volněji . Přesto ho Devin brzy chytil a   přimáčkl k   zemi .

„ Já to spíš vidím na medvěda ,“ řekl Devin a   zabodl bratrovi loket do hrudi . „ Nebo divokou kočku jako otec . Ze všeho nejdřív ji nechám , aby si na tobě pochutnala .“

Conor se snažil trpělivě čekat . Zasahovat do bratrských hádek nebyl jeho úkol .

„ Taky možná nedostaneš žádné zvíře ,“ poznamenal Dawson odvážně .

„ I   tak se ale stanu hrabětem z   Trunswicku a   tvým pánem .“

„ Ne jestli tě otec přežije .“

„ Pozor na pusu , druhorozený synu .“

„ Jsem rád , že nejsem ty !“

Devin zakroutil bratrovi nosem , až Dawson vyjekl , pak vstal a   oprášil si kalhoty . „ Aspoň mě nebolí nos .“

„ Conor se má taky napít Nektaru !“ vykřikl Dawson . „ Třeba přivolá spirituální zvíře on .“

Conor dělal , že tam ani není . Doufal , že se mu podaří přivolat spirituální zvíře ? No jistě ! Vždyť kdo by v   to nedoufal ? Sice se to nikomu v   jeho rodině dlouho nepovedlo , naposledy nějakému praprastrýci před desítkami let , ale rozhodně to nebylo nemožné .

„ No jasně ,“ uchechtl se Devin . „ A   ta kovářova dcera taky , co ?“

„ Nikdy nevíš ,“ řekl Dawson , posadil se a   třel si bolavý nos . „ Conore , jaké zvíře bys chtěl ?“

Conor zíral na podlahu . Dostal přímou otázku od šlechtice , takže musel odpovědět . „ Vždycky jsem měl rád psy . Takže asi ovčáka .“

„ Ten má ale fantazii !“ rozesmál se Devin . „ Pasák ovcí sní o   ovčáckém psovi .“

„ Se psem by byla legrace ,“ poznamenal Dawson .

„ Psa má každý nuzák ,“ řekl Devin . „ Kolik psů máte , Conore ?“

„ Moje rodina ? Naposled jsem jich napočítal deset .“

„ Jak dlouho ses neviděl se svojí rodinou ?“ zeptal se Dawson .

Conor se snažil nedat najevo rozrušení . „ Už to bude víc než půl roku .“

„ A   dneska tam budou ?“

„ Myslím , že to zkusí . Záleží na tom , jestli budou moct přijít .“ Kdyby nemohli , nechtěl dát najevo , že mu na tom záleží .

„ To by byla ale novinka ,“ odfrkl si Devin . „ Kolik spon zbývá ?“

„ Tři .“

Devin se otočil . „ Tak do toho . Ať nepřijdeme pozdě .“

Na náměstí se shromáždila spousta lidí . Nestávalo se zrovna často , aby se o   vyvolání spirituálního zvířete pokoušel syn velkého pána . Přišli obyčejní lidé i   šlechtici  – staří , mladí , všichni . Muzikanti vyhrávali , vojáci si pyšně vykračovali a   kupec prodával ořechy v   cukru . Pro hraběte a   jeho rodinu byla připravená velká tribuna . Conora napadlo , že to vypadá , jako by bylo vyhlášeno volno . Volno pro každého kromě něj . Bylo příjemně chladno a   jasno a   nad modrými střechami a   komíny Trunswicku se tyčily zelené kopce , po kterých by se Conor raději potuloval .

Conor se zúčastnil už několika obřadů pití Nektaru . Nikdy ale na vlastní oči neviděl , že by někdo zvíře přivolal , i   když k   tomu za jeho života na tomto náměstí už několikrát došlo . Předchozí obřady se nikdy nekonaly s   takovou slávou ani na ně nechodilo tolik lidí . A   na žádném nebylo tolik zvířat .

Lidé věřili , že když na náměstí shromáždí co nejvíce zvířat , zvýší to šance na vyvolání spirituálního zvířete . Pokud to byla pravda , Devinovi to mohlo přinést štěstí . Lidé nepřivedli jen domácí zvířectvo , Conor zahlédl i   klece plné exotických ptáků , ohradu s   jeleny a   losy , několik divokých koček v   klecích , tři jezevce v   ohrádce a   černého medvěda připoutaného železným řetězem ke kůlu . Bylo tam dokonce i   jedno stvoření , o   kterém Conor zatím slyšel jen v   pohádkách  – vysoký velbloud se dvěma chlupatými hrby .

Když Conor kráčel do středu náměstí , davy přihlížejících v   něm probouzely rozpaky . Nevěděl , co dělat s   rukama . Měl by si je založit na prsou , nebo je nechat volně viset u   těla ? Jak se tak díval do toho hrůzu nahánějícího davu , připomínal si , že většina lidí stejně pozoruje Devina .

Vtom zahlédl , jak na něj mává jeho matka . Vedle ní stáli jeho starší bratři a   otec . Vzali s   sebou dokonce i   Žoldáka , Conorova oblíbeného psa .

Všichni to sem stihli ! Při pohledu na ně se část jeho strachu rozplynula , ale naopak se v   něm probudil stesk po domově  – po procházkách v   lukách , koupání v   potůčcích a   výpravách do lesů . Doma pracoval poctivě a   venku  – sekal dřevo , stříhal ovce a   krmil psy . Jejich dům byl malý , ale útulný , úplně jiný než obrovské prostory hraběcího hradu , v   nichž neustále profukovalo . Conor matce krátce zamával .

Budoucí hrabě z   Trunswicku kráčel k   lavici stojící u   středu náměstí . Tam už na ně čekala kovářova dcera Abby . Seděla bez hnutí a   tvářila se ohromeně . Měla na sobě zjevně své nejlepší šaty , které však vypadaly naprosto směšně ve srovnání i   s   těmi nejobyčejnějšími kousky šatníku Devinovy matky a   sestry . Conor věděl , že i   on sám musí vedle Devina vypadat jako chudý příbuzný .

Vedle lavice stáli dva Zelenopláštníci . Conor poznával Isillu , která měla šedivějící vlasy nad bledou tváří stažené lesklou síťkou . Na rameni jí seděl její čížek . Isilla řídila obřady pití Nektaru pravidelně . Nektar od ní pili i   oba jeho bratři .

Ten druhý Zelenopláštník byl cizinec , vysoký , štíhlý a   se širokými rameny , v   obličeji byl však stejně sešlý jako jeho otrhaný plášť . Kůži měl tmavší než ostatní lidé tady , jako by pocházel ze severovýchodního Niloje nebo jihozápadního Čungu . Obyvatelé těchto oblastí se ve střední Euře příliš často nevyskytovali . Jeho zvíře nebylo nikde vidět , ale pak si Conor všiml , že mu zpod rukávu vykukuje kousek tetování . Vzrušeně se zachvěl . Znamenalo to , že cizincovo zvíře spí na jeho paži .

Když Devin došel k   lavici , Abby vstala a   poklonila se mu . Devin se

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .