Prológ

Svorka mačkovitých šeliem práve zaútočila na pasúcu sa čriedu. Priblížili sa nepozorovane. Sfarbenie srsti útočiacich predátorov splývalo s vysokým trávnatým porastom a boli takmer neviditeľné. Asi šesťročný samec sa najskôr postavil na odpor a v obrannom geste sklonil hlavu k zemi rohmi mieriac na útočiace dravce. No keď sa jeden z útočníkov priblížil a temne zareval, samec sa v mihu otočil a vyrazil na útek. Vlastne celá črieda sa dala do bezhlavého úteku na všetky strany. No najmä smerom od útočiacich dravcov. Z ľavej strany náhle vyrazila ďalšia zo šeliem a nabehla na utekajúce zvieratá zboku. Podarilo sa jej ich zmiasť a niekoľko jedincov sa oddelilo od unikajúceho celku. Šelmy akoby iba na to čakali, zrazu sa všetky zamerali na jedno zviera.

Už ho takmer dobiehali. Jeden z dravcov zachytil labou zadnú pravú nohu utekajúceho zvieraťa. To zakoplo a v rýchlosti, ktorou bežalo, urobilo niekoľko sált. Dopadlo tvrdo na zem a chvíľu ostalo bez pohybu ležať. V skutočnosti ani nebolo zranené, len nesmierne vyčerpané z toho šialeného behu o život. Tento pretek však prehralo. V sekunde boli šelmy pri ňom a prvá z nich sa mu zahryzla do krku.

Lov bol úspešný. Vodca svorky ťažko oddychoval. Tento krát však už necítil to vzrušenie z lovu a radosť z chuti horúcej krvi zomierajúcej koristi. Prudký beh po rozpálenej krajine ho vyčerpával omnoho viac ako predtým. Niektoré mladé samce zo svorky už po ňom zákerne pokukovali. Onedlho ho nejaký z nich opäť vyzve. Ale nejako vnútorne cítil, že to bude iné ako doteraz. S vekom mu síl výrazne ubúdalo.

Aj teraz sa jeden z jeho budúcich protivníkov obozretne priblížil ku koristi s pohľadom upretým na vodcu. Čakal na jeho reakciu. Sklonil hlavu k mäsu a zahryzol sa do stehna.

-Už je to tu- prebehlo starému samcovi mysľou.

Vodca výstražne zareval a vyceril zuby. Takýto útok na jeho vedúce postavenie nemohol nechať bez odozvy. Bol pripravený.

Prvý stret bol tvrdý. Mladší samec pravou labou odrazil vycerenú tlamu protivníka a ostrými zubami zachytil plece pohybujúce sa pod ním. Z hlbokej rany vytryskla krv. Oba samce sa k sebe opäť otočili pripravujúc sa na ďalší útok. Starší o poznanie pomalšie. Čakal ho posledný kontakt. Teraz sa už do útoku nehnal. Videl, že jeho protivník má omnoho viac sily ako on. Nechal ho teda zaútočiť prvého. Uskočil pred švihajúcou labou s vystrčenými pazúrmi, aby sa v zapätí zahryzol do jeho krku. Mohutné zuby trhali kožu a svaly, až si našli cestu ku krčnej tepne a otvorili ju. Keď ucítil teplú pulzujúcu krv v papuli, zahryzol znova a stisol čeľuste ešte viac. Ochromený súper sa chvíľu kŕčovito metal, potom jeho pohyby pomaly ustávali a on ostal bez pohybu ležať.

Starý samec pustil už bezvládne telo z papule a sťažka od neho odstúpil. Zdvihol hlavu a víťazne zareval. Bol však príšerne unavený a navyše vážne zranený. Okrem toho tušil, čo bude teraz nasledovať.

Za chrbtom sa mu ozvalo temné zavrčanie.

Ďalšia výzva!

Pomaly sa otočil, aby čelil novému útoku. Bol si istý, že poslednému v jeho krvavom živote. Vyceril zuby.

Vtom sa stalo niečo neočakávané. Obloha sa už počas lovu začala zaťahovať a teraz bola zrazu čierna ako smola. Vzduch preťal blesk. Zasiahol strom asi sto metrov od miesta práve prebiehajúceho duelu. Takmer súčasne sa ozval ohlušujúci hrom. Vzápätí udrel blesk znova. A potom ďalší. Od zasiahnutého stromu sa chytila suchá tráva a vietor hnal oheň krajinou. Hltal vysokú suchú trávu ako hladná šelma a rýchlo naberal na sile. Konečne začalo prudko pršať a veľké kvapky postupne uhasili šíriace sa plamene.

Bývalý vodca svorky zareval znova, tento krát od strachu. Ostatní členovia mu rovnako odpovedali. Zrazu sa všetci rozbehli preč. Svorka jedným smerom a jej bývalý vodca iným.

Blesky naberali na intenzite. V tom čase ich začalo udierať niekoľko súčasne a nezhasínali. Práve naopak pridávali sa ďalšie, až vznikol svetelný kruh. Krátko jasne zasvietil a potom zhasol. Chvíľu nato prestal znieť aj démonický hrom.

Nastalo hrobové ticho. Zvieratá v okolí vyľakané týmto nevšedným úkazom sa hnali v panickom behu čo najďalej od tohto miesta. Rovnako náhle ako búrka začala, aj skočila. Po svetelnom úkaze ostal v tráve vypálený veľký kruh. V spálenom popole ležala postava muža.

Kapitola 1.

Aj po tomto presune Bránou Času som ostal chvíľu omámený ležať. Hoci som prekonal cestu v čase už niekoľkokrát, zakaždým som sa musel nejaký čas spamätávať. Pretrel som si teda oči a snažil sa z nich šetrne dostať popol zo spáleniska. Potom som ich opatrne otvoril. Ako obyčajne som ležal vo vypálenom čiernom kruhu. Pomaly som sa pozviechal na nohy. Akosi podvedome som očakával, že sa objavím na zvyčajnom mieste. Pohľad na okolie ma ohromil.

-Kde som sa to, preboha, dostal?- blyslo mi hlavou.

Celé mi to tu bolo úplne neznáme. Kde sú moje kopce, kde je môj les? Ak som rozumel aspoň čiastočne princípu Brány Času a presunom, mohol som sa ocitnúť kdekoľvek na Zemi a v podstate v ktoromkoľvek čase. Alebo dokonca na inej planéte. Túto poslednú možnosť som radšej hneď zavrhol, lebo, pravdupovediac, som nebol schopný ani len uniesť pomyslenie na také niečo.

Skúseným pohľadom som začal skúmať najbližšie okolie. Krajina bola prevažne rovinatá. Celé to tu vyzeralo ako široké údolie kedysi mocnej rieky. Kde sa však táto rieka podela, to ostávalo záhadou. Dnes tu bol iba potôčik, ktorý sa vinul celou krajinou a jeho tok kopírovala zelená stuha bujnejšej vegetácie. Inak bola krajina prevažne veľmi suchá a napohľad pripomínala prériu. Rozsiahle údolie bolo porastené vysokou trávou siahajúcou mi asi tak do pása. Kde-tu sa nachádzali zhluky väčších krov alebo aj stromov a aj samostatne stojace jedince úctyhodných rozmerov. Ako údolie prechádzalo v kopce, bolo vidieť celistvý lesný porast. Na spodnej časti svetlozelený, tvorený listnatými stromami voľne prechádzal v tmavší ihličnatý les. Nad ním sa týčili zasnežené skalnaté štíty hôr.

Bolo tu pusto a bez známok života. Až neskôr som zistil, že je tomu práve naopak. Zvieratá vystrašené nezvyčajnou búrkou sa rozutekali v strachu preč. To som však teraz nevedel.

Ticho, ktoré tu vládlo, bolo priam strašidelné. Úplne mi z toho prechádzali zimomriavky po chrbte, hoci tu bolo pomerne teplo. To bol výsledok zvýšeného príjmu adrenalínu. Pohľad hore mi prezradil, že tu predsa len nie som tak celkom sám. Oblohu vo veľkých kruhoch opisovali supovité vtáky. Ich kruhy sa postupne zmenšovali ako sa vtáky sústredili na jeden bod a súčasne klesali k zemi.

Postupne sa naozaj zniesli až na trávnatú zem a posadali si na dve malé tmavé kôpky. Tieto ležali na čiernom páse vypálenej trávy. Hneď po zosadnutí sa začali klbčiť na mrcine a ich zlostné škriekanie bolo počuť až ku mne.

Po daždi bol vzduch pomerne čistý a svieži a ľahký závan vetra ku mne doniesol vôňu pečeného mäsa. Podľa smeru a intenzity som usúdil, že sa šíri práve od miesta, kde sa hašterili mrchožravé vtáky. Pomalým krokom, skúmajúc pozorne okolie, som vykročil tým smerom. Ako som sa blížil k ležiacim mršinám, vôňa pečienky bola intenzívnejšia. Už som pomaly rozoznával hrubé tvary, ale stále som ich nevidel úplne jasne. Strácali sa pod trepotajúcimi sa krídlami veľkých vtákov. Okrem toho ich zuhoľnatená koža splývala s podkladom, teda trávnatým spáleniskom. Odohnal som vtákov z kôpky, ktorá bola bližšie ku mne. So zlostným škriekaním odleteli, ale iba o kúsok a nenávistne si ma premeriavali.

„Mnou si teda svoje sprosté bruchá nenakŕmite!“ zakričal som smerom k nim.

Nechcel som si to pripúšťať, ale už som pomaly začínal strácať nervy. Iba vďaka tomu, že ma zocelil môj predošlý život lovca, som si zachoval pokoj a rozvahu. Podišiel som až k ležiacemu telu a pokľakol k nemu, aby som si ho preskúmal. Na prvý pohľad pripomínalo väčšieho jeleňa, avšak miesto parohov malo dlhé ostré rohy. Telo bolo celkovo v dosť zlom stave. V prvom rade intenzívna horúčava, ktorý vznikol vzbĺknutím vysokej suchej trávy, spálil jeho srsť aj kožu na uhoľ. Takisto šľachy a svaly na nohách sa vysokou teplotou stiahli do smrteľného kŕča a celé to pôsobilo príšerným dojmom. Okrem stôp po vtáčích zobákoch som objavil aj niečo omnoho závažnejšie. Niekoľko obrovských rán na tele, no najmä na krku. Dravca, ktorý také niečo spôsobil, by som teda naozaj nechcel stretnúť. Po preskúmaní prvého tela som sa pomaly vybral k druhej mršine. Snažil som sa utriediť si myšlienky v hlave. Supy, ktoré som predtým svojim príchodom vyplašil, potešene zaškriekali, skackavo sa presunuli späť a znova sa dali do jedla. Rovnako ako predtým, opäť sa to nezaobišlo bez hašterenia.

Začal som skúmať aj druhú mŕtvolu ležiacu necelých dvadsať metrov ďalej. Tento tvor musel byť rozhodne robustnejší a mal celkom inú stavbu tela. Krátke silné nohy boli zakončené ostrými zahnutými pazúrmi. Svaly na nohách mal mohutné. Bol to jednoducho na prvý pohľad predátor. Takéto zviera som v živote nevidel a teraz som si už mohol byť úplne istý, že som sa ocitol ak nie v inom čase, tak minimálne ďaleko od mojich končín. Jeho veľkosť bola dosť zarážajúca. Išlo nepochybne o mačkovitú šelmu, ale bola väčšia ako medvede, ktoré som v živote stretol. Aj keď oheň pochoval všetky stopy, stavil by som sa, že to práve on zabil to druhé zviera. Dravec ležal na boku a z tejto strany nebolo vidieť žiadne významné zranenie, pre ktoré by tu mal uhorieť. A nechcelo sa mi veriť, že by ho oheň jednoducho prekvapil. Veď stačilo iba prebehnúť pár desiatok metrov a bol by v bezpečí.

Obišiel som ho z druhej strany a stuhol. Obrovská ohorená hlava bola plná ostrých zubov. Vyzeral ako monštrum z najhorších snov.

Ak som si doteraz zachovával rozvahu, tak po tomto pohľade ma takmer opustila. Zmocnil sa ma priam živočíšny pocit strachu. Na chvíľu ma celkom ochromil. V panike som sa začal zrýchlene dýchať a trhane obzerať okolo seba, ale nebol som schopný rozmýšľať.

Keď som bol kedysi dávno vhodený Bránou Času z konca dvadsiateho storočia do krutých a temných časov doby bronzovej, dokázal som prežiť. A to vďaka pomoci svojho priateľa a neskoršieho svokra Torka. No teraz som tu sám a podľa toho, čo som videl, ma Brána posunula niekde hlboko do praveku. Nemal som ani tušenia, čo všetko ma tu môže postretnúť.

V mysli sa objavil Tork so starostlivým výrazom na tvári.

-Čo mám robiť?- pomyslel som si bez nádeje.

-Hlavne sa nevzdávaj, syn môj- zaznelo mi v hlave ako vzdialený šepot.- Nechaj pracovať svoj rozum. A spoľahni sa na inštinkty lovca.-

Trochu som sa pozbieral a začal som triezvo uvažovať. Ak by som sa v takejto krajine stretol s niečím podobným ako ležalo predo mnou na zemi, asi by som nemal veľké šance. Krajina tu bola až príliš otvorená a mne neznáma a ak niečo dokázalo dobehnúť jeleňa- tak som to v duchu stále nazýval- tak so mnou by asi veľa práce nemal. Mojou jedinou šancou bolo dostať sa k lesnému porastu vo vyšších polohách. To bolo prostredie, v ktorom som sa vyznal. Tam mám väčšie šance na prežitie.

„Dobre teda, čo mám k dispozícii?“ povedal som si potichu.

Lovecký luk, tulec s necelými tridsiatimi šípmi, dlhú zahnutú dýku a loveckú sekerku. Okrem toho za opaskom váčok so základnými potrebami- tenká bronzová ihla, cievka s tenšou niťou na šitie rán, trocha alkoholu na dezinfekciu, kotúčik plátna, niekoľko plátkov sušeného mäsa, kresadlo na oheň a malý miešok na vodu.

„No nič moc to teda nie je, ale aspoň čosi,“ povedal som si nahlas, lebo mi zvuk ľudského hlasu akoby pomáhal v mojej samote.

„Takže najskôr vodu a následne úkryt na noc. Potom uvidíme,“ povedal som naposledy a pozrel do diaľky.

V tomto teple by som mohol ľahko podľahnúť dehydratácii. Strata tekutín by spôsobila moje oslabenie a to v cudzom prostredí znamená smrť.

Slnko bolo vysoko za zenitom a ja som odhadoval, že mi ostáva tak štyri až päť hodín denného svetla. Zo skúseností som vedel, že neradno začínať hľadať úkryt na noc až so zotmením. Inak by táto noc mohla byť ľahko aj moja posledná. Hneď som vyhodnotil, že ak pôjdem k potoku zabezpečiť si vodu, nebudem už mať dostatok času dostať sa do lesného porastu. Budem teda musieť nocovať v tejto otvorenej krajine a najlepšie asi na jednom z tých veľkých stromov, ktoré som mal v dosahu. Keď som sa konečne rozhodol, ako budem postupovať, trochu sa mi uľavilo. Mal som plán a mal som cieľ.

Vrátil som sa ešte k prvej mršine a loveckou sekerkou som niekoľkými sekmi odťal oba rohy. Boli dlhé necelý meter a budú sa dať použiť ako bodná zbraň. Potom som uvoľnil niekoľko dlhších šliach, ktoré použijem ako upevňovací povraz. Tým som samozrejme vyvolal znova búrku nevôle u supov, ktoré museli opäť odskackať mávajúc krídlami o pár metrov ďalej.

To ma dopálilo. Zložil som z pleca luk a z tulca vytiahol šíp. Nakoniec, nevedel som , kedy sa najbližšie stretnem s potravou. Krátko som zamieril a vystrelil na vybratý cieľ. Vtáci neboli odo mňa ďalej ako na nejakých sedem metrov, takže som nemohol minúť. Zasiahol som jedného priamo do srdca. Šíp sa zabodol takou silou, že nim hodilo kúsok dozadu. Od prekvapenia stíchli, zrejme sprvu nechápali, čo sa vlastne stalo. Náhle si uvedomili hroziace nebezpečenstvo. V panike sa snažili čo najskôr dostať preč. Roztiahli veľké krídla a so šialeným škrekotom neobratne vzlietli.

„Tak vidíte, mrchožrúti,“ veselo som za nimi zakričal. „Teraz vstupuje na scénu človek.“

Rýchlo som zbavil vtáka vnútorností. Potom som mu kusom šľachy uviazal nohy k sebe a prehodil si ho cez plece. Veľkosťou pripomínal veľkú sliepku. Tak dúfam, že bude i tak chutiť. Bol už naozaj najvyšší čas, musel som vykročiť ďalej.

Pri potoku bol porast podľa očakávania veľmi hustý a mal som dosť veľký problém dostať sa až k vode. Samozrejme som mohol ísť chvíľu po jeho brehu a nájsť miesto, kde chodia piť zvieratá. Tam by bol prístup určite vyšliapaný, ale takéto miesto bývalo zvyčajne aj hojne navštevované predátormi. A to som rozhodne nemohol riskovať. Podľa všetkého, čo som doteraz videl, som bol najslabšie tomuto prostrediu prispôsobený tvor v širokom okolí. To zo mňa automaticky robilo korisť. Bola to naozaj irónia. V skutočnosti som bol práve ja, človek pochádzajúci pôvodne z konca dvadsiateho storočia korunou tvorstva. No všetky moje vedomosti o Zemi, matematike a vesmíre mi tu boli nanič. Jediné, čo zavážilo boli moje prapôvodné inštinkty posilnené životom v dobe bronzovej. Ostávalo iba dúfať, že ma táto výbava nenechá v štichu.

Keď som sa predieral hustým porastom, miestami som si musel sekerkou presekávať cestu. Narazil som na zaujímavý krík. Mal pomerne rovné tenké kmene plné pichliačov. Keď som do jedného z nich zaťal, aby som si prekliesnil cestu, sekerka v ňom zanechala len nehlboký zásek. Drevo bolo veľmi tvrdé. Po asi ďalších desiatich minútach vyčerpávajúcej práce sa mi podarilo tenký kmeň zoťať. Vytiahol som ho na voľné priestranstvo a očistil od tŕňov. Potom nastal čas na záverečnú fázu. Skrátil som kmeň na necelé dva metre. V prednej časti bol mierne hrubší ako v zadnej a to mi vyhovovalo. Dýkou som tam vytvoril plytkú drážku. Do nej bol usadený hrot rohu, ktorý som predtým získal zo spálenej mršiny. Bol veľmi ostrý a mierne špirálovitý. Pripevnil som ho k násade nového oštepu. Použil som predtým získané šľachy a dovolil som si obetovať aj trochu zo svojej hrubej nite.

Konečne som bol hotový so svojim dielom. Cítil som spokojnosť. Vytvoril som skutočne hrozivú zbraň. Na skúšku som poťažkal oštep v ruke. Surové drevo bolo trochu ťažšie, ako som bol zvyknutý. Na druhej strane bude energia hodeného oštepu sústredená v jednom bode, na špičke, po dopade ničivá. Na to, že som nemal s týmto materiálom doteraz skúsenosť, bola zbraň celkom slušne vyvážená. Pri skúšobnom vrhu letela rovno dopredu a v správnom oblúku sa zarazila až po drevo do zeme. Naozaj smrtiaca zbraň. Neplánoval som ním hádzať na dlhšie vzdialenosti, skôr to mala byť bodná zbraň. Týmto sa mi dúfam podarí udržať prípadných predátorov ďalej od tela.

Práca na oštepe ma dosť zdržala, ale neľutoval som to. Doplnil som zásoby vody a vykročil vpred.

Ako nočný úkryt som si vyhliadol jeden z osamelých velikánov stojacich asi v dvoch tretinách cesty medzi mnou a začiatkom listnatého lesného porastu. Vedel som, že by som na to miesto dokráčal prinajlepšom na sklonku dňa a už by nebol čas na prípravu na noc. Ten strom bol naozaj veľký, na výšku mohol mať hoci aj dvadsať metrov. Kmeň mal hrubý minimálne dva a pol metra v priemere. Bolo v ňom veľké množstvo dutín pravdepodobne vytvorených vtákmi, ktoré predstavovali vhodné úchyty a stúpadlá pre lezca. To bude pre mňa veľkou výhodou, lebo najnižšie konáre začínali vo výške minimálne šiestich metrov nad zemou. Neviem si predstaviť, ako by som sa bez týchto pomôcok na strom vyšplhal. Koruna stromu bola bohato rozvetvená a z mohutných konárov vyrastali menšie a menšie haluze, ktoré sa končili na pohľad drobnými akoby ostrými listami. Myslím, že to bolo najmä dané týmto suchým prostredím a strom sa takto chránil pred stratou vody od intenzívneho slnečného žiaru v tejto napohľad suchej oblasti.

Tiene sa začali predlžovať. Deň sa rýchlo chýlil ku koncu. Slnko sa priblížilo k obzoru a potom sa zrazu pomerne rýchlo prehuplo cez kopce a nastalo šero. S príchodom noci krajina náhle ožila. Nočné zvuky divočiny začali ku mne doliehať zo všetkých strán. Dokonca z koruny stromu nado mnou sa ozvalo slabé škrabanie, ako drobné živočíchy vyliezali z dutín. Nočných zvukov som sa zvyčajne nebál, ale tieto boli iné. Intenzívnejšie a hlavne strašidelnejšie, pretože som nepoznal dobre miestnu faunu.

Po nejakom čase som prestal ustrašene pozerať za každým zvukom, lebo ma to už unavovalo. Tak pohodlne ako sa len dalo, som si ľahol na miesto, kde sa väčší konár vetvil na niekoľko menších a tie zas na menšie až vzniklo také prirodzené jednoduché lôžko. Uprel som oči k nebu. Nad kopcami z ľavej strany začal pomaly vychádzať mesiac. Bol takmer v splne a svojim chladným strieborným svetlom osvetľoval krajinu. Vtedy som si uvedomil, že sa už celkom poznateľne ochladilo. Oproti dennej páľave by sa dalo povedať, že je zima. Pritiahol som si tesnejšie k telu svoju jelenicovú blúzu a prvý krát som oľutoval, že som si nenašiel úkryt na zemi so zapáleným ohňom. Nič sa však už teraz s tým nedalo robiť, zajtra to bude hádam lepšie.

Telo sa postupne prestavilo na nižšiu teplotu a na mňa začali doliehať driemoty. Dovolil som si chvíľu uvažovať nad aktuálnou situáciou. Kam som sa to len dostal? Keď ma Učiteľ požiadal, aby som sa presunul Bránou času do polovice dvadsiateho storočia, netušil som, že sa dostanem na takéto miesto. Som tu sám a bezmocný! Ale zo všetkého najviac mi chýbala spoločnosť mojich blízkych. Na svoju ženu a malého syna som sa radšej ani nedovážil myslieť, lebo by som to psychicky nezvládol. Rozmýšľal som o Torkovi, mojom svokrovi z doby bronzovej, ktorý bol nielen mojim záchrancom ale aj mojim druhým otcom. Učil ma zhotovovať a používať zbrane, loviť, stopovať zver a jednoducho prežiť v divočine. Ten by sa mi tu teraz naozaj hodil.

Vtom niečo príšerne zrevalo. Od ľaku som takmer spadol zo stromu. V poslednej chvíli som sa zachytil a s námahou znovu získal rovnováhu. Vtedy sa ozval ten príšerný rev opäť. Nato bolo počuť dupot kopýt v tráve a nejaké zviera sa snažilo utiecť. Neuspelo. Len výkrik bolesti prehlušený znova tým hrozným ručaním mi oznamoval, že opäť jeden lov skončil. Všetky okolité zvuky na okamih stíchli, aby sa v nasledujúcej chvíli rozozneli rovnakou intenzitou. Jedno zviera zomrelo, ale ostatné žili ďalej. Bolo počuť trhanie čerstvého mäsa a drúzganie kostí. Práve tam prebiehala krvavá hostina. Ručanie šeliem ruvúcich sa o čerstvé mäso sa jednoducho nedalo počúvať. Bolo to príšerné. Hoci som už vo svojom živote zažil všeličo, toto bolo naozaj priveľa. Zakryl som si oboma rukami uši a zavrel oči. Bol som asi desať metrov nad zemou a teda v relatívnom bezpečí. Moje telo a aj moja myseľ potrebovali oddych. Zajtra ma čakal vypätý ďalší deň. Našiel som si ako-tak pohodlnú polohu a snažil sa uvoľniť. Prestal som vnímať hrozné zvuky z divočiny a aj moje obavy. Napätie zo mňa pomaly opadávalo a ja som sa prepadával do spánku.

Kapitola 2.

Tork práve dokončoval sťahovanie kože z asi dvojročného srnca. Práca mu šla od ruky a koža sa pod pohybmi noža akoby sama oddeľovala od tela zvieraťa. Bol krásny deň. Slniečko veselo svietilo a povetrím sa niesol vtáčí spev. Bol som na malej čistine uprostred starého lesa.

„Peter, nože tam nestoj zbytočne a tu mi to prichyť!“ vyzval ma znenazdajky.

Pristúpil som bližšie a chytil voľný kus už čiastočne stiahnutej kože. Oboma rukami som ho mierne napäl, aby som uľahčil priateľovi jeho prácu.

„Tork,“ oslovil som ho. „čo sa to deje?“

Na malú chvíľu prestal s prácou a zadíval sa na mňa.

„Kde som sa to ocitol?“ chcel som vedieť.

„Všetko má svoj význam,“ odpovedal neurčito.

„Aký význam? A prečo ja?“ Mierne som zvýšil hlas. Nemal som práve chuť sa baviť v hádankách. „Tá krajina je divá a ja som sám.“

Tork mierne prikývol hlavou.

„Áno, ten svet je omnoho tvrdší ako sa zdá. No ľudia sú schopní prežiť aj tam. A aj ty sám máš v sebe viac, ako si myslíš.“

„Čo mám robiť? Kam mám ísť?“ znova ma chytala beznádej.

„Nájdi ľudí a hľadaj Bránu. To je tvoja cesta. Si s ňou spätý.“

„Ale ako? Ako to mám urobiť?“ spýtal som sa opäť. „Neviem, kde sa Brána nachádza a ani kam mám ísť. A myslím, že bude zázrak ak tu vôbec prežijem.“

Tork sa pobavene usmial.

„Peter, keď si bol prvý krát vhodený Bránou času z konca dvadsiateho storočia do mojej doby, bolo to niečo podobné. Ani vtedy si nemal šancu prežiť, ale dokázal si to a prispôsobil sa.“

Zdvihol ruku a potľapkal ma priateľsky po pleci. Zrazu sa mu tvár zachmúrila.

„Tork...“ začal som opäť.

„Peter,“ prerušil ma náhle, „čas vypršal! Teraz sa musíš zobudiť, lebo už prichádzajú....“

Otvoril som oči. Chvíľu som sa spamätával, kde to vlastne som. Do nosa mi udrel pach predátora. V okamihu som bol v strehu. Podo mnou som začul škrabanie. Pozrel som dole a takmer som zamrel. Z tmy podo mnou sa na mňa upierali dve zelené oči. Dravec sa pomaly šplhal po kmeni stromu a pri pohybe používal svoje pazúry. To bol ten škrabavý zvuk, ktorý ma zobudil. Skusmo som pozrel hore do koruny stromu. Hneď som vedel, že tadiaľ nevedie žiadna možnosť úteku. Musím sa šelme postaviť. Pevne som uchopil svoj nový oštep. Chrbtom som sa oprel o hrubý konár, aby som získal oporu. A bol som pripravený.

Ako sa blížil, počul som jeho chrapľavý dych. Jeho telo bolo dosť ťažké a aj keď sa dokázal pohybovať po kmeni stromu, bolo jasné, že je viac uspôsobený na pohyb na zemi. Počkal som, kým sa priblížil tak na jeden a pol metra.

Vtedy zver otvoril papuľu a zareval. Zvuk jeho revu ma na sekundu znehybnil. V tej nasledujúcej som mu z celej sily vrazil hrot oštepu do otvorenej papule. Ostrý koniec prenikol tkanivom hrdla a hlboko sa mu zabodol do mäsa.

Toto nečakal. Na okamih zmĺkol, aby v nasledujúcej sekunde zareval ešte viac ako predtým. Tento krát od bolesti. Neudržal sa na kmeni a spadol na zem asi z osemmetrovej výšky. Po dopade na zem ostal bez pohybu ležať.

Srdce mi prudko bilo. Adrenalín sa mi vyplavoval v krvi a zachvátila ma eufória. Vyhral som.

Na dnes som už ďalšiu návštevu neočakával a tak som sa snažil upokojiť, aby som sa aspoň trochu prespal. Zajtra si dravca poobzerám bližšie na dennom svetle.

Zvyšok noci som už prespal bezsenným spánkom. Prvé slnečné lúče ma pošteklili na tvári. Otvoril som oči. Dole pod stromom sa medzitým začala hostina. Skupina hyenovitých šeliem sa už medzitým pustila do jedla. Mocnými zubami trhali veľké kusy mäsa a odnášali ich kúsok od mršiny, kde sa s chuťou do nich zahryzli. Po celý čas vydávali nepríjemné štebotavé zvuky. Na oblohe už začali krúžiť aj moji starí známi supy.

Nevedel som sa rozhodnúť, či mám opustiť bezpečie stromu, keď sa dolu zhromaždilo toľko šeliem. Boli síce zaujaté potravou a pravdepodobne by som mohol bez obáv prejsť aj v malej vzdialenosti bez nejakých problémov, ale chcel som dostať naspäť svoj oštep. Minulú noc mi dobre poslúžil. Rozhodol som sa teda chvíľu počkať. Vytiahol som plátok sušeného mäsa a pomaly si z neho začal ohrýzať. Mäso bolo tuhé a len ťažko kĺzalo dole krkom. Zapil som ho nakoniec výdatnými dúškami vody. Zvuky trhania mäsa a chrúmania kostí, ktoré ma minulú noc desili, ma už nechávali chladným. Prispôsoboval som sa. Popri raňajkách som si so záujmom pozeral dravce obžierajúce mŕtve telo pod stromom. Boli to psovité šelmy, dosť podobné hyenám ako som si ich pamätal, len väčšie. Mali hnedosivé sfarbenie tela a dobre splývali s trávnatým prostredím. Na výšku mohli mať asi meter. Papule mali krátke, ale zato mocné a vybavené silnými zubami. Boli schopné ľahko prehrýzť stehennú kosť väčšieho zvieraťa, na ktorom sa kŕmili. Odhadoval som im váhu okolo sto kilogramov.

Trvalo zhruba hodinu, kým sa hyeny dosýta nažrali a opustili javisko pod mojím stromom. Ešte počas ich skorého obeda sa k nim začali postupne pridávať supy. Hyeny síce supov spočiatku srdnato odháňali, ale ako sa im bruchá plnili mäsom, už si ich až tak veľmi nevšímali. Takže aj po ich odchode hostina veselo pokračovala, ale s inými hosťami.

Toto bol môj čas. Posledný krát som skontroloval z výšky okolie a začal som zliezať dolu po kmeni na zem. Konečne som mohol preskúmať mŕtvu šelmu. Ako som čakal, hyeny sa na nej poriadne vyšantili a mrcina bola do veľkej miery rozvláčená. Bolo mi jasné, že toto ešte nie je koniec. Pach mŕtveho zvieraťa tu skôr či neskôr privolá ďalšie mrchožrúty. Ale to už tu ja nebudem. Odohnal som nahnevané supy a sklonil sa k telu. Oštep trčal z papule zabitého zvera ako veľký výkričník. Pri bližšom preskúmaní stôp som si celkom dobre dokázal poskladať, ako sa to skončilo. Hrot prenikol hlboko do mäkkého podnebia. Útočiaca šelma sa od veľkej bolesti zrútila zo stromu. Pri jej mačacích inštinktoch sa automaticky pretočila, aby dopadla na nohy. Pri páde však koniec oštepu narazil o zem prvý a šelma sa naň celou svojou padajúcou váhou nabodla. Náraz musel byť strašný. Aspoň podľa miesta, kde oštep po dopade na zem vytrhol riadny trs trávy aj s kusom zeme. Násada vydržala a ostrie hnané zotrvačnosťou hladko prerazilo lebečnú kosť a vrazilo hlboko do mozgu. Zviera muselo byť mŕtve skôr, ako pocítilo náraz.

Uchopil som oštep pravou rukou a potiahol. Ani sa nepohol, bol pevne zakliesnený v lebke zvieraťa. Zaprel som sa teda nohou o krk mršiny a pokúsil sa potiahnuť oboma rukami. Výsledok bol rovnaký. Trochu ma to sklamalo, ale čo už. Svojmu účelu poslúžil. Vybral som teda z poza opaska dýku a opatrne narezal šľachy a lanko, ktorými som hrot upevnil predtým. Uvoľnil som aspoň násadu. Zobral som druhý roh, ktorý som si priniesol so sebou a nanovo zhotovil oštep. Najvyšší čas. Už som sa na tomto mieste zdržal pridlho.

Vykročil som smerom k horám. Odhadoval som, že do večera sa tam určite v pohode dostanem a nájdem si vhodné miesto na prenocovanie. Cestou som stále skúmal pozorne krajinu. Ak som ju včera ohodnotil ako pustú, už som vedel, že som sa veľmi zmýlil. Cestou som viackrát narazil na veľké stáda divých turov. Tie boli tvorené akoby menšími celkami. Keďže som nemal s týmito zvieratami príliš veľké skúsenosti, radšej som sa im vyhol. Ak by ma z nejakého dôvodu pokladali za hrozbu, napadli by ma. Zoči-voči týmto rohatým kolosom by som sa asi neubránil. Tury boli veľké zvieratá veľmi sa podobajúce modernému hovädziemu dobytku. Vzrastom však boli aspoň o tretinu mohutnejšie a mali dlhé nebezpečné rohy.

- Ako úlovok by však za to stáli- pomyslel som si s úsmevom a hádam po prvý krát odkedy som sa tu ocitol sa mi na krátko zdvihla nálada.

Odhliadnuc od toho že som sa ocitol v čase a na mieste, kam som určite ísť nechcel, musel som uznať, že tu bolo krásne. Bol slnečný deň a ešte zatiaľ nebolo príliš teplo. Pohľad na to množstvo zvierat voľne sa popásajúcich po prérii bol úchvatný. Boli tu, ako som už spomínal stáda divých turov s ohromnými rohmi, rovnako aj menšie stáda koní v počte sedem až desať kusov, divé prasatá a množstvo jeleňovitej zveri.

Obchádzaním veľkého a aj niekoľkých menších stád som stratil viac času, než som si mohol dovoliť. Rozhodol som sa, že nasledujúcu noc už nestrávim na strome, ale nájdem si vhodné chránené miesto na zemi a rozložím oheň. Ten by ma mal ochrániť nielen pred nočným chladom, ale aj pred nezvanými miestnymi návštevníkmi počas spánku. A nakoniec, chcel som dnes niečo uloviť a upiecť si na ohni poriadny kus mäsa. Škoda, že som prišiel pri nočnom strete o mäso zo supa, ktoré mi spadlo pri prvom kontakte so šelmou. Takto sa nedozviem ako by chutilo.

Ako na zavolanie sa neďaleko objavila skupinka divých prasiat. Bolo to stádo asi pätnástich jedincov. Ich krochkanie sa ozývalo z viacerých miest, ako vyhrabávali potravu zo zeme. Boli tam veľké dospelé kusy, ale okolo nich pobehovalo šantivo aj veľa mláďat. Stál som k nim po vetre, ale veľmi si ma nevšímali. Pach človeka v nich zatiaľ nevyvolával strach. Rozhodol som sa, že skúsim uloviť jedno z mláďat a dopriať si výdatné jedlo. Budem potrebovať silu pre ďalší pochod. Túto noc ešte strávim v prérii a zajtra predpoludním by som mal doraziť k hranici lesa. Zložil som z pleca luk a pomalým krokom vykročil smerom k prasatám. Práve sa rozložili v jednom z mnohých kríkovitých zhlukov. Aby sa chránili pred silným slnkom a súčasne vyhrabávali hmyz aj červy v okolí koreňov stromov. Dostal som sa už iba na nejakých dvadsať krokov od nich. Niektoré zvieratá ma už zaregistrovali a zvedavo si ma obzerali. Očividne ma ešte stále nepovažovali za žiadnu hrozbu. Zato ja som si začal uvedomovať, že by sa toto dobrodružstvo nemuselo skončiť iba dobre. Keď som si teraz mohol prezrieť zvieratá zbližša, videl som, že majú robustné telá. Samice vážili hádam cez sto päťdesiat kíl a zubiská v ich papuliach tiež neboli práve zanedbateľné. Znova som si obzrel terén hľadajúc prípadné únikové cesty. Asi na desať krokov odo mňa bolo niekoľko kríkov ale aj trochu hrubší strom. Odhadol som, že by nebol problém sa zachytiť o jeho spodné konáre a rýchlo sa vyšplhať do bezpečia , ak by bolo treba.

Dobre teda, idem do toho. Založil som šíp do tetivy a vyberal cieľ. Mladé niekoľko mesačné prasa sa zatúlalo pár metrov od skupiny. Teraz bolo natočené ku mne bokom a snažilo sa vyhrabať si zo zeme nejaký koreň. Zdvihol som luk a natiahol tetivu. Pozorne som zacielil. Prasce si ma stále príliš nevšímali.

Vypustil som šíp. S tichým zahvižďaním prekonal vzdialenosť a zabodol sa mláďaťu za ľavé plece. Šíp s tupým žuchnutím prerážal kožu a svaly, až zakotvil v srdci.

Zviera stuhlo. Potom pomaly kleslo na zem bez toho, aby vydalo čo i len hlások.

Pohľad späť smerom ku stádu mi prezradil, že som už dostatočne vzbudil ich záujem. Všetky kusy ma napäto pozorovali. Akoby sa nevedeli rozhodnúť, či som pre ne nebezpečný alebo nie.

Nadýchol som sa a hlasno zavolal smerom k nim. Stále váhali, ale keď som znova skríkol a zadupal nohami, otočili sa ako jeden a dali sa na panický útek.

„Zoznámte sa s človekom,“ zakričal som im veselo na rozlúčku.

Zabitému mláďaťu som rýchlo vyvrhol vnútornosti. O tie sa postarajú mrchožrúty. Potom som si uvedomil zásadnú vec. Také veľké množstvo mäsa zrejme nestihnem sám skonzumovať a ani nosiť ho so sebou asi nebolo práve najlepšie riešenie. Ako slnko stúpalo po oblohe, vysávali jeho lúče silu aj zo mňa. Oddelil som teda niekoľko najlepších kúskov mäsa a ako-tak ich zviazal k sebe. Potom som ich zavesil na koniec oštepu, aby sa dali niesť na pleci.

Po tomto som už mohol konečne vykročiť svojou cestou. Najbližším cieľom bolo nájsť si vhodné miesto na dnešnú noc, kde by sa dal založiť oheň a pripraviť večera. Vyhliadol som si vzdialené krovisko v smere mojej cesty. Tam by sa mal vyskytovať dostatok dreva na kŕmenie ohňa.

Kým som konečne dorazil na zvolené miesto, deň už dosť pokročil. Musím sa priznať, že som mal predsa len trochu obavy. Kráčať prériou s kusmi krvou voňajúceho mäsa som sa cítil ako reklamný pútač mäsiarstva pre dravé šelmy.

Našťastie sa mi podarilo doraziť na miesto bez problémov. Rýchlo som našiel miesto na nocľah. Tenšieho i hrubšieho suchého dreva tu bol dostatok. Ostávalo mi už iba veriť, že prirodzený strach zvierat z ohňa ma dostatočne ochráni a nič nenaruší môj nočný odpočinok.

Oheň veselo praskal a mäso na dlhom prúte nakrájané na tenšie pláty sa pomaly pieklo. Dával som pozor, aby nebolo vystavené priamemu ohňu a nespálilo sa. Po krátkej chvíli sa začala z neho šíri lákavá vôňa. Nemal som k dispozícii nič ako prílohu a ani žiadne korenie alebo čokoľvek na dochutenie, ale hlad je najlepší kuchár. Na toto sústo som sa naozaj tešil.

Po chvíli pečenia som začal postupne orezávať kúsky mäsa. Bolo dosť horúce a nekonečne chutné. Prasiatko malo jemné mäso mláďaťa a súčasne nebolo úplne suché. Práve naopak, chutilo lahodne a priam sa kĺzalo dole krkom. Zapíjal som ho veľkými dúškami vody. Nebesá, to bolo teda niečo! Po výdatnom jedle ma zachvátila určitá eufória. Predsa len, človek je svojím spôsobom tiež len zviera a niektoré princípy sú všeobecne platné. Plné brucho je ten najlepší liek nielen na hlad ale aj na náladu.

Teraz som si mohol dovoliť prehodnotiť svoje postavenie. Premietal som o svojom doterajšom živote. Keď som bol po prvý krát vhodený Bránou času z konca dvadsiateho storočia o nejakých dve tisíc rokov späť, bol som presvedčený, že určite zomriem. Našťastie ma vtedy v poslednej chvíli zachránil môj neskorší priateľ Tork. Bol to človek úprimný a priamy. Typický muž svojej doby. Tvrdý a láskavý. Nebál sa smrti, či už v boji s ľuďmi, alebo divokými zvieratami, ktorí by jeho samého alebo jeho rodinu ohrozovali. Súčasne bol láskavý a svoju rodinu veľmi miloval. Potom tu bola jeho dcéra Ivone. Láska ktorá medzi nami vzplanula bola prudká a vášnivá. Prerástla v skutočne úžasný vzťah, ktorý sme spečatili svadbou a dieťaťom. Keď som došiel v myšlienkach až sem, zachvátil ma nesmierny smútok. V mysli sa mi vynorili spomienky na ženu hrajúcu sa s naším malým synom. Stiahlo mi hrdlo, akoby ho zovrela železná obruč. Oči mi zvlhli a dolu lícom sa skotúľala osamelá slza. S vypätím všetkých síl som sa musel ovládnuť a vypudiť nateraz z hlavy tieto krásne ale bolestné spomienky.

Potreboval som si trochu vyčistiť hlavu. Keďže som nemal kam odísť, musel som si nájsť nejakú činnosť. Ako som mal vo zvyku aj predtým, začal som si ošetrovať a čistiť zbrane. Potom som nachystal ešte kôpku dreva, aby som mohol udržiavať oheň po celú noc. Osobitnú pozornosť som venoval kôpke tenkých konárikov a suchej trávy, aby som v prípade potreby dokázal rýchlo vyhnať väčšie plamene. Pri tejto činnosti som sa trochu uvoľnil a cítil som sa síce nie dobre ale aspoň o trochu lepšie. Nakoniec som si sám pre seba prichystal provizórne lôžko zo suchej trávy. Ležiac na chrbte som pozoroval vychádzajúce hviezdy. Medzitým sa už úplne zotmelo a noc naplnili zvuky divočiny. Už som nebol taký vyľakaný ako predchádzajúcej noci, ale stále som bol v strehu. Vrátil som sa opäť v spomienkach do svojej minulosti. Hneď v zárodku som potlačil myšlienky na svoju ženu, lebo som si netrúfal na ňu myslieť bez toho, aby ma opäť pochytil smútok. Existoval však človek, ktorý dokázal vo mne vyvolať prinajmenšom rovnako silné emócie aj keď opačného rázu. Človek kvôli ktorému som sa tu ocitol. Jeho odporná tvár vyplnila celú moju myseľ.

„Eduard Beck,“ precedil som pomedzi zuby, „ak sa ešte stretneme, prisahám, že ťa zabijem.“

Beck bol odporný gauner, ktorý objavil stopy zanechané mnou v minulosti. Hneď pochopil, že existuje cesta časom a ako fanatický nacista v tom videl osud. Podľa jeho vlastných výkladov mu bolo súdené vrátiť sa do minulosti a po Hitlerovom boku zvrátiť históriu. Vytvoriť tento krát večnú nacistickú Tretiu Ríšu a postaviť sa do jej čela. Blázon a fanatik. Jeho plány sa mu nakoniec podarilo zrealizovať. Nastolil teror a utrpenie celých národov. Jeho rukou zahynulo nespočetné množstvo ľudí. Keď sa mne a môjmu priateľovi podarilo po príchode do Beckovej alternatívnej časovej línie spustiť povstanie podriadených národov, Becková odporná Tretia Ríša prestala existovať. Poslednou úlohou, ako sa zdalo, bolo zabrániť samotnému Beckovi, aby použil Bránu času a narušil jeho prirodzený beh. Keď som sa podujal na túto úlohu, netušil som, že ma to zavanie sem. Nevedel som, kde v čase alebo priestore sa nachádzam a ani kde by som mal hľadať Bránu. Nebolo predsa možné, aby som prehľadal celú planétu. A Brána tu nakoniec ani nemusela byť. Má moja prítomnosť v tomto čase nejaký hlbší zmysel, alebo som sa stal jednoducho obeťou hlúpej chyby, keď som sa v domnienke že rozumiem ovládaniu Brány, ocitol na tomto mieste? Mal som v hlave zmätok, ako sa jedna myšlienka krížila s opačnou. Priložil som na oheň ďalšie drevo, tento raz pre zmenu surové, aby oheň horel dlhší čas a dym odradil zvieratá a hmyz. Potom som klesol na svoje lôžko a vyčerpaný fyzicky ale najmä psychicky, som zaspal.

Vo sne som sa znova ocitol na Šumave. Bol som zajatý Beckovými ľuďmi pri pokuse o prienik do jeho veliaceho strediska. Práve ma prebrali vedrom chladnej vody. Ledva som zdvihol hlavu. Celé moje telo bolo doráňané, takmer som ho necítil. Už som si prestal nadávať, načo som sem prišiel. Sústredil som sa na jediný cieľ - prežiť.

Vypočúvanie bolo kruté, ale vedel som, že to bude horšie. Nezastavia sa pred ničím. Zatiaľ som odolával. Dokedy? Keď som si predstavil týchto zabijakov v Torkovom čase, zachvátil ma strach. Automatické zbrane a moderná technika by im umožnili v krátkom čase ovládnuť celú oblasť. Čo by nasledovalo potom, si nedokážem a ani nechcem prestaviť.

Otvorili sa dvere a dnu vošiel muž strednej postavy v štýlovom obleku. Bolo zarážajúce, že tento človek, napohľad z lepšej spoločnosti, je obklopený takouto bandou vrahov.

„Dobrý deň, pán Brezovský,“ povedal lámavou češtinou. „Prepáčte, prosím, že sa k vám nechováme ako k hosťovi. To do značnej miery závisí od vás.“

„Čo chcete?“ spýtal som sa naťahujúc čas. Nemal som v úmysle mu niečo prezradiť, ale ani brutálna bitka nebola príjemná.

„Čo chcem?“ rečnícka otázka. „Prekonali ste cestu časom. Podľa našich zistení dokonca dvakrát. Nechcem od vás nič viac, iba to, aby ste mi ukázal ako.“

„Prečo by som to robil?“ spýtal som sa otvorene. „Ak vám to poviem, zabijete ma.“

„Nepopieram, také boli moje pôvodné úmysly. Váš pevný postoj ma však presvedčil. Ponúkam vám niečo iné.“

Významne sa odmlčal.

„Podľa našich zistení ste štvrtinový Árijec. Pridajte sa ku mne. Na moju stranu. Ponúkam vám možnosť stáť pri niečom veľkom. Nehovorím o ničom inom ako o ovládnutí sveta.“

Vyzeral, ako by sa dostával do tranzu. Tvár mal bledú a strhanú, ako sa rozplýval vo svojich predstavách. Po určitom čase som pochopil, o čom hovorí. Bolo to tak neuveriteľne obludné, že som takmer zamrel od zhnusenia. Tento človek, ak sa táto bytosť dala takto nazvať, bol netvor. Netvor s ľudskou tvárou ponúkajúci mi večnú mladosť a moc, len ak sa k nemu pridám. Ak zahodím za hlavu všetko, čomu som veril, všetko, čo ma naučili rodičia. Nie to som nemohol. To nikdy nespravím!

„Ste šialenec,“ povedal som priamo, „chcete zavraždiť toľko ľudí. To je bláznovstvo! Aj vaše telo je podvod. Podľa toho, čo mi tu hovoríte musíte byť už starý dedo a…“

„Priateľu, nesúďte podľa výzoru. To, čo vidíte je výsledok kombinácie mojich peňazí a najnovších genetických výskumov. Nie je to nádherné, večná mladosť? No niečo tomu ešte chýba. Moc! Absolútna moc nad miliónmi životov. Áno, toto chcem. Vy hovoríte, že som šialenec. A čo sa stalo s vami, pán Brezovský? Solídny podnikateľ s úspešnou firmou, sľubná budúcnosť. Teraz je z vás divoch a niekoľkonásobný surový vrah. Aký je v tom rozdiel, zabiť päť, desať, tisíc ľudí? Sme rovnakí. No tak, pridajte sa ku mne, nebudete ľutovať.“

Zabudnúť na Ivone? Zriecť sa priateľov? Zradiť Torka, Erika a všetkých ostatných? Nie, to nemôžem! A už vôbec nemôžem tomuto monštru zveriť do rúk moc nad toľkými životmi. To radšej zomriem! Zhnusene som si odpľul.

Scéna sa náhle zmenila. Po boku germánskych spolubojovníkov sme pozorovali blížiacu sa rímsku armádu. Ukrývali sme sa na svahu nad dolinou a čakali sme, kým sa dostanú na dostrel luku. Rímsky veliteľ sa medzitým priblížil asi na stotridsať krokov. Nebola to veľká vzdialenosť, aj keď bol cieľ v pohybe. Ako som vypozoroval, napredoval dosť stálou rýchlosťou, takže sa dala jeho poloha dosť dobre odhadnúť. Nebolo potrebné Severa usmrtiť, ba ani zasiahnuť. Stačilo, aby sa šíp dostal niekde do jeho blízkosti a vypukne panika. Zásah by bol samozrejme lepší. Naslineným prstom som skontroloval smer a silu vetra. Položil som šíp na tetivu a zľahka ju natiahol. Zaujal som strelecký postoj a ďalej pozoroval cieľ. Už som neuvažoval o Severovi-človeku. Teraz to bol iba cieľ.

-Pevná ruka, isté oko.- opakoval som si v duchu .

Tieto formulky na ustálenie a vyváženie srdečného rytmu pri strieľaní na vzdialený cieľ ma naučil môj priateľ Tork.

-Pevná ruka,...-zopakoval som posledný krát.

Veliteľ sa dostal už takmer na rovnakú úroveň ako ja. Uprene som ho pozoroval. Delilo nás asi stodesať metrov.

-Jeden, dva, tri, štyri, päť.-

Počítal som a pozeral, o akú vzdialenosť sa medzitým posunul. Znova.

-Jeden, dva, tri,...-

Dobre, je čas. Napol som tetivu a starostlivo zamieril. Mierne som posunul luk doľava a vypustil šíp.

Kapitola 3.

S trhnutím som sa zobudil. Bol to len sen. Vznikol ako koláž mojich spomienok a obáv z budúcnosti. Ako všetci ľudia po prebudení, postupne som zabudol o čom sa mi vlastne snívalo. Ostali len útržky, ktoré do seba nijako nezapadali. Hodil som to teda za hlavu.

Slnko vyšlo iba pred chvíľou a obloha bola jasná a bez mrakov. Čaká ma ďalší horúci deň. Znovu som založil oheň a trocha prihrial včerajšie mäso. Po krátkych, no výdatných raňajkách som znova prehodnotil naplánovanú trasu. Musel som zmeniť smer, aby som sa opäť priblížil k potoku a doplnil zásoby vody. Predpokladal som, že v kopcoch nebude o vodu taká núdza ako v tejto otvorenej rovinatej krajine, kde jediný zdroj vody pravdepodobne predstavoval práve tento potok.

Ako som sa blížil ku kopcom, už som postupne rozoznával, že sa nejedná o súvislý listnatý les, ako som sa na začiatku nazdával. Skôr to boli riedkymi krovinami porastené úbočia. Pôda tu asi nebola práve najúrodnejšia a sucho tiež neprospievalo rastlinstvu. Bolo tu však aj viacero väčších stromov stojacich osamote, alebo vyčnievajúce nad kroviskami. Okrem toho som videl aj malé hájiky a lesíky tvorené zhlukom stromov. Ako som odtiaľto dokázal rozoznať, jednalo sa prevažne o brezy, ale boli tu dosť zastúpené aj duby a hraby.

Zrazu som pocítil znepokojenie. Niečo sa dialo. Vietor ku mne doniesol výkriky strachu a ženský plač. Tam niekde musí byť človek! Alebo aj niekoľko. A rozhodne sa nachádzajú v nebezpečenstve! Na to sa ozval vysoký škrekľavý hlas, ktorý na okamih prehlušil plač. Založil som šíp na tetivu a vydal sa tým smerom.

Na vysokom lieskovom kroví bola žena. Snažila sa vyšplhať po hrubšom konári čo najvyššie. Bolo vidieť, že je veľmi vystrašená. Dole pod ňou stáli tri zvery pripomínajúce medvede. Snažili sa trasením kra liesky zhodiť ženu na zem. Vydávali pri tom nesúrodé škrekľavé zvuky.

Keď som podišiel trochu bližšie, uvedomil som si, že sú to ľudia. Boli robustní, nižšieho vzrastu a oblečené mali zvieracie kožušiny. Preto som ich sprvu pokladal za zvieratá. Zrazu som nevedel, ako sa mám zachovať. Nechápal som totiž, o čo tu vlastne ide. Zložil som šíp z tetivy a prevesil si luk cez plece. Som na cudzom území a ak sa budem chovať nepriateľsky, nemôžem očakávať nič iné ako útok. Musím s nimi nadviazať kontakt a ukázať priateľské úmysly. Podišiel som ešte bližšie.

„Hééj!“ zakričal som hlasno, aby som upútal ich pozornosť.

Okamžite prestali dorážať do ženy na strome a otočili sa smerom ku mne. V rukách mali krátke oštepy. Konečne som im mohol vidieť do tváre. Ich výzor bol divý a črty mali dosť hrubé. Ako keď sochár nedokončí sochu a ostanú len surové obrysy tváre. Prvé, čo upútalo moju pozornosť, boli široké nosy, mäsité pery a výrazné oblúky nad očami. Boli odo mňa o čosi nižší, ale ich robustne stavané hrudníky svedčili o veľkej sile.

Vymenili si medzi sebou pár slov v jazyku, ktorému som nerozumel. Potom sa ako na povel všetci traja rozbehli proti mne s namierenými oštepmi. Z hrdiel im vychádzal ten nepríjemný vysoký škrekotavý hlas, ako som ho počul už predtým.

Situácia bola jasná, nebude to stretnutie priateľov. Chcú ma rovno zabiť. Nemal som čas na vymýšľanie nejakých účinných stratégií. Boli vzdialení len nejakých dvadsať metrov a veľmi rýchlo sa približovali. Zdvihol som zo zeme svoj oštep a vrhol ho proti útočníkom. Ten preletel krátku vzdialenosť a zasiahol prvého z bežiacich do hrudníka. Zotrvačná sila oštepu prehnala hrot celým telom a samotný hrot vyskočil von z druhej strany. Muž padol na kolená a vzduchom sa niesol opäť ten príšerný škrekot plný bolesti. Ďalší dvaja si ho vôbec nevšímali a ani sa mu nesnažili pomôcť. Rýchlo sa približovali.

Vytrhol som spoza opaska bojovú sekerku a bez rozmýšľania sa vrhol na ďalší cieľ. Tá s otáčaním letela vzduchom ako posol smrti a zasekla sa ďalšiemu útočníkovi do krku. Sila nárazu mu trhla hlavou dozadu tak mocne, až padol na chrbát. Porisko sekery narušilo dýchaciu trubicu spolu s krčnou tepnou a uviazlo v tkanive. Smrteľne ranený muž sa ešte pokúsil vytiahnuť sekerku z rany. Dosiahol iba to, že spustil masívne krvácanie. O sekundu bol mŕtvy.

Tretí útočník bol už pri mne. Krátky oštep namieril na moje brucho. V poslednej chvíli som uskočil trochu bokom, ale aj tak sa mu podarilo ma čiastočne zasiahnuť. Jeho hrot prešiel cez moju jelenicovú vestu a nie veľmi hlboko ma zasiahol do svalu na boku. Telom mi prešla ostrá bolesť, až som vykríkol. Z rany mi začala presakovať krv. Pri ďalšom protivníkovom výpade sa mi podarilo opäť uskočiť bokom, ale tentoraz som schytil jeho oštep ľavou rukou za násadu snažil sa mu ho vytrhnúť. No hneď som zistil, že to bola chyba. Ten muž mal ohromnú silu. Jediným pohybom ma odhodil stranou, až som sa ocitol na zemi. Útočník sa pripravoval k ďalšiemu útoku.

Prstami som zahrabol do prašnej zeminy a vrhol mu ju do tváre. Na okamih ho to zarazilo. Zafučal a znova skríkol tým svojim škrekotavým hlasom. Pretočil som sa na zemi a tak sa iba tesne vyhol hrotu jeho oštepu. Ten sa zapichol do hliny iba kúsok od mojej tváre.

Podarilo sa mi vytiahnuť dlhú dýku. Z celej sily som muža kopol pätou do stehna. Akoby som zasiahol betónový múr. Predsa len som narušil jeho rovnováhu a pritom pustil oštep. Skočil na mňa a mocnými rukami ma zdrapil za krk. Sila jeho stisku bola ohromná. Jednou rukou som sa bránil, kým tou druhou pevne uchopil dýku. Vrazil som mu ju popod hrudný kôš do tela. Ostrá čepeľ hladko prešla jeho oblečením popod rebrá a zasiahla srdce. Pootočil som nôž, aby som zväčšil ranu a uvoľnil cestu unikajúcej krvi. Tlak na krku ustal. Muž stuhol v neveriacom prekvapení a potom sa bez hlesnutia zošuchol vedľa mňa. Mŕtvy.

Ostal som ešte chvíľu ležať vedľa jeho tela, totálne vyčerpaný. Rýchlo a plytko som dýchal, ako v mojej krvi stále ešte koloval adrenalín. Postupne na mňa začala doliehať nezvyčajná slabosť. Vtedy som si uvedomil, že stále krvácam zo zranenia na boku. Pravdepodobne sa podarilo môjmu protivníkovi zasiahnuť niektorú z väčších ciev a aj keď rana nebola na prvý pohľad nijako vážna, dosť silno to krvácalo.

S námahou som vytiahol zo svojho váčku puzdierko s pomôckami na ošetrenie rán. Keď som otvoril malú nádobku so silným alkoholom, ovanula ma jeho typická silná aróma. Opatrne som nalial trochu na platenú handričku a ranu poutieral. Ostrá bolesť mi vohnala slzy do očí. Nevdojak som vykríkol. Potom som opatrne poutieral ranu, aby som ju vydezinfikoval. Znova sa ozvala bolesť, ale tento krát som to uniesol bez slova. Vytiahol som malú bronzovú ihlu s niťou a dal sa do šitia rany na prednej strane. To som už zvládal pomerne dobre. Problémom sa ukázalo, že asi nie som schopný zašiť ranu z druhej strany. Nedokázal som sa natočiť natoľko, aby som sa na ňu čo i len poriadne pozrel.

Strata krvi si už začala vyberať svoju daň. Pohľad sa mi rozostroval a chvíľami som dokonca prestával vnímať okolie. Potom som ju zbadal. Tá žena, asi sedemnásťročná, pomaly podišla ku mne. Správala sa opatrne. Aj keď som jej zachránil život, stále som bol iba cudzinec a možná hrozba. Podozrievavo si ma prezerala, akoby sa nevedela rozhodnúť, či má utiecť alebo nie.

„Neboj sa,“ povedal som pomaly snažiac sa dať do hlasu príjemný tón, „ja ti neublížim.“

Moje slová ju napohľad trochu vyplašili. Očividne mi nerozumela.

„Poď bližšie, prosím,“ pokynul som jej rukou, „potrebujem tvoju pomoc.“

Pokúsil som sa usmiať. Ukázal som jej na ranu na prednej strane. Potom som jej ukázal tú na zadnej a naznačil pokynom hlavy, že ju nedokážem zašiť. Naozaj som potreboval jej pomoc.

Konečne pochopila. Prikývla a prišla až ku mne. Stále však bola ešte napätá a trochu v strehu, ale bolo vidieť, že sa už rozhodla veriť mi. Zobrala do ruky malú ihlu a celkom zručne začala ranu zašívať. Snažila sa pracovať jemne, aby mi už nespôsobila ďalšiu zbytočnú bolesť. Po celý čas niečo potichu drmolila v jej vlastnom jazyku. Podľa tónu hlasu to znelo, akoby ma chcela upokojiť. Nerozumel som jej ani slovo, ale príliš mi to nevadilo. Aspoň sa snažila.

Keď skončila so šitím, ukázal som jej rukou na malú nádobku s alkoholom a plátno.

„Týmto mi to potri,“ požiadal som ju a naznačil, ako má postupovať.

Otvorila zátku a zvraštila nos.

„Moc to nevonia, však?“ povedal som jej s úsmevom.

Rovnako som pokrčil nosom, aby som jej naznačil, že to nevonia ani mne.

Usmiala sa a prikývla hlavou. Pomaly som si získaval jej dôveru.

„Ja som Peter,“ povedal som a položil som ruku na svoju hruď.

„Peter,“ zopakovala a ukázala rukou na seba.

Rozosmial som sa tak hlasno, ako mi to rana na hrudi dovolila. Potom som zakrútil hlavou a skúsil to opäť.

„Peter,“ ukázal som rukou na seba. Nato som namieril na ňu a výrazným opytovacím tónom povedal: „Ty?“

Usmiala sa a zopakovala po mne. Ukázala rukou na mňa a povedala: „Peter.“

Odmenil som ju prikývnutím a úsmevom. Vyzerá, že je dosť šikovná a rýchlo sa chytá.

Nato ukázala rukou na seba a predniesla: „Ty?“

Nechcel som ju ďalej miasť a tak som to radšej nechal tak. Nateraz ju budem teda volať „Ty“.

Nato dievča zvážnelo a ukázalo na mŕtve telo divocha ležiace iba kúsok od nás. Bol som taký zaujatý sebou, že som naň celkom zabudol.

„Saroma!“ sykla s odporom a zvraštila tvár.

Pochopil som ju presne. Títo ľudia boli ich nepriateľmi a teraz už aj mojimi.

Potom dievča ukázalo na oblohu. Slnko už bolo ďaleko za zenitom a blížilo sa k západu. Ako som už vedel, o pár hodín bude tma. Prikývol som. Bolo treba ísť. V spoločnosti troch mŕtvol sme už viac nemali čo robiť. Okrem toho, pach smrti tu čoskoro priláka mäsožravce.

Pomohla mi postaviť sa a pozbierať moje veci. Zranenie trochu tlačilo, ale nebolo to až také zlé. Už som zažil aj horšie. Prv než mi podávala dýku, dlhšie si ju so záujmom prezerala. Rovnako aj sekerku. Napriek určitým ťažkostiam sa jej podarilo vytiahnuť oštep z tela prvého útočníka. Keď už pre nič iné, bude mi slúžiť ako opora pri chôdzi. Poutierali sme zakrvavené zbrane do trávy a mohli sme vyraziť.

Dievča sa volalo Anné. Keď lovci z kmeňa medvedích mužov zabili jej brata a prepadli ju aj s priateľkou pri hľadaní jedlých koreňov, dala sa na útek. Proti medvedím mužom však nemala šancu. Ich výdrž a sila boli neporovnateľné. V panike utekala najskôr z plných síl, ale po krátkom čase sa unavila. Snažila sa bežať pomalšie a pravidelným tempom. Bežala dlho a zmocňovala sa jej čoraz väčšia únava. Pálenie v pľúcach ju nakoniec prinútilo zastaviť. Už si bola istá, že im nedokáže utiecť. Keď si to uvedomila, začala rýchlo uvažovať. Pokúsila sa ich teda oklamať a ukryť sa na strome. Už sa zdalo, že sa jej to nakoniec podarí, keď tu si jeden z prenasledovateľov všimol zlomenú vetvičku, ktorá praskla pri rýchlom šplhaní. Ako sa lovci dohadovali, tie ich odporné hlasy zneli po okolí. Pozreli sa hore do koruny stromu a zbadali ju. V ich očiach videla vzrušenie z lovu. Ale bolo v tom aj niečo iné. Medvedí muži radi unášali ženy a dievčatá z ich kmeňa. Od starších žien mnohokrát počula o ich násilníckej povahe, ak sa im niektorá dostane do rúk.

Keď začali triasť tenkým kmeňom, na ktorom sa úzkostlivo držala, jej strach sa zmenil na zdesenie. Kričala od hrôzy, aj keď vedela, že jej nikto nepríde na pomoc. Bola až príliš ďaleko od ich územia.

A potom sa objavil on. Vysoký a bez strachu. Musel to byť dobrý duch lesa, alebo niečo také. Tak veľmi sa odlišoval od jej ľudí a pritom sa im podobal. Tie biele vlasy ju zmiatli. Nikdy nič také nevidela na mladom mužovi. Niečo zakričal smerom k medvedím mužom. Zvuk jeho hlasu ich vyľakal. Pre ňu to bol však zvuk lahodnejší ako vtáčí spev. Hlas záchrany. Keď ho medvedí muži napadli, všetkých zabil. Ten druhý útočník padol na zem mŕtvy, keď bielovlasému vyletela z ruky tá lesklá vec. Akoby mal tajomnú moc. Až potom zistila, že je to len nástroj vyrobený z lesklého tvrdého materiálu, aký ešte nevidela. Medvedí muži predsa len bielovlasého zranili. Sprvu sa bála, ale potom sa rozhodla mu láskavosť oplatiť a pomôcť mu ošetriť rany. Ihla, ktorú použil na opravu svojej kože, bola z podobného materiálu ako zbrane. Bola omnoho tenšia a ostrejšia, ako boli kostené ihly používané ľuďmi ich kmeňa pri zhotovovaní oblečenia. Zvuk jeho jazyka bol jemný a melodický a trocha ju miatol. Znel však pekne. Keď sa usmial, vedela, že mu môže veriť, nepredstavoval pre ňu žiadne nebezpečenstvo. Chvíľu sa jej zdalo, že sa pýta na jej meno, ale nebola si tým istá. Oslovenie „Ty“ pravdepodobne v jeho reči pomenovávalo ženu a tak ho nechala pri tom.

Už bol najvyšší čas odtiaľto odísť. Ľudia z jej kmeňa sa úplne vyhýbali cestám cez otvorenú krajinu. Žilo tu príliš veľa veľkých predátorov a nebolo možné sa pred nimi ubrániť. Slnko sa už začalo skláňať k obzoru a za krátky čas nastane noc. Starší z ich kmeňa vždy prízvukovali mladým potrebu o takomto čase už byť v bezpečí osady. Navyše Peter – tak sa volal – bol zranený a pôjde pomaly.

Celou cestou jedným okom po mužovi pokukovala. Odkiaľ sa tu vzal? Z niektorého kmeňa na konci sveta? Už si bola istá, že je to človek. Uvažovala, ako ho príjmu jej ľudia. K cudzincom sa stavali podozrievavo a odmietavo. Zvyčajne reagovali podobne ako medvedí muži. Snažili sa prišelcov vyhnať, alebo rovno usmrtiť. No s niektorými rodmi mali aj dobré vzťahy, aspoň pokiaľ tam bolo zakorenené staré príbuzenstvo. Vtedy usporadúvali spoločné veľké lovy a medzi rodmi si vyberali ženy. Aj ju si tento rok vyberie niektorý z mužov a ak sa s jej otcom dohodnú, odíde s ním do nového domova. Dúfala len, že to bude niekto ako mladý Aram z horského kmeňa. Pri pohľade naň sa jej vždy rozbúšilo srdce. Naposledy si vymenili niekoľko kradmých pohľadov a cítila, že aj jemu srdce tlčie rovnakým rytmom ako to jej. Keby len Veľký Duch dal, aby sa spolu spojili! To by bolo šťastie! Dala by mu silné deti. Chvíľu ešte snívala o možnej budúcnosti, potom sa však prinútila sústrediť na prítomnosť. Teraz je rad na nej, aby ochránila tohto muža a presvedčila svoj kmeň, nech ho príjmu.

Svetla už poznateľne ubudlo. V diaľke zarevalo nejaké veľké dravé zviera chystajúce sa k útoku na korisť. Celá sa striasla. Budú musieť pokračovať bez oddychu, aj keď to by azda zranený potreboval zo všetkého najviac. Ustarostene naňho pozrela. Bol bledý v tvári a na čele sa mu perlil pot. Strata krvi ho očividne oslabila a ona len dúfala že nie priveľmi. Krátka zastávka by mu len prospela.

Znova sa ozval ten príšerný rev. Tento krát o poznanie bližšie. Začala ju chytať panika. K osade ostával ešte kus cesty a onedlho už bude tma.

Nasledoval som svoju sprievodkyňu riedkym lesom, ale síl mi ubúdalo. Skúsenosť mi hovorila, že je nebezpečné sa príliš vyčerpať. Nedokázal som určiť, ako ďaleko je miesto, kam ma vedie. Nemohol som riskovať. Museli sme sa zastaviť a utáboriť niekde tu. Začal som teda obzerať vhodné miesta. Nakoniec som rozhodol, že prenocujeme vedľa mohutného starého duba. Jeho hrubý kmeň nás bude chrániť z jednej strany a z druhej sa o to postará oheň. Zastavil som sa a zakričal na ženu: „Ty, zastav sa. Tu sa utáboríme na noc,“ povedal som a ukázal rukou na vybrané miesto.

Videl som, že nesúhlasí a niečo sa mi horúčkovito snažila vysvetliť. Pravdepodobne chcela vyjadriť, že je to tu príliš nebezpečné a musíme odtiaľto čo najskôr odísť. Jej prejav bol rýchly a nestíhal som ani vnímať, kedy začína a kedy končí veta. Očividne bola v strese.

„Počkaj chvíľu,“ zastavil som vodopád jej slov.

Zdvihol som malý konárik a začal kresliť na zem. Narysoval som dve postavičky.

„Peter,“ ukázal som na jednu z nich.

Potom so koncom konárika pichol do druhej.

„Ty,“ vysvetlil som jej.

Prikývla hlavou že chápe. Dokonca sa usmiala na tom, ako som ju zobrazil.

Potom som kúsok vedľa nakreslil asi šesť ďalších postáv, ukázal na každú z nich a povedal: „Ty, Ty, Ty, Ty, Ty, Ty.“

Takto som jej chcel naznačiť jej kmeň. Videl som, že tomu rozumie. Nakreslil som teda pohyb slnka po oblohe a skúsil sa spýtať na vzdialenosť medzi nami a jej domovom. Podľa jej vysvetlenia sme boli asi štvrtinu dňa ďaleko. Hneď mi bolo jasné, že nemá zmysel dnes ďalej pokračovať v ceste. Nakreslil som teda vedľa našich postáv oheň a naznačil, že tu prespíme.

Oči sa jej rozšírili strachom. Zobrala mi z rúk halúzku a začala kresliť tento krát ona. Urobila čiaru medzi svojím kmeňom a nami a potom kúsok od nás namaľovala ďalšie postavy.

„Saroma!“ povedala znova to slovo ako vtedy, keď ukazovala na mŕtveho útočníka.

„Saroma! Saroma!“ zopakovala a nakreslila niekoľko ďalších postáv.

Chápal som to celkom presne. Nachádzali sme sa v loveckom teritóriu ich nepriateľov. Aj sám som sa už mal možnosť presvedčiť, že s nimi nie sú žiadne žarty. Ale ísť v noci temným lesom bolo smrteľne nebezpečné, hlavne keď som videl niektoré tunajšie zvieratá. Pokrútil som hlavou.

„Prepáč Ty, musíme tu ostať.“

Bez ďalšieho vysvetľovania som začal chystať drevo na oheň. Chvíľu sa ešte pokúšala ma presvedčiť, ale potom to vzdala a začala mi pomáhať. O krátky čas už malý oheň veselo horel a mi sme sa uložili na narýchlo zhotovené lôžko z vetvičiek a trávy. Ľutoval som trochu, že tu nemám svoju medvediu kožušinu do ktorej by som sa mohol zabaliť, lebo noci tu bývali chladné. Takto sme sa aspoň pritlačení k sebe trochu ohrievali navzájom. Musel som dávať pozor, aby bol oheň dostatočne veľký na odplašenie zveri, ale súčasne som nechcel vzbudiť nežiaducu pozornosť. Ako som zistil, zvieratá v tejto oblasti mali silne zakorenený strach z ohňa, ale boli tu aj iní predátori, ktoré by oheň mohol naopak prilákať: Saroma – diví ľudia, ako som ich v duchu nazval ja po našom prvom stretnutí. Ostávalo mi len dúfať, že kmeň toho dievčaťa bude predsa len trochu priateľskejší.

Pomaly som zaspával. Ešte jeden krát som sa otočil k svojej spoločníčke a potichu povedal: „Dobrú noc, Ty.“

„Anné,“ ozvala sa ospalo.

„Peter , Anné,“ doložila na vysvetlenie, až mi konečne došlo, ako sa volá.

„Dobrú noc, Anné,“ povedal som znovu.

„Dobrú noc, Peter,“ odpovedala mi ešte a pomaly zaspávala.

Musel som sa usmiať. Ak aj nechápala presný význam slov, vyslovila ich dosť dobre. Dnes to bol ťažký deň. Bodná rana na boku ma dosť tlačila, takže som mal chvíľu problém s nájdením ako tak pohodlnej polohy na spánok. Nateraz som s tým už nič viac nemohol urobiť. Chcelo to čas, kým sa vylieči.

Celková únava z dnešného vypätého dňa pomaly víťazila a mňa sa zmocnil spánok.

„Musíš viac trénovať!“ pokarhal ma Tork prísne. „Ak sa ocitneš zoči-voči dravcovi alebo nepriateľovi, nesmieš zaváhať. Zbraň sa musí stať súčasťou tvojho tela.“

Podal mi do ruky bojovú sekerku.

„Teraz!“ vyzval ma zrazu.

Vrhol som sekerku proti cvičnému cieľu. Zasiahla presne. Ak by na tom mieste stál človek, je po ňom.

Bez slova mi podal ďalšiu.

Vzal som ju do ruky a bez mierenia hodil na ďalší, o dosť vzdialenejší cieľ. Zásah bol presný. Nasledovala dýka, oštep, luk a šípy. Všetky zasahovali vybrané ciele.

„Prečo si myslíš, že nie si pripravený prežiť?“ spýtal sa ma Tork znenazdajky.

Otočil som sa k nemu a až teraz som si uvedomil, že by som tu vlastne nemal byť.

„Neviem. Nepoznám tú krajinu, zver, ľudí. Neviem, čo mám robiť.“

Tork zamyslene prikývol hlavou.

„Všetko má svoj čas,“ povedal napokon, „ešte sa musí stať veľa vecí.“

„Čo sa má stať?“ spýtal som sa priamo.

Ten však opäť pokrútil hlavou a zopakoval: „Všetko má svoj čas. Všetko má svoj význam.“

Už som mal toho tak akurát dosť. Torka som mal naozaj rád, ale teraz sa ma zmocňoval hnev. Ovládol som sa však a položil mu otázku, ktorá ma hrýzla už dlhšie.

„Tork, si skutočný?“

„Ako to myslíš, Peter?“ opýtal sa.

„Si tu naozaj so mnou? Alebo sa mi s tebou iba sníva?“

Zľahka sa usmial. „Záleží na tom?“

„Mne áno,“ odpovedal som prudko.

„To musíš rozhodnúť ty sám. Teraz však nie je čas na prázdne debaty. Pamätáš si na tú noc na Agrosanskom území?“

„Ako by som mohol zabudnúť! Nechal si ma pri ohni a sám si strážil okolie. Čakal si na nepriateľov. Vlastne si ma použil ako návnadu,“ doložil som s výčitkou.

„Áno, ale podarilo sa.“ Zasmial sa svojím typickým smiechom.

„Myslíš, že dnes by som mal urobiť to isté? A čo Anné? Čo ak jej ublížia?“

„To si nemyslím. Nič jej nehrozí. Teda aspoň nič v tomto smere. Diví ľudia si cenia ženy ako matky ich detí.“

„No to si ma teda upokojil,“ predniesol som ironicky, „a mňa by si nechceli ceniť ako otca svojich detí? Isto by som obohatil ich gény.“

Tork pokrčil plecami.

„Rob ako myslíš,“ povedal bez hnevu, „je to na tebe.“

Zrazu mu tvár zvážnela. „Idú po vašej stope. Buď pripravený!“

Zobudil som sa. Kúsok od nášho tábora zapraskala v tme vetvička, ako si nejaké zviera razilo cestu húštinou. V okamihu som mal v ruke dlhú dýku. Zavrel som oči a sústredene sa započúval do nočných zvukov. Zviera sa pomaly vzďaľovalo a zvuk utíchal.

Dobre teda, čo ďalej? Anné spala pokojným spánkom. Bola síce dieťaťom svojej doby, ale žila v relatívnom bezpečí spoločenstva a jej inštinkty a zmysly neboli natoľko vycibrené ako tie moje. Ak mal Tork pravdu, prídu zľava. Dalo sa mu však veriť? Bol to vôbec on, alebo skôr moje podvedomie vytvorilo sen, aby ma varovalo pred nebezpečenstvom? To bolo teraz jedno. Aj sám som si uvedomoval, že takáto hrozba je viac ako reálna. Keby ma tak nevyčerpal dnešný deň a zranenie, asi by som na to prišiel už skôr.

Určite vedia, že sme len dvaja a z toho jedno dievča. Museli ostať prekvapení, keď našli tých troch mŕtvych, ale podľa mojich stôp vedeli, že som zranený. Ako by mohli odolať takej lákavej vyhliadke? Ranený muž a mladá žena. Aj napriek krátkemu kontaktu s nimi som si bol úplne istý, že sa nevzdajú. Otázkou nateraz ostávalo, koľko ich príde. Pustiť sa nočným lesom po tejto krajine znamenalo veľkú odvahu a to aj pre ľudí dôverne poznajúcich tento kraj. A našli telá! Takže päť a viac. Zabil som troch ich mužov, nebudú to brať na ľahkú váhu. Predpokladal som, že pôjdu v skupine po našej stope, až kým nenarazia na táborisko. Potom nás obkľúčia a pôjdu na istotu. Zvažoval som všetky možné scenáre, ale na konci každého čakala smrť. Mohol som samozrejme utiecť a nechať im Anné napospas, dúfajúc, že sa s ňou chvíľu zdržia. Keď som došiel v myšlienkach až sem, hneď som to zavrhol. Už raz som ju zachránil a cítil som za ňu zodpovednosť. Spoliehala sa na mňa a ja som ju jednoducho nemohol takto opustiť. Teda sa im postavím, ale bude to za mojich podmienok.

Potichu, aby som nezobudil Anné, som začal pripravovať zbrane. Časť studeného popola som polial troškou vody a týmto som dôkladne začiernil lesklé kovové časti svojich zbraní. V tejto krajine som zatiaľ zažil iba mesačné bezoblačné noci a odlesk kovu by na mňa ľahko mohol upozorniť nepriateľa. Zo zvyškov čierneho farbiva som si urobil niekoľko liniek po tvári. Ruky som mal natoľko zababrané od predchádzajúcej činnosti, že som ich ani nemusel nejako extra čierniť. Bol som pripravený na nočné stretnutie.

Širokým oblúkom som sa vyhol miestu, odkiaľ sme prišli. Les tu bol pomerne riedky a mesačné svetlo dostatočne osvetľovalo miesta, cez ktoré som prechádzal. Zato miesta v tieni boli tmavé ako smola. V duchu som sa modlil, aby sa teraz v tejto časti lesa nevyskytovalo žiadne dravé zviera. A už vôbec nie takej veľkosti, ako som videl predtým v prérii. Vzdialenosť, ktorú som prešiel, sa mi zdala príhodná. Aj v mesačnom svetle som rozoznal niektoré miesta, ktorými sme predtým s Anné prešli. Takže s najväčšou pravdepodobnosťou pôjdu tadiaľto.

Čakal som už asi hodinu, telo mi už začínalo tuhnúť. Najmä poranený bok ma pred hodnou chvíľou začal páliť a teraz už úplne horel. Ako by mi niekto prikladal na telo rozpálené železo.

Čas plynul. Už som si začínal myslieť, že som sa zmýlil. Vtedy som zacítil ten zápach. Pripomínal mi pach predošlých útočníkov. Teda prichádzajú. Do ucha sa mi doniesli útržky ich reči. Hovorili škrekotavými hlasmi a často používali chrčanie na zdôraznenie svojich slov. Jeden hlas bol výraznejší ako ostatné a keď začal hovoriť, ostatní stíchli. Zrejme to bol ich vodca. Najhoršie bolo, že som nedokázal presnejšie odhadnúť ich počet. Podľa hlasov mohli byť štyria, ale niektorí nižšie postavení členovia skupiny mohli, samozrejme, mlčať. Už pravdepodobne vedeli, kde je naše táborisko, lebo sa začali postupne rozchádzať. Počul som, ako sa vytrácajú do viacerých smerov a kliesnia si cestu nočným lesom. Očividne to neboli noční lovci, teda aspoň podľa meradiel Torkovho sveta. Pre moje cvičené ucho boli hluční až príliš.

Čupel som v tieni veľkého kra, keď sa jeden z nich začal približovať mojim smerom. Pomaly som napol tetivu luku na maximum. Môj zranený bok zaprotestoval voči takej záťaži, ale odignoroval som to. S prižmúrenými očami, aby nepriateľ nezbadal ich odlesk, som ešte raz preskúmal okolie. V poriadku. Nikto iný tu nebol. Krátko som zamieril a vypustil šíp. Ani ho nebolo vidieť, ako letel, keď tu sa zrazu objavil v oku môjho cieľa. Šíp hnaný veľkou silou ho okamžite usmrtil. Spadol na zem a ani sa nepohol. Zvuk padnutého tela bol na môj vkus prihlasný a tak som napäto čakal, či sa objaví niekto ďalší. Nič. Dobre teda, pokračujeme.

Napravo odo mňa jemne zašuchotalo krovie. Prikrčený som sa tam potichu vybral. Po krátkej chvíli som narazil na ďalšieho lovca. Tento muž bol o trochu opatrnejší a pozorne si prezeral okolie spoza nízkeho kra. Takmer som si ho ani nevšimol. Ako som sa približoval, zrazu som stál takmer pri ňom. Práve sa otáčal mojím smerom a odlesk jeho očí upútal moje periférne videnie. Rýchlo som k nemu vyslal šíp. Reflexívne zdvihol ruku s oštepom. Môj šíp sa odrazil od tela oštepu a skončil v tmavom lese. Muž na chvíľu stuhol, pravdepodobne ho zaskočil môj zjav. Nič takého vo svojom doterajšom živote ešte nevidel. Potom začal otvárať ústa k výkriku. To som nemohol dopustiť. Ďalší môj šíp ho zasiahol priamo do srdca. Výkrik mu zostal v hrdle, keď sa mŕtvy zosunul na zem. To sú dvaja. Koľko ich ešte zostáva? To som nevedel. Neostávalo mi iné, len sa obrniť trpezlivosťou a pokračovať v nočnom love.

Zľava sa ozval pritlmený hlas. Niektorý z nich, znepokojený podozrivým hlukom, sa vracal späť. Keď prechádzal okolo môjho úkrytu, chvíľu som počkal. Vzápätí som vystúpil z tieňa a vrazil mu dlhú dýku až po rúčku do stredu chrbta. Hneď som ju vytrhol a bodol znova. Zachytil som padajúce telo a potichu ho položil na zem.

Teraz som sa musel poponáhľať. Už prešiel dostatočne dlhý čas, aby sa niektorý z nich dostal až k táboru. Cestou som narazil na ďalšieho, ako sa chrbtom ku mne pomaly zakráda smerom k nášmu nocľažisku. Presne mierený sek bojovou sekerkou zboku do krku mu takmer oddelil hlavu od tela. Čepeľ ostrá ako britva prerušila miechu a krčnú tepnu. Vytryskla krv, ktorá mi zmáčala tvár. Vytrel som si krv z očí.

Bol som asi desať krokov od tábora, takže ak tu boli ešte nejakí ľudia, musia byť už dosť blízko Anné. Odpoveďou na moje obavy mi bol jej výkrik do noci. Nato sa ozval ďalší hlas. Bolo počuť zvuky krátkeho zápasu. Potom nastalo ticho. Už nebolo na čo čakať. Anné bola v ohrození. Ako dlho potrvá, kým si útočník uvedomí, že jeho spoločníci sú mŕtvi? Keď mu to dôjde, môže sa dopustiť niečoho nepredvídaného. Mohol by jej ublížiť. Rýchlo som stiahol zakrvavené šaty z mojej predposlednej obete. Bola to jednoducho upravená kožušina, niečo na spôsob voľnej vesty. Bolo mi to veľmi nepríjemné, že bola celá mokrá od krvi, ale nemal som na výber. Vlasy som si zakryl akousi kožušinovou čiapkou s ozdobami.

„Bože,“ zaprosil som v duchu, „prosím, nech sa to podarí!“

Schytil som krátky oštep prvého bojovníka a mierne prikrčený som vyrazil k táboru. Ako som predpokladal, náš nepriateľ sa práve chystal vybrať si svoju odmenu. Anné ležala na zemi, zrejme bola v bezvedomí. Medvedí muž sa skláňal nad jej bezvládnym telom a chvatne si odhaľoval kusy oblečenia. Keď som sa priblížil, útočník pozrel smerom ku mne. Moje prestrojenie ho však v šere, ktoré tu panovalo, dokázalo ľahko oklamať. Niečo prehodil smerom ku mne tým svojím nepríjemným jazykom a znova upriamil pozornosť na ženu ležiacu pred ním.

So sklonenou hlavou som sa pomaly blížil. V ruke som poťažkal ich oštep. Bol príliš krátky a dosť ťažký a bolo nepravdepodobné, že by som ho dokázal dobre vrhnúť. A ak aj áno, tak iba na krátku vzdialenosť a ešte riskujúc, že zasiahnem Anné. Nebol dostatočne vyvážený na hody. Bola to jednoduchá ale smrtiaca bodná zbraň.

Keď som videl toho divocha a bezbrannú Anné ležiacu na zemi, zmocnil sa ma hnev. Doteraz som s pomerne chladnou hlavou skúseného lovca eliminoval protivníkov. Ale pohľad na mne už blízku osobu v ohrození, mi vohnal do žíl oheň.

Teraz je ten čas, pomyslel som si a zdvihol oboma rukami ťažký oštep chystajúc sa zaútočiť.

V tej chvíli sa z lesa neďaleko nás ozval hrozný rev, až tuhla krv v žilách. Na malú čistinku nášho táboriska vošlo akési mohutné tmavé telo. Tvor sa pohyboval pomaly, akoby si bol vedomý, že korisť mu nemôže uniknúť. V tomto mal vcelku pravdu.

Pozrel som smerom k vyhasnutému ohňu. Nepriateľský bojovník bol tiež v strehu a pevne zvieral v rukách oštep. Bol pripravený sa nočnému návštevníkovi postaviť.

Keď sa tmavá masa dostala na miesto, kde presvital korunami stromov mesačný svit, konečne bolo vidieť, že sa jedná o medveďa. Tento exemplár bol skutočne impozantný. Keď stál na štyroch, bol v kohútiku vysoký asi ako ja. Medveď chvíľu postál, akoby sa rozhodoval, koho z nás zožerie. Potom sa pohol o dva kroky smerom ku mne. Vybral si teda mňa. Ani som sa mu veľmi nečudoval, v tej krvavej kožušine som na neho musel pôsobiť ako otvorený výklad mäsiarstva. Šelma opäť zarevala a vztýčila sa na zadné. Musel mať výšku hádam tri metre a ja som vedel, že z tohto sa nedostanem. Náhle som si spomenul na príbeh muža napadnutého medveďom, ktorý predstieral, že je mŕtvy. Otupil tým dravcove inštinkty a ten na neho nakoniec nezaútočil. Spustil som sa opatrne na zem a ostal bez pohybu ležať. Srdce mi tĺklo ako zvon. Zdalo sa mi, že mi určite vyskočí z hrude.

Medveď klesol na všetky štyri a šuchtavým krokom sa približoval ku mne. Po celý čas bručal, akoby sa zhováral sám so sebou.

Ucítil som na pleci jeho vlhký ňufák. Ako vťahoval a vydychoval vzduch, ovanul ma pach z jeho papule. Bol to pach predátora. Pach starej krvi, strachu – jednoducho pach smrti. Zatočila sa mi z toho hlava. Teraz som skutočne ľutoval, že som sa radšej nepokúsil medveďovi postaviť. Bol som mu takto vydaný na milosť.

Niekoľko krát udrel skusmo hlavou do môjho chrbta. Pri tom poslednom údere ma zasiahol do zraneného boku. Takmer som vykríkol od bolesti, ale s vypätím všetkých síl som sa udržal. Akoby šelma cítila moje myšlienky, znova hlasno zarevala iba kúsok od mojej hlavy. Nervy som mal napnuté na prasknutie. Ten tlak bol taký veľký, že som si chvíľami hádam aj želal, nech už radšej zaútočí.

Vtom sa ozval iný zvuk. Vysoký, škrekotavý rev. Cudzí bojovník smelo zaútočil na medveďa svojím oštepom. Rýchlo prebehol cez malú čistinku a vrazil ho do dravca. Drevená časť jeho zbrane trčala medveďovi z boku. Ten sa otočil k nemu, v reakcii na nečakanú hrozbu. Nato sa dravec sa zahnal labou s dlhými pazúrmi a lovcovi zletela hlava z krku, akoby ju zrazila katova sekera. Bezhlavé telo lovca sa zrútilo na zem. To medveďovi stačilo, aby sa jeho dravé inštinkty zobudili v plnej sile. Znovu zareval a začal trhať mäso z práve zabitého tela.

Táto scéna sa odohrávala ani nie štyri metre od miesta, kde som ležal. Trhanie, hltanie mäsa a drúzganie kostí bolo tak hlasné, že som to nijako nedokázal odignorovať.

Ty žiješ! Ty žiješ, bola asi jediná myšlienka, ktorou som mohol čiastočne potlačiť tú hrôzu.

Ak nespravím niečo veľmi hlúpe, bolo nepravdepodobné, že by na mňa ešte medveď zaútočil. Bolo mi lovca naozaj ľúto. Áno, išiel so svojimi spoločníkmi po našich stopách s úmyslom zabiť ma, ale to bolo teraz vedľajšie. Ten muž mal skutočne guráž, to som musel uznať. Keď sa medveď začal venovať mne, mohol bez väčších ťažkostí utiecť. Ale neurobil to. Namiesto toho obetoval svoj život a doslova svoje telo, aby ma zachránil. Možno ho oklamalo moje maskovanie za jedného z jeho ľudí. Ale to nebolo pre mňa teraz dôležité. Chcel som veriť tomu, že sa jednoducho obetoval za mňa, lebo som človek. A ľudia si v kritických chvíľach pomáhajú.

„Ďakujem,“ zašepkal som a odvrátil hlavu od krvavých hodov.

Očami som vyhľadal Anné. Práve sa preberala z bezvedomia. Chvíľu bola ešte omámená. Keď zbadala, čo sa tu deje, celá stuhla a chystala sa v hrôze vykríknuť.

Pohybom ruky som upútal jej pozornosť. Priložil som si prst na ústa a naznačil jej, aby bola ticho. Potom som jej ukázal dlaňou smerom k zemi.

Drž sa pri zemi, vyslal som k nej intenzívnu myšlienku neodvažujúc sa niečo povedať nahlas.

Pochopila. Určitá empatia medzi ľuďmi bola výsledkom spolužitia rodových skupín, kde ľudia spolu komunikovali nielen slovne alebo gestami, ale súčasne sa vedeli aj vcítiť do myslenia tých druhých. Pomaly sa spustila nižšie na zem. V mesačnom svite bolo vidieť jej vytreštený pohľad. Opatrne sa otočila chrbtom k žerúcemu dravcovi a ostala bez hnutia ležať.

Konečne medveď dokončil svoje obludné dielo a s bruchom plným ľudského mäsa šuchtavo opúšťal čistinku. Bolo počuť ako sa s bručaním vzďaľuje, keď ku mne stále tlmenejšie doliehal šuchot jeho kožušiny o nízke vetvy stromov.

Konečne ticho. Bol som napätý až hrôza a netrúfal som sa pohnúť pre prípad, že by si to medveď rozmyslel a predsa len sa vrátil. Po niekoľkých ďalších minútach som sa konečne rozhodol, že už je najvyšší čas. Čerstvé mäso a pach krvi mohli prilákať ďalších predátorov. A už by nás mohlo šťastie opustiť. Opatrne som sa postavil s krátkym oštepom v ruke pre prípad nečakaného útoku.

Nič sa nedialo. Rýchlo som pohľadom preskúmal najbližšie okolie a vykročil smerom k žene. „Anné,“ zašepkal som ticho.

Nijako nereagovala, ani sa nepohla.

„Anné,“ zopakoval som, „už je preč.“

Otočila sa ku mne. Tvár mala v mesačnom svite bledú ako krieda. Rýchlo sa postavila a silno ma objala. Emócie z nej vyhŕkli ako z natlakovaného kotla. Začala vzlykať a jej vzlykot postupne prešiel v usedavý plač.

Silno som ju stískal a šepkal jej do ucha tíšiace slová.

„Šš, šš, už je všetko dobré. Už sme v bezpečí.“

Slová mi hladko plynuli z úst a mali blahodarný účinok nielen na Anné ale aj na mňa samého. Jednoducho to bola príliš nebezpečná situácia a aj toho najchladnokrvnejšieho človeka by to dostalo. Ja sám som mal čo robiť, aby som to ustál. Konečne prestala plakať, len sem-tam nejaký ojedinelý vzlyk otriasol jej telom. Pustil som ju teda a pohladil po tvári.

„Neboj sa, už bude dobre,“ povedal som jej upokojujúcim tónom.

Už sa celkom utíšila. Bola dieťaťom svojej doby a jej odolnosť voči stresu z ohrozenia života bola daná prostredím, v ktorom žila. Ukázala smerom k lesu a naznačila mi, že by sme mali odtiaľto odísť. Plne som s ňou súhlasil. Ale nemohol som odísť hneď. Mal som dlh. Bol som dlžný tomuto človeku svoj život. Nemohol som ho len tak nechať obžratého v lese napospas ďalším predátorom, ktorí sa prídu kŕmiť na tom, čo z neho ostalo.

Zavrhol som myšlienku vykopať mu hrob. Nemal som žiadne vhodné náradie a ak by bol plytký, aj tak by ho mrchožrúty vyhrabali. Moja snaha by bola teda úplne zbytočná. Jedinou možnosťou bolo teda telo spáliť.

Začal som zbierať po okolí drevo. Najskôr tenšie a potom aj hrubé konáre popadané zo stromov a poriadne vysušené. Kládol som ich priamo na zvyšky nášho záchrancu, pričom som sa snažil vyhýbať sa pohľadu na jeho zohavené telo. Anné mi bez slova pomáhala.

Keď sme už navŕšili dostatočne veľkú hranicu, zobral som trs suchej trávy a kresadlom ju podpálil. Oheň rýchlo zachvátil trávu a zahryzol sa do dreva. Vzduch sa začal napĺňať smradom horiacich chlpov na lovcovej kožušine a o trochu neskôr aj pachom spáleného mäsa.

„Ďakujem,“ povedal som ticho, „ďakujem ti za tvoju odvahu. Ďakujem ti za naše životy.“

Prežehnal som sa podľa svojho kresťanského zvyku a sklopil zrak k tichej modlitbe.

„Nech tvoja duša nájde pokoj,“ povedal som naposledy a otočil som sa preč.

Začal som zbierať svoje veci. Šípy, ktorými som zabil ostatných lovcov nájdem zajtra ráno. Už predtým som si uvedomil, že som v týchto končinách nevidel ani kúsok kovu. Z tohto faktu a prítomnosti veľkých zvierat som usúdil, že ma Brána času poslala ďaleko do minulosti. Hádam až na samé počiatky ľudstva. Pozorne som si v svetle ohňa pozrel krátky oštep používaný lovcami. Tento naozaj nebol stavaný na hádzanie, skôr na bodnutie zblízka. Tak to bol naozaj nebezpečný spôsob lovu a často sa pri ňom museli stávať vážne a aj smrteľné zranenia.

Oštep mal v priemere asi päť centimetrov a bol vyrobený z nejakého tvrdého a pružného dreva. O aký druh sa jednalo, som v tomto svetle nevedel určiť. Hrot bol vytvorený z akéhosi štiepaného kameňa. Na čepeli bolo cítiť drobné vrúbkovanie, ako bol postupne obíjaný do požadovaného tvaru. Inak bol dosť ostrý. Povedal by som porovnateľný s mojimi bronzovými hrotmi, ba dokonca ostrejší. Čepeľ bola do oštepu čiastočne vsadená vo vydlabanej drážke. Potom ju previazali tenkými koženými pásikmi a nakoniec zaliali živicovou hmotou. Tento bol pravdepodobne vyrobený už dosť dávno a živicové lepidlo stvrdlo na kameň.

Anné ma jemne potiahla za rukáv. Ukázala smerom k lesu. Tentokrát omnoho nástojčivejšie.

Pokrútil som hlavou. Aj keď som predtým sám chcel odtiaľto čo najskôr zmiznúť, zmenil som názor. Napriek všetkému čo sa tu odohralo, sme tu boli v tejto chvíli v najväčšom možnom bezpečí. Dym a oheň zaženú zvieratá zo širokého okolia a teda nám od nich už žiadne nebezpečenstvo nehrozilo. Rovnako som ani neočakával, že by sme sa v najbližšom čase mohli stretnúť s ďalšími nepriateľskými lovcami. Stratili osem dospelých mužov v jednom dni a to ich muselo poriadne oslabiť. Nevedel som síce, v akých veľkých spoločenstvách žili, ale o osem mužov neprichádzali každý deň. Tým som si bol istý.

Nakoniec sme sa s Anné uložili k spánku pri menšom ohni, ďalej od horiacej hranice. Moja spoločníčka sa už celkom upokojila a prestala sa snažiť ma presvedčiť, nech odídeme. Pravdepodobne došla nakoniec k podobnému záveru ako ja. Tento krát už náš spánok nič nenarušilo až do rána. Anné sa počas spánku ku mne pritúlila a zhlboka oddychovala. Tej noci sa mi už nesnívali žiadne sny. Akoby ma už môj predchádzajúci život opúšťal.

Kapitola 4.

Anné sa ráno zobudila prvá. Jemne mnou zatriasla. Otvoril som oči a sťažka sa postavil na nohy. Rana na boku ma bolela ako čert. Akoby ma do nej niekto neustále udieral. No nič, bude to chcieť čas, kým sa zranenie viac zhojí.

Prvý pohľad mi padol na zhorenisko, z ktorého ešte stále stúpal tenký prúžok bledého dymu. Tu sme skončili. Teraz sme už mohli odísť.

Vykročili sme smerom na západ. Išli sme mlčky, aj tak sme si nemali čo ale hlavne ako povedať. Navyše, od rána som sa cítil zvláštne. Najskôr som to pripisoval stresu zo včerajšieho dňa. Viackrát som sa napil vody zo svojho koženého váčku, ale stále som akosi nemohol uhasiť smäd. Zdalo sa, že dnešný deň je dosť chladný. Postupne ma začala drviť zima, až sa mi nekontrolovateľne triasli ruky. Pohľad sa mi rozostroval a mal som problém vôbec ísť rovno. Nechcel som nás oboch zdržiavať a snažil som sa teda nasledovať jej tempo. No bol som čoraz viac a viac unavený a už som skoro ani nevládal dvíhať nohy od zeme. Tupá bolesť mi zachvátila celé telo. V kolenných a bedrových kĺboch sa začala meniť na bodavú. Akoby ma bodalo tisíc ihličiek súčasne. Musím to nejako zvládnuť, teraz nie je čas zastavovať. Zaťal som zuby a pokračoval ďalej.

Už som viac nevládal. Musel som si aspoň na chvíľu odpočinúť. Aspoň na okamih. Oči sa mi zatvárali samy od seba a ich následné otvorenie sprevádzala bolesť. Slnečné svetlo mi dráždilo oči, akoby mi tam niekto nasypal piesok. Iba na minútku si sadnem. Alebo ešte lepšie, ľahnem. Iba na chvíľu si pospím a potom pôjdem ďalej. Aj s tou ženou – ako sa len volá? Potom ma pohltila tma.

Keď sa Anné otočila, s hrôzou zistila, že je sama. Od odchodu z čistiny, kde strávili noc, spolu takmer neprehovorili a ani sa o to veľmi nepokúšali. Obaja boli vyčerpaní zo včerajšieho dňa a nebolo im veľmi do reči. O to viac, že si nerozumeli a nemohli teda spolu rozoberať predchádzajúce zážitky.

Sprvu ju prepadla panika. Nechal ju tam samú? Nie, to by neurobil. Na to mu verila až príliš. Teda sa mu niečo stalo a ona si to ani len nevšimla. Ublížilo mu snáď nejaké zviera, alebo sa objavili ďalší lovci? V hlave sa jej vynorila myšlienka na útek k svojmu kmeňu, ale zapudila ju v zárodku. To by nemohla urobiť, ani keby si bola istá, že ho chytili medvedí muži. Musela by sa pokúsiť zachrániť ho, aj keby sama riskovala, že ju chytia. Bola mu to dlžná. Ako vtedy, keď Peter pálil telo mŕtveho lovca. Nerozumela jeho slovám, ale cítila ich význam. Bol mu to dlžný. Preto ustúpila od ďalšieho presviedčania a pomohla mu chystať drevo na spálenie zvyškov tela. A teraz bol zrazu preč.

„Peter, kde si sa podel?“ spýtala sa ticho samej seba.

Keď sa teraz vracala po vlastných stopách, hlavu mala stratenú v myšlienkach. Za posledné dni zažila toho viac, ako za celý svoj doterajší život. Ak sa jej konečne podarí dostať sa do bezpečia, čo najskôr sa spojí s nejakým mužom a založí rodinu. Čakal už aj tak dosť dlho. Jej rovesníčky už dávno boli matkami. Niekedy im závidela. Ju však jej otec sľúbil synovi náčelníka zo spriateleného kmeňa, ktorý mu zachránil život pri jednom z Veľkých lovov. Chlapec bol však o niekoľko zím mladší a tak musela čakať, kým dorastie v muža. Začiatkom tohto leta sa dozvedeli, že nešťastne zahynul pri páde zo skaly. Bolo jej ho ľúto, ale necítila k nemu lásku. Vlastne sa jej trochu uľavilo. Nechcela čakať ďalšie dva roky. Život bol veľmi krátky a kedykoľvek mohol skončiť.

Zrazu si uvedomila, že myslí na Petra ako na budúceho muža. Až sa toho trochu zľakla. Bolo u nich bežné, že mladé ženy sa spárovali so staršími mužmi, alebo mladí muži si brali staršie ženy za svoje, ale ona sama si po svojom boku vždy predstavovala mladších mužov. Teda aspoň doteraz. Hlavou sa jej mihla spomienka na jeho hruď, keď mu zošívala ranu na chrbte. Potom teplo jeho tela, keď spala schúlená v jeho náručí. Alebo keď ju tíšil na tej strašnej čistine. Bol to pocit bezpečia a aj lásky. Ale vtedy si to ešte neuvedomovala. Ženy často hovorievali, že človek spozná dôležitosť vecí, až keď ich stratí.

Keď sa dostala v myšlienkach až sem, zovrelo jej hrdlo. Do očí jej vyhŕkli slzy, až sa jej rozmazal pohľad. Život jej priviedol do cesty tak neobyčajného muža a teraz by ho mala stratiť? Na to teraz nie je čas. Rýchlo si pretrela rukou oči a ponáhľala sa ďalej.

Konečne ho zbadala a akoby jej niekto zložil z pliec ťažké bremeno. Ležal na boku a spal. Skúšala ho zobudiť, no nijako nereagoval. Siahla mu na krk. Tep mal silný, no veľmi rýchly. Celé telo mu horelo v horúčke. Dýchal plytko a rýchlo. Otvorila miešok s vodou a priložila mu ho na ústa. Tečúca voda ho prinútila reflexívne vypiť niekoľko dúškov. Odhrnula mu jelenicovú blúzu a vtedy to zbadala. Rana na boku bola purpurovo červená a prechádzala do fialova v jej strede. Bok mal celý opuchnutý a z rany presakoval hustý bielo-žltý hnis.

Zlý duch zbrane!

Mnohí bojovníci dostali podobnú nemoc po tom, ako ich zranili medvedí muži svojimi zbraňami alebo divé zvery zubami či pazúrmi. Niektorí prežili, iní zomreli. Najmä ak boli zranení hlboko do brucha. Nechápala príčiny nemoci. Vedela však , čo bude nasledovať. Ak ranu čo najskôr nevyčistí ich kmeňový šaman svojimi bylinkami a magickými formulami, bude sa zápal zväčšovať a prerastie do hniloby. Vtedy človek vysilený horúčkami zomrie. Musí ho dostať k šamanovi za každú cenu. Pokúsila sa ho zdvihnúť, ale bol taký ťažký. Skoro ako mŕtvy.

„Prestaň!“ zahriakla sa nahlas. „Tak nesmieš hovoriť!“

Nevedela sa rozhodnúť, čo má teraz urobiť. Do osady ostával už iba kúsok. Ak ho tu nechá, o krátky čas sa môže vrátiť aj s pomocou. Bolo jej jasné, že ho v žiadnom prípade nedokáže sama odniesť. Bola síce silná mladá žena, ale toto bolo jednoducho nad jej sily. Ale nechať ho tu nechcela. Ležal na jelenej cestičke, ktorou sa vybrali. Avšak nielen bylinožravce a ľudia využívali tieto cestičky vyšliapané zverou, aby sa ľahšie a rýchlejšie mohli pohybovať po lese. Predátori často striehli popri chodníku na prípadnú korisť. Priťahoval ich pach potenciálnej potravy. Bude to musieť riskovať. Nejestvovala iná možnosť. Mohla iba dúfať, že za ten krátky čas sa v okolí nevyskytne žiadny dravec. Posledný krát sa poobzerala skúmavo po okolí a vykročila smerom k svojej osade.

Asi dvadsať krokov od nej vošiel na jeleniu cestičku sivý vlk. Keď zbadal Anné, vyceril zuby a výstražne zavrčal. Na chvíľu si ju skúmavo premeriaval. Potom zaklonil hlavu a ťahavo zavyl. Bol to zvolávací signál pre ostatných členov svorky. Odpovedalo mu hneď niekoľko zavytí zo širokého okolia. Vlk znovu upriamil pozornosť na svoju korisť a opätovne zavrčal. Nato začal pomaly postupovať smerom k nej.

Anné priam zamrela od strachu. Nie však z obavy o seba. Jej by stačilo vyliezť na najbližší trochu väčší strom a počkať, kým to vlkov omrzí a odídu sami. Ale čo by sa potom stalo s Petrom? Vlci by ho zabili a zožrali priamo pred jej očami. A to nedopustí! Bude ho brániť zo všetkých síl.

Pomaly ustupujúc smerom dozadu sa vrátila k ležiacemu Petrovi. Vytiahla jeho dlhú dýku a vložila si ju za pás, ako to videla u neho. Potom zdvihla krátky oštep, ktorý predtým patril medvedím mužom. Zovrela ho v rukách a čakala nevyhnutné. Vedela loviť, ako ostatne všetky ženy ich kmeňa, ale vždy to bolo v kruhu svojich súkmeňovcov. Aj keď aj vtedy často hrozilo smrteľné nebezpečenstvo, akosi sa cítila medzi nimi v bezpečí. Teraz tu bola sama.

Vlk sa pomaly približoval. Čakal na ďalších členov svorky. Niekoľko krát ešte zdvihol hlavu a zavýjaním ich privolával. Z okolia sa ozývalo vytie zo všetkých strán. Na cestičku pred ňou práve skočil ďalší vlk. Jeho vycerené zuby dávali jasnú správu. Anné vedela, že sa už-už schyľuje k útoku, ale nemohla s tým nič urobiť. Podľa zavýjania sa jednalo najmenej o päť vlkov a rýchlo sa blížili. Mohla iba čakať.

Vtedy na chodník vbehol tretí vlk. To bol dostatočný počet na útok na ľudí. Boli síce dvaja, no jeden sa nehýbal. Šelmy cítili, že pre ne nepredstavuje žiadnu hrozbu. Prvý vlk obišiel korisť zľava a chystal sa skočiť. Ostatní dvaja sa chystali na útok spredu.

Už to začína. Anné pozerala striedavo pred seba a nabok a pokúšala sa odhadnúť, odkiaľ príde prvý útok.

Veľký samec vpredu zrazu skočil dlhým skokom smerom k nej. Z otvorenej papule plnej ostrých tesákov mu kvapkala pena. Snažil sa zubami zasiahnuť jej krk, ako mu hovorili inštinkty dravca. Anné bodla oštep do hrude skáčuceho vlka s úmyslom odhodiť jeho telo od seba. Pohybujúca sa masa bola však ťažšia, ako predpokladala. Pri dopade na hrot oštepu ju vlkova váha zhodila na zem.

V okamihu bol u nej druhý dravec. Zúrivo sa jej pokúsil zahryznúť do stehna. Jeho zuby však našli kožený váčok na vodu. Stlačil čeľuste a z vaku vytryskla voda. Prskla mu do očí a na chvíľu ho zmiatla. Anné zatiaľ stihla vytiahnuť dýku a zboku mu ju vrazila do tela. Nato nôž vytrhla a vrazila ho opäť o kúsok ďalej. Krv vytekajúca z vlkových rán ju celú zmáčala. Dravcovi zašklbalo telom a znehybnel.

Posledný vlk zaváhal. Dvaja členovia svorky, medzi nimi aj vedúci samec, boli mŕtvi. Inštinkt mu vravel, že by mal utiecť. Ale keď sa na chodníku zjavil ďalší člen svorky, znova sa začal chystať na útok.

Anné sa rýchlo pozbierala zo zeme. Rýchlo pohľadom ohodnotila situáciu. Dva vlky boli mŕtve, ale každú chvíľu čakala, že zaútočí aj ten posledný. Vlastne mala šťastie. Ak by sa na ňu vrhol, kým bola na zemi, určite by ju dostal. Na chodník práve vošiel ďalší vlk.

To nie! zaúpela v duchu , u ž nie!

Pevne stisla zuby a vytrhla oštep z tela prvého vlka. To, že ho zabila jedným bodnutím, jej dalo veľkú výhodu. Ale druhýkrát také šťastie mať nemusí.

Vlci sa s temným vrčaním blížili. Cerili zubiská, akoby si sami dodávali odvahu zaútočiť. Vzduchom zasvišťalo, keď ťažký oštep letel smerom k cieľu. Zasiahol útočiaceho vlka v skoku a zrazil ho vedľa chodníka. Posledný vlk sa so zakňučaním otočil a zmizol v lese. Spomedzi stromov sa vynorili muži.

Anné od radosti zvýskla. Keď zbadala otca a ďalších mužov z jej kmeňa, zaplavila ju vlna úľavy. Ale ešte nebol koniec. Zostávalo vyriešiť jednu dôležitú vec. Peter ležal na zemi v horúčkach, ktoré ho mohli zabiť rovnako, ako vlčia svorka.

„Otec,“ zvolala, „som rada, že ťa vidím. Prišiel si práve včas.“

Pristúpil k nej a pevne ju objal. Chvíľu ju hojdal v náručí. Potom si ju začal pozorne prezerať.

„Si v poriadku, dcérka?“ spýtal sa starostlivo.

V jeho srdci sa miešal pocit hrdosti s obavami. Jeho dcéra prenasledovaná medvedími mužmi prežila sama noc v divočine. Okrem toho sa postavila vlčej svorke a dvoch dokonca zabila.

„Nič mi nie je, otec,“ odpovedala, „musíme sa poponáhľať.“

Vymanila sa z otcovho objatia a ukázala rukou na ležiaceho muža.

„Musíme mu pomôcť,“ povedala napäto.

Pozrel na ňu a odmietavo pokrútil hlavou: „Ten muž nie je jedným z nás. Nepotrebujeme žiadnych cudzincov.“

Medzitým sa dvaja ďalší muži z kmeňa priblížili k ležiacemu cudzincovi. So záujmom si prezerali jeho biele vlasy. Jeden z nich rýchlo skontroloval jeho stav. Našiel zranenie na boku a chvíľu si ranu prezeral. Potom k nej privoňal.

„Zachvátil ho zlý duch zbrane,“ povedal smerom k Annéimu otcovi.

„Ako je na tom?“ opýtal sa ten.

„Dlho nevydrží. Horúčosť zachvátila jeho telo. Myslím, že do zajtra rána bude po smrti,“ uzavrel nevzrušene.

Starší muž prikývol. Museli sa vrátiť. Zranený muž pre nich nič neznamenal.

„Zabite ho a odchádzame!“ prikázal.

„Nie!“ zvolala zrazu Anné. „To nemôžete urobiť!“

„Ak ho tu necháme, tak či tak zomrie. Akurát sa k nemu skôr dostanú dravce. Musíš to pochopiť.“

„Nie, otec,“ odporovala mu, hoci si uvedomovala, že už zašla priďaleko. V jej spoločnosti nemali ženy právo takto odporovať mužom. Aj ona ako náčelníkova dcéra mohla iba prosiť. Teraz však išlo o všetko, nebolo tu miesto na tradície.

„Nie, otec,“ zopakovala hlasnejšie, „ak ho tu necháte, zostanem s ním.“

Nechápavo na ňu pozrel. V inej situácii by ju asi udrel po tvári, ale dnes bolo všetko iné. Svoju dcéru mal veľmi rád. Bola jediné dieťa, ktoré mal s prvou ženou. Tá bola jeho veľkou láskou. Zomrela však pri Annéinom pôrode. Teraz tu jeho malá dcérka stála so vztýčenou hlavou a tak veľmi sa podobala svojej mame. Pichlo ho pri srdci. Ako vyrástla! Kedy sa z malého tmoliaceho sa dievčatka stala táto mladá žena?

„Prečo?“ spýtal sa napokon.

„Je to môj muž,“ odpovedala pevne.

Bol som v Kalosovej vyhni. Bolo tu príšerne horúco a pot mi zmočil čelo. Vzduch bol veľmi ťažký a skoro sa mi nedalo nadýchnuť. Kalos usilovne dúchal do mechov a vháňal do ohňa ďalší vzduch. Uhlie v peci sčervenel a kusy železa v ňom položené už boli úplne žeravé. Kováč schytil veľké kliešte a zručne uchopil kus rozžeraveného kovu. Vybral ho a položil na nákovu. Rytmicky búchal ťažkým kladivom čoraz rýchlejšie a mňa sa začala zmocňovať stále väčšia horúčosť. Celé telo som mal ako v ohni. Dýchal som rýchlo a plytko.

„Kalos! Už dosť!“ zakričal som na neho priduseným hlasom, „u ž prestaň prosím. Už to viac nevydržím.“

Kováč neprestával búchať, ale jeho rytmus predsa len trochu poľavil. Zdvihol hlavu od svojej práce a povedal: „Až keď je železo úplne rozhorúčené, zbaví sa odpadu. Potom sa môže zrodiť v novom živote.“

Zdvihol v kliešťach rozpálený kus kovu a zrazu mi ho bez varovania priložil na bok.

Zaliala ma vlna bolesti. Videl som, ako žiara z horúceho kovu páli kožu na mieste môjho zranenia. Celého ma zalial pot.

Údery kladi va sa ozvali znovu, tento krát už v pomalšom rytme. Vzduch sa vyjasnil a opäť som mohol voľne dýchať.

Kalos mi podal pohár vody.

„Teraz musíš piť, Peter,“ povedal mi.

„ Ďakujem , priateľu,“ povedal som berúc si vďačne do rúk pohár vody, „u ž je to lepšie.“

Vypil som vodu na jeden dúšok.

Kmeňový šaman s obavami sledoval boj cudzinca o život so zlým duchom zbrane, ktorý sa ho snažil zmocniť. Vedel, že dnešná noc je zlomová. Ak vydrží do rána, tak prežije. Jeho telo bolo rozpálené a srdce divoko bilo. Blížil sa k vrcholu svojho zápasu. Buď sa opäť zrodí slabý ako dieťa, alebo zomrie.

Vtom sa zranený zachvel a z úst mu vyšiel bolestivý ston. Chvíľu nato mu celé telo zalial pot. Horúčka ustúpila a aj jeho plytký dych sa prehĺbil. Srdce mu začalo biť pokojnejšie a pravidelnejšie. Z najhoršieho bol vonku. Ešte najmenej jeden záchvat mal však iba pred sebou. Ak prežije aj ten, bude žiť. Teraz ostávalo iba čakať. Starec poďakoval lesným duchom a vyčerpaný klesol na nízky klátik, ktorý používal na sedenie. Bol už starý, starší ako ktokoľvek z kmeňa a bol nesmierne vyčerpaný. Urobil, čo sa dalo. Vymyl zranenému ranu bylinkami a po celý čas sa o neho staral. Tíšil horúčosť studenými obkladmi namočenými v bylinkových odvaroch. Niekoľkokrát dal ranenému napiť svojho odvaru. Návod na jeho prípravu ho naučil jeho predchodca. Bol to účinný nástroj proti zlým duchom zbraní. Teraz je to na zranenom, ako sa s tým jeho telo vysporiada. Kývol rukou na svojho spoločníka, aby prestal udierať do malého bubienka a prikázal mu bdieť nad zraneným do ďalšej vlny horúčok. Sám sa sťažka presunul na lôžko.

Otvoril som oči. Prvé čo som zbadal boli bizarné postavičky zvierat zavesené na šnúrke nad mojou hlavou. Za nimi stál mladý muž a ustarane si ma prezeral. Celé telo sa mi kúpalo v pote. Horúčka však bola preč. Prijal som nádobu s vodou z jeho rúk a poriadne sa napil. Pokúsil som sa postaviť z postele. Chlapec sa ma snažil od tohto činu odradiť. Šepkal mi nástojčivé slová v jazyku, ktorý som nepoznal. Bol som slabý ako mucha v jeseni, a tak som klesol späť na lôžko.

Chvíľu som očami blúdil po okolí. Bol som pravdepodobne v nejakom stane. V jeho strede slabo horel malý oheň a dym stúpal k vrcholu stanu, kde sa strácal v malom otvore. Po celom stane boli natiahnuté šnúry na ktorých viseli zväzky sušených rastlín a rozličné amulety. Naľavo odo mňa spal na lôžku akýsi starec. Vyzeral ako mŕtvy. Vtom na mňa znova doľahla únava a zavrel som oči.

Svieža zeleň mi rezala oči. Bolo krátko po búrke a práve vyšlo znova slnko. Všetko bolo vyumývané a čisté po daždi. Cítil som ľahký vánok na svojej tvári a celé ma to napĺňalo radosťou.

Na malú čistinku skočil srnec. Pozeral sa priamo na mňa a vôbec sa nebál. Podišiel bližšie a nechal ma, nech ho pohladím po krku. Jeho jemná, priam zamatová srsť bola príjemná na dotyk. Ľavou rukou som mu naďalej hladil krk a pravou mu prešiel po malej papuľke.

„No už bež!“ povedal som mu, „musím ešte niekoho navštíviť.“

Otočil som sa a vykročil do prudkého kopca. Vybehol som známym chodníkom až k samotnej jaskyni. Jaskyňa Brány času. Keď som do nej vošiel, obklopil ma pokoj. Jaskyňa ma ohromila – ako, ostatne, zakaždým. Bola krásna, akoby sem ani nepatrila. Už som vedel, že nebola dielom ľudských rúk a bola stará ako ľudstvo samo. Pravidelné tvary klenutého stropu a kolmá zadná stena nemohli byť ani výsledkom prírodných procesov. Zadnú stenu pokrývali panely s kryštálmi. Boli tam tisícky malých kryštálov modrej farby. Niektoré z nich blikali, iné boli tmavé. Ďalšie jasne svietili ako malé žiarivky. Pod nimi boli dva rady červených kryštálov. Všetky boli tmavé a bez života. Ako som sa približoval, jeden červený kryštál začal ožívať. Bol neskutočne krásny a ja som cítil priam bytostnú potrebu sa ho dotknúť.

„Je nádherný, však?“ prehovoril hlboký mužský hlas.

Otočil som sa a zbadal známu postavu.

„Zdravím ťa, Učiteľ,“ povedal som automaticky a potom som pokračoval: „ Áno, je priam omamný. Ale vždy , keď som sa dotkol červeného kryštálu, Brána ma presunula na miesto a do času, kde som nechcel byť,“ d oložil som s jemnou výčitkou.

Učiteľ mierne prikývol hlavou a potom mi pokynul rukou, nech sa posadím k stolu.

„Veríš v   osud, Peter?“ spýtal sa znenazdajky.

Pozrel som na neho a začal vo mne stúpať hnev.

„Nie som žiadna hračka nejakého osudu a ani nechcem, aby ten „Osud“ využíval moju osobu, kedykoľvek sa mu niečo nepodarí. Prečo? Aby som naprával jeho chyby?“ odvrkol som.

„Peter,“ zastavil ma Učiteľ, „každý človek má svoje poslanie a jeho úlohou je ho naplniť.“

„A čo je teda mojím poslaním? Čo mám robiť?“ predniesol som ironicky, „dostanem znova nejakú špeciálnu úlohu? Mám spasiť svet?“

„Upokoj sa, Peter, týmto ničomu nepomôžeš. Sú veci, ktoré sú silnejšie ako my. S tým sa musíš zmieriť.“

Trochu som sa pozbieral, ale hnev ma ešte celkom neopustil.

„Prečo som sa ocitol na tom mieste? Aký je v tom účel?“

Učiteľ si zamyslene odpil z pohára vody. Na chvíľu sa zahľadel akoby do diaľky a potom odpovedal: „Možných budúcností je nekonečné množstvo. Každé tvoje rozhodnutie v zlomových momentoch vytvára novú budúcnosť. Prestal som sledovať jednotlivé nitky osudu a túlať sa mysľou cestami času. Je to neúnosné a žiadny človek to nedokáže zvládnuť.“

„Tak ako...?“ začal som hovoriť.

Pohybom ruky ma umlčal.

„Peter, iste si pamätáš, že kým si bol vhodený sem z konca dvadsiateho storočia, dejiny už zaznamenali mnohé významné udalosti výrazne meniace beh sveta. Či už to bolo naoko pričineným význačných vládcov, alebo vojvodcov. V skutočnosti je to všetko trochu inak.“

Na chvíľu sa zamyslene odmlčal a znova si odpil trochu vody.

„Dejiny v zlomových momentoch menia a smerujú jednotlivci ako si ty. Nesú znamenie osudu a plnia, povedzme, vyšší plán.“

Zdvihol dlaň, aby ma umlčal vidiac, že sa chystám zareagovať.

„Nie, ja tiež nepoznám smerovanie sveta. Bude záležať na tom, ako sa v zlomových momentoch rozhodneš.“

Po týchto slovách Učiteľ vstal a priložil na oheň. Vyšľahli plamene a oheň okamžite strávil drevo. V jaskyni sa zrazu nedalo dýchať. Vzduch bol horúci a ťažký. Bolo to neuveriteľné, ale až tu som počul údery Kalovho kladiva. Búchalo stále rýchlejšie a rýchlejšie, až sa mi zdalo, že ohluchnem.

Vtom ku mne Učiteľ pristúpil. Jeho biele rúcho ma zaclonilo pred žiarou ohňa. Teplo vychádzajúce z ohniska už nebolo také intenzívne, ale naopak príjemné. Naplnil ma pokoj. Údery kováčovho kladiva bolo stále počuť, ale ich rytmus bol podstatne pomalší a akoby radostnejší.

Učiteľ ma objal okolo ramien.

„Peter,“ povedal, „je čas ísť. Vráť sa do svojho tela a ži.“

Zobudil som sa, keď mi starec prikladal ďalší zo svojich obkladov. Páchol trochu ako ocot, ale bolo mi to jedno. Zavrel som oči a spal už bezsenným spánkom až do rána.

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .