Příbalový leták a další povídky

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.fragment.cz

www.albatrosmedia.cz

Josef Laufer

Příbalový leták a další povídky – e-kniha

Copyright © Fragment, 2015

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Pošťák dvakrát nezvoní

,Křestní jméno Lucie. Příjmení Bohuslavová, za svobodna Vránková, narozená a tak dále a tak dále. Zápis a shrnutí charakterových vlastností na základě analýzy uskutečněné po dvanácti sezeních ve věci nepřekonatelného odporu ke svému partnerovi – manželovi Josefu Bohuslavovi.

Bylo shledáno, že již několik měsíců požívá antidepresiva, prášky na spaní a povzbuzující podpůrné homeopatické přípravky.

Trpí agorafobií, akrofobií, tanatofobií, sociální fobií a androfobií.‘

„To je jako co?“ zeptal se mlčící ženy její manžel, který tu stál ve vytahané teplákové soupravě. V jedné ruce držel čerstvě vytištěný arch papíru, zatímco v druhé mu volně u těla visela baseballová pálka.

„Androfobie, vzdělanče, je strach z mužů,“ promluvila konečně bosá žena v hedvábném župánku, přiléhajícím k noční košili. V jedné ruce třímala ten samý arch a v druhé kuchyňský nůž.

„A dále se tu píše, cituji: ‚Pacientka již delší dobu nesdílí s manželem společné lože. Důvodem není jiný vztah nebo nátlak jiné osoby, ale řečeno jejími slovy: stále více se projevující manželova podrážděnost, skrblictví, finanční nestabilita a závislost na počítači. Výše jmenovaná je povahy sangvinické až cholerické, s častým sklonem k sebelítosti. Vzhledem k věku a fyzické kondici se vylučují náznaky klimakteria. Sílící napětí ve společné domácnosti v ní evokuje pocity úzkosti. Postrádá večírky, plesy a situace, ve kterých se může projevovat jako neřízená střela.‘

Tak jako neřízená střela, jo?! A já tě v tom nepodporuju?! Kde mám na to krást?!“ mával vztekle zprávou od pana Matějíčka, doktora psychiatrie.

Před nějakým časem se manželé dokázali domluvit a také se snažili přijít vzniklé krizi na kloub.

Žena těžce nesla, že jí role matky dnes již pětileté Aničky sebrala čas a radost z večírků s kamarádkami.

Manžel zase nechápal, co má žena proti jeho koníčkům a dlouhým hodinám stráveným u počítače.

A tak manželsky krněli a krněli, až ukrněli.

Oba dva udělali totéž. Vymámili z dr. Matějíčka charakteristiku toho druhého.

Než se stačil rozzuřený Pepa Bohuslav pořádně nadechnout, pustila se do boje naježená Lucka: mávala svým archem a nebezpečně přitom šermovala ostrým nožem.

„Křestní jméno Josef. Příjmením – Bohuslav! To ti vaši nemohli dát něco lepšího? Shrnutí charakterových blá, blá, blá na základě blá, blá, blá: trpí patofobií, tanatofobií, aichmofobií! Tak téhle fobie se drž, tu si považuju, protože tvůj strach z ostrých předmětů je taky důvod, proč mám tak vyzbrojenou kuchyň. No, nebudeme se předhánět ve fobiích, ale proč zrovna gynofobie? Ty, takovej kurevník, a strach z žen?“

„Z jedné! Jenom z jedné – nepříčetné, šílené, co se neovládá a šermuje mi tu nožem před obličejem.“

„A na co máš tu pálku, zbabělče?“

„Abych si tě držel od těla.“

„Tomu říkáš tělo? Podívej se na sebe! Vypadáš jako ten tvůj monitor. Celej placatej. Hlavně abych ti nepošramotila obličej. Máš to tady černý na bílým. Zjevné známky sebelítosti a strach z nemocí. Aby nedej bože nedostal páníček rýmičku. Těch pytlů pod očima už se, chlapečku, jen tak nezbavíš!“ Rozzuřená žena hodila po manželovi zprávou od psychiatra s vervou, jaká neodpovídala volně plachtícímu papíru.

„O holku ses taky nikdy nezajímal. Žes ji s kamarády vzal na bowling. Myslíš, že ji to bavilo?“

„A co ji mohlo bavit s tebou? Vysedávání s kámoškama a jejich věčný problémy s chlapama, co ho mají malýho a neuměj utrácet? Nebýt babičky, tak není ve školce ani den. Protože maminka vyspává kocovinu.“

„A proč ji tam nevodíš ty?“

„Někdo sakra musí splácet hypotéku a jezdit autobusem do práce, aby milostivá měla auto k dispozici na cestu do… A víš, že já ani nevím, kam vlastně jezdíš? A co přes den děláš?“

„Šukám schopný frajery, kreténe!“

Muž se napřáhl baseballovou pálkou. Byl v obličeji bílý jako stěna a čelisti mu cukaly tak, že by mu to záviděla kdejaká příšerka z Jurského parku. Zmrznul uprostřed myšlenky, vyrušen náhle cizím hlasem.

„Ustup stranou a ruce za hlavu! Konečně je řada na mně, debile!“

Rozkohoutěnou dvojici nečekaně zarazil chraplavý hlas v obýváku.

Strnuli, dokud si neuvědomili, že to řve televize, nastavená na startovací hodinu buzení.

„Tak kurva – bude to?!“ pokračoval hlas a pak se ozvaly dva výstřely. „Nemohl bys tu kravinu vypnout?“ První se probrala žena s nožem v ruce.

„Proč já? Je to tvůj budík na desátou dopoledne.“

„Jo, ale tenhle program jsi nastavil schválně. Já jsem tam měla…“ Netrpělivá ozvěna domovního zvonku přehlušila nabroušený dialog. „Čekáš někoho?“ zeptal se znervóznělý Josef, opíraje se o baseballovou pálku.

„Myslíš jako, že by mi někdo přines snídani do postele?“

„Je někdo doma?“ ozvalo se za vchodovými dveřmi.

Zdálo se, že ztichla i televize. To protože právě běžely nekonečné titulky. „Jsem váš soused a něco pro vás mám!“ nevzdával se návštěvník a opakovaně zvonil.

„Já vím, že jste doma, paní Bohuslavová. Nesu vám čerstvý jahody z naší zahrady. Jestli chcete, tak je nechám tady na schodech.“

„Tak sakra běž otevřít. Neslyšíš, že ti něco nese?!“ přerušil Josef napětí a ukazoval pálkou ke vchodu.

„Jdi si tam sám. Ty seš tady máčo.“

„Bingo!“ zařvala televize. „Stačí jen vytočit správné číslo, a výhra je vaše!“ Nadšený hlas z reklamy vyděsil oba k smrti.

„Jen mu jdi otevřít. Já žádný sousedy neznám, a pokud vím, tak volal na tebe. Touhle dobou bejvám v práci.“

Lucie věnovala manželovi pohled plný opovržení a šla ke dveřím.

V televizi oznamovali výši jackpotu a Josef znechuceně zvedal obočí při představě, že on nikdy takovou částku neuvidí.

Lucie otevřela s nožem stále ještě v zaťaté dlani. Klouby jí už zbělely.

Muž mohutného vzrůstu s pletenou kuklou přes hlavu neváhal ani vteřinu, když mu otevřela žena s nebezpečným nožem v ruce. Bez řečí kopnul ženu do předloktí a rychlým direktem do brady ji poslal k zemi.

Vykopnutý nůž nabral patřičnou rychlost a nečekaně se zabodl dva centimetry pod klíční kostí právě nakročeného Josefa.

Ten se zhroutil k zemi, hned vedle omdlelé Lucie.

„Nemusíte se zouvat. Náš univerzál zahladí všechny stopy,“ svěřila se nepořádným hospodyňkám důvěrně obrazovka.

„Do prdele! Kolik jich tu je?“ zasyčel vetřelec. Překročil manželský pár a přikrčil se za dveřmi do obýváku.

Stál tak bez dechu, dokud se díky další reklamě na zaručeně účinné bylinky proti stresu nepřesvědčil, že je to jenom pitomá televize.

Odplivnul si na světle modrý koberec a rychle se sháněl po něčem, čím by oba zraněné svázal.

Vytáhl ze zásuvky nabíjecí kabel k mobilu a omotal jím Josefovi nohy.

Na stole ležela vychladlá žehlička a ta mu nabídla o něco delší šňůru, kterou mu pevně svázal ruce za zády společně s nohou od stolu. Vzal do ruky vedle ležící baseballovou pálku, chvíli ji potěžkával a pak se napřáhl, ve chvíli, kdy se krvácející Josef se zabodnutým nožem v těle vracel k sobě.

„Co… co se to? Kdo jste?“ Chtěl si chránit obličej před napřaženou pálkou a bolestně ucítil, že nemůže hnout pažemi. Když zjistil, v jaké je situaci, celý se rozklepal a začal kňučet. Třásl se a mělce zabodnutý nůž vypadl na podlahu.

Vetřelec zahodil pálku a rychle se poohlížel po něčem, čím by svázal probírající se Lucii.

„Vázané vklady vám nejlépe přijdou vhod – jenom v naší bance!“ vložila se do absurdní scény další reklama.

V jedné ze zásuvek kuchyňského stolu se na zločince usmála celá role lepicí pásky. Manželé pak seděli svázáni do kozelce a připoutáni k nohám stolu. Pro jistotu se nesnažili protestovat.

Zloděj si v pohodě dával na čas a do velké tašky IKEA házel všechno, co se mu v domě hodilo.

V televizi vysílali reprízu „Krimi zpráv“.

Když už lupič posbíral, co dům dal – šperky, peníze, starožitné hodiny, dvě vykládané bambitky, DVD přehrávač, uherák i s kráječem a svoji oblíbenou pomerančovou marmeládu – spokojeně si pohvizdoval a vrátil se k vyděšeným manželům.

„Nevíte, jak tu policii zavoláte? Když vás nemám v úmyslu rozvázat?“ zubil se pod kuklou. „Dobře sem to slyšel. Prej – do půlnoci ho maj. Já ho popíšu. Byste taky museli vědět, jakej mám ksicht.“

„My jsme o policii nemluvili,“ ujišťoval zloděje Josef. „To byla televize.“

„Už mě nudíte i s tou televizí.“ Zločinec si strhnul kuklu z hlavy. „Klidně si mě prohlídněte, protože se odsaď stejně nedostanete.“

Docela pohledný mladík se zubil na celý dům svým velkým, zanedbaným chrupem a utíral si rukávem zpocené čelo.

„Náhodou sem si všim tý plynový trouby vedle v kuchyni. A taky sem zavřel vokna.“

Zděšení manželé se nevzmohli na jediné slovo protestu. V hrůze sledovali chladnokrevné zlodějovo počínání. Ozvala se známá znělka a televizní hlasatelka lákala diváky do přírody.

„Konečně se hlásí jarní počasí a svěží vítr z jihovýchodu přináší skvělé podmínky i pro seniory a kardiaky.“

„No tak vidíte, starouškové. Hezky se nadejchejte čerstvýho vzduchu. Ne abyste se zcvokli, než tady usnete. Ještě mi rádi poděkujete, že sem vám nezacpal tlamu. Tak pa!“ Znovu se ujistil, jestli pouta drží, a pak i s klíči, které visely na věšáčku, odešel stejnou cestou, jakou přišel.

„Pomóóóc! Pomóóóc!!“ rozkřičela se Lucie jako smyslů zbavená.

„Co blbneš?! Tady nás nikdo neuslyší. Přestaň jančit a pomoz mi naklonit ten stůl. Potřebujeme se vyvlíknout.“

Stůl byl těžký, dubový a manželům se nedařilo jej nadzvednout. Po dalších marných pokusech si opět rezignovaně sedli, každý pevně přivázaný k opačné straně stolu.

„Musím čůrat,“ postěžovala si Lucie. „A vůbec, cítíš něco? Já teda ne. Ty krvácíš?“

„Nic to není. Ten debil neví, že v domácnostech už nejsou plyny otravný, ale třaskavý. Klidně se vyčůrej pod sebe. Pamatuješ, jak jsme jednou zůstali viset na lanovce a já jsem nevěděl, jak ti říct, že se pomočím? Ještě jsme se tak neznali a ty jsi v pohodě řekla, ať to pustím do závěje.“

Televizní upoutávka zvala diváky ke sledování pořadu „Nikdo není dokonalý“.

„Už se to šíří!“ natahoval krk v poutech se škrtící Josef.

„Šťouráš se v zubech.“

„Jak, šťourám? Vždyť jsem svázanej?“

„Nemyslím teď. Ale tak vůbec. Když jsme se seznámili, tak jsi používal párátka, a teď je ti to jedno, jak u toho vypadáš, když se hrabeš v puse.“

„To je teda téma, v týhle situaci.“

„Nevím, asi mě děsí celá ta absurdita.“

„Každá logika, která ignoruje lásku, je scestná,“ zafilozofoval Josef.

„Nikdy jsem nepochopil, proč si nerada myješ záda, když trávíš půlku dne ve vaně. Vždycky když jsme se spolu koupali, tak jsem si moc přál ti umýt záda.“

Josef nečekal na odpověď. Už dávno věděl, že ona žádné odůvodnění nemá. „Myslíš, že se lidi můžou změnit?“ zeptal se skoro sám pro sebe.

„Máme dítě,“ odpověděla polohlasem. „To nás mění.“

Vypadalo to jako v nějaké hře od Ionesca. Absurdita a vyhrocený moment, který lidi sbližuje.

„Zkusíme to znovu,“ pokusil se Josef zvednout a opřel se zády o desku stolu. Z rány mu vytryskla krev.

Lucie se snažila pomáhat. Marně. Stůl se opět nepohnul. Plyn se šířil interiérem a zákeřně plašil podvědomí.

Josefova matka se vracela s vnučkou z procházky a cestou se přivítali s listonošem, který sesedal ze skútru.

„Já jdu zazvonit!“ rozběhla se dívenka ke dveřím.

„Zatím ještě ne, Aničko, až příště. Až tam dosáhneš. To musí pan listonoš sám!“

Vzduchem se vznášelo všechno, co by podobnou šanci nikdy nedostalo. Dubový stůl, televizor a pracně zformulované zprávy od dr. Matějíčka.

Tentokrát zazvonil listonoš jen jednou.

Středa

Byla jeho instrumentářkou. Před dvěma měsíci si spolu něco začali. Bivoj, jak se mu přezdívalo, měl slabou chvilku a Vendula už byla delší dobu nadržená a rajcovalo ji, kdykoliv vzal do ruky vrtačku a nemilosrdně dělal ze všech hrdinů zmučené poseroutky. Milovala na něm tu jeho zvířecí touhu mučit. Poddala se mu ráda a líbilo se jí, že se s ní nepáral. Napřed v zubařském křesle, u výlevky, na ústředním topení a pak zdemolovali včetně počítače všechno, co smetli ze stolu v návalu nekontrolovatelného chtíče.

Tak to pokračovalo skoro denně už dva měsíce. S výjimkou každé středy, kdy se z Bivoje stával někdo úplně jiný.

* * *

„Pamatuj si, Kájí. Denně alespoň jeden dobrý skutek,“ říkávala Karlova maminka malému chlapci, který byl vždycky iniciátorem všech třídních lumpáren a pro svůj vzrůst také nepřemožitelný. Byl si vědom svých předností a privilegií. Holky za něho ochotně psaly domácí úkoly. Byl to zkrátka třídní bourák.

Malý Kája ovšem nedbal maminčiných proseb.

Dobré skutky? To bylo, jako by mluvila do zdi. Až do páté třídy nosil domů dvojky z chování.

Karlův otec už drahnou dobu bydlel s jednou kartářkou, která ho zblbla tím, že mu nechala nahlédnout do karetních fíglů, a tak snadno obrali několik profíků. Žili v domku někde za městem a všechno, co z lidí vytahali, pak utráceli v automatech.

O syna se nikdy nestaral, a tak malý velký Kája převzal doma velení. Zoufalá matka chtěla mít z chytrého chlapce vychovaného a slušného jedince. Nakonec se přeci jenom domluvili na tom, že bude dělat ty dobré skutky, alespoň jeden týdně, a to vždycky ve středu.

Karel dorostl do vysokoškolského věku, a protože byl esem ve školním výběrovém basketbalovém mužstvu, byla mu odpuštěna jeho řídká docházka a také nevalné výsledky u semestrálních zkoušek.

Podařilo se mu dostudovat stomatologii a stal se z něho, nutno přiznat, velmi zručný dentista.

Přezdívku Bivoj si nesl s sebou až do dospělosti. Říkali mu tak kolegové, pacienti, kamarádi ve sportech a hlavně ženské, se kterými se nepatlal.

Málokterá s ním a s jeho povahou do sebe zahleděného samorosta vydržela déle než jednu sezónu. Všechny věděly, že se s ním dá vyjít jen ve středu, a čtyřikrát do měsíce, to bylo málo, zvláště pro ty romantičtější typy.

Středa byl jediný den v týdnu, kdy se jako Jekyll a Hyde proměňoval do role mírného, laskavého a dobré skutky konajícího muže.

* * *

O víkendu si Bivoj s Vendulkou a dalšími kamarády vyjeli do hor. Byl tam soudce Jára, majitel sítě prodejen se sportovní obuví Boban se svou už trochu opotřebovanou modelkou Beátou a politická rychlokvaška Břéťa s fešnou moderátorkou jedné druhořadé televizní stanice. Přezdívalo se jí Předkus pro její nadměrné poprsí.

Všichni výše jmenovaní měli to štěstí, že se objednali, anebo rovnou zašli se svými bolestmi zubů do ordinace dr. Břízy ve středu.

Kamarádům se líbilo, že mají v partě takového drsana. Uměl být vtipný, milý a jeho excesy brali jako image. Nikdo z nich neřešil, že snesitelný bývá jen ve středu.

Strhla se bouřka. Opotřebovaná Beáta přesvědčovala osazenstvo u snědené kachny, že to může prásknout i do restaurace. Že takový kulový blesk může nadělat hroznou paseku.

„Jediný, co nás může trefit, je šlak, jestli si nedáme pořádnýho Jégra,“ vysmál se jí Karel.

„Ty bys už neměla,“ zdráhal se nalít rozjařené Vendule.

„Dohodli jsme se, že si zahrajeme flašku,“ špitla Vendula a ukázala na poloprázdnou láhev. Prosebně se dívala po ostatních.

Dojedlo se, dopilo a v jednom z apartmánů došlo i na hru flaška.

Nebylo to poprvé, co si tahle partička takhle užila. A po půlnoci už byl z Karla opět cynický Bivoj.

Nad ránem se rozespalý ředitel hotelu, který strávil noc u živého přenosu ze skryté kamery, svěřil svým kámošům: „Teda, pánové! Tomu říkám reality šou.“

Na vše připravený Kája přesto jednoho dne naletěl, a sice ještě připravenější Vendule. „Jsem v tom,“ oznámila mu po zdařilé, mučivé extrakci předposledního zubu jednoho na smrt vyděšeného hokejisty.

Řekla to jen tak mimochodem, jako by se zeptala, kam půjdou na oběd. V tu chvíli si uvědomila, že mu to měla radši sdělit až pozítří, ve středu. To by možná reagoval adekvátně ke svému slibu, jejž dal matce, a nehodil by po ní zubařskými kleštěmi. Dělal, že nic neslyšel, dokud hokejista nezavřel dveře ordinace. Naštěstí se netrefil a kleště přistály na ploše počítače, který vyměnil obraz velryby na tapetě za Picassovu představu pavouka v uhlí.

Tou dobou už byla Vendula nastěhovaná do staromládeneckého bytu, který byl zanedlouho skvěle označkovaný od celé řady předmětů, které tu po sobě zdivočelá dvojice pravidelně házela.

Ani teď, po tom strohém oznámení, to nebyla žádná výjimka. Kolikrát už ji chtěl zubař vyhodit z bytu i z ordinace, ze života, ale vždycky ho dostala na to, že ji měla, jak se říká, jedovatou, a navíc byla o čtyřicet let mladší. Dělalo mu to dobře a ve svých třiašedesáti byl pořád ve formě.

„To nemůžeš dávat pozor? Koukni, cos udělala. Monitor je v hajzlu.“

„Nevím, kdo si tady měl dávat pozor!“

Nastalo ticho. Dlouhé ticho. Toho dne už se další trpící pacienti žádného zákroku nedočkali. Doktor se bez řečí sebral a zmizel všem z očí. Nikdo nevěděl kam. Do lesů? Do bordelu? Za starou matkou do blázince?

* * *

Karel seděl na kamenné lavičce na náplavce a pozoroval kachny a labutě na řece.

V dlani si ohříval malý revolver španělské výroby – dárek k padesátinám od kamaráda. S chutí si zamířil na některou z nich a pak tiše mlasknul. Cítil, jak mu dělá dobře ten pocit, jako že něco odbachnul. Prohlížel si revolver, ve kterém měl šest ostrých. Přiložil si ho ke spánku, pak otevřel ústa dokořán a hlaveň strčil tam. Zase si jen tak mlasknul, ale zbraň měl stále zajištěnou. Dotek chladného kovu ho vzrušoval. Revolver láskyplně pohladil a schoval do kapsy baloňáku.

„Jak já se jí zbavím?“ říkal si dokola a pomalu se vydal zpět do bytu v prvním patře klasického činžáku v centru města.

Vendula mezitím odklízela střepy a v duchu osnovala další útok na všemi obávaného Bivoje. Měla už vyzkoušené, co na něho platí a jak s ním manipulovat. Byla první z celé řady odkopnutých milenek, která měla jasno. Karel si zvykl na Vendulčino adekvátní kontrování. Proto tolik zničeného nábytku a otlučeného nádobí.

Karlovi se nepodařilo Vendulu přesvědčit, že je to všechno pitomost. Že už je trochu pozdě na to, aby tatínkoval. V sexu se v žádném případě neomezovali, až do posledních dnů devátého měsíce. Ta závislost byla přímo šílená.

Karel přesto své zvyky nezradil a hrubiánství nikterak neopouštěl. Odmítal se producírovat s kočárkem. Tvářil se, že se ho to nedopatření netýká. Dál ordinoval, mučil a dál se jen ve středu choval slušně.

Partička se tradičně scházela ještě několik dalších let. A všichni tak nějak hezky společně stárli. Flašku už dávno nehráli, protože by se na sebe nemohli dívat, jak už tak nějak sešli. Až na Vendulu. Ta byla v nejlepších letech.

Malý Karlík už chodil do druhé třídy a pro Bivoje nastávaly neblahé časy. Často potřeboval ve svých třiasedmdesáti pomoct do schodů.

Pořídili si s Vendulou dvouposchoďový domek s ordinací v přízemí. Tu pronajímali mladým ambiciózním dentistům, kteří se chovali o něco méně cynicky, než bylo zvykem u dr. Břízy.

Ale stereotyp Vendule neseděl. Bivoj už nějakou dobu nudil. Zatímco z běžného občana, který zestárne, se stane bručoun, u Karla to bylo naopak. Stával se sentimentálním a ke druhým byl často vstřícný, a to daleko častěji než jen ve středu.

„Zatracená cukrovka,“ nadával u vchodových dveří vlastního domu. Usadil si pevně francouzské berle na předloktí. Otékaly mu nohy a navíc trpěl silnou artrózou v obou kyčlích. Do patra mu to, schod po schodu, trvalo skoro dvacet minut. Věděl, že ho čekají nemilé operace a na dlouhou dobu invalidní vozík.

„Musíme sem zařídit výtahovou kolejnici pro sedačku,“ mlátil vztekle holí o schody.

* * *

Bivoj si po operaci poležel pěkně dlouho v nemocnici a pak ještě o něco delší dobu v rehabilitačních lázních.

Pro nadrženou Vendulu bylo i pouhých čtrnáct dní až příliš dlouhá doba. Karel už sám neordinoval a Vendula byla po ruce všem o mnoho mladším začátečníkům, které ráda zasvěcovala do chodu jejich soukromé firmy.

Nakonec si začala jako zralá, stále ještě atraktivní pětatřicátnice nebývale rozumět s jedním o deset let mladším zubařem.

Luboš byl dalším generačním příslibem tvrdého, až agresivního extraktu doby. Velký, silný, holohlavý a talentovaný.

Bavil ho sex se zkaženou paničkou a byl daleko vynalézavější, než tomu byla zvyklá u Karla a jeho „flaškové“ partičky.

„Dost piješ,“ nelibě se vyslovil Bivoj, když ji sledoval, jak těžce zvládá schody do patra, kde na ni čekal – upoutaný k invalidnímu vozíku.

„Dobře si vzpomínám, jak jsi mi stále opakovala, ať si ze staroby nedělám nervy. Že mě nepřestaneš milovat, a i kdybych byl na vozíku, že mě budeš denně vozit na procházky, a když se nikdo nebude koukat, tak si to ještě užijeme.“

„No vidíš. Něco se z toho přeci jen splnilo,“ vrávoravě se opřela o zeď. Upadla na všechny čtyři, pak se narovnala a zblízka mu zachroptěla do očí: „Seš na vozejku!“

Vendula si smutně prohlížela, co jí osud přichystal. Seděl tam s dekou na klíně a snažil se najít některý ze svých ztracených pevných pohledů.

„A na tohle!“ náhle zuřivě hrábla do míst, kde pod dekou tušila jeho rozkrok. „Na tohle zapomeň!“

Věděla, že není úplně vyřízený, ale už se jí znechutil. Averze narůstala. Vadilo jí, že ho musela opatrovat jako malé dítě.

Karel často sjížděl sedačkovým výtahem do spodního patra a přikládal ucho ke dveřím ordinace, odkud slyšel ty známé výkřiky vrcholného naplnění.

„Musím na tu děvku něco vymyslet,“ říkal si pokaždé, když na křesle couval ode dveří, kterými už prošlo tolik uspokojených.

Karlovy osmdesátiny vyšly zrovna na jednu jarní středu. Všude všechno kvetlo, vonělo a cvrlikalo. Byl čas na odpolední procházku.

Vendula strkala před sebou invalidní vozík.

Karel mlčel. Byl už delší dobu se vším usmířený. Cítil, že už je na čase sebrat poslední zbytky svých cynických zvyků a pořádně si ty narozeniny opepřit. Věděl, že už nemá na nic žádný vliv, a také věděl, jak je Vendula bez sebe, že se musí kolem něho neustále otáčet. Nebýt toho, že mu nesloužily nohy, byl by stále docela v kondici. Nejvíce Vendulu děsilo, že tady bude dědek strašit ještě pěkně dlouho.

Mlčky dojeli až na okraj strže, odkud byl nádherný výhled do rozkvetlé krajiny.

Už tolikrát měla Vendula na tomto Karlově oblíbeném místě chuť jen tak, lehce strčit do odbrzděného vozíku.

Často se jí o tom i zdálo, jak slyší jeho poslední výkřik. A pak ten praskavý zvuk těla i vozíku na dně strže.

V duchu si připravovala slzavou komedii.

Jak bude soudní dvůr dojímat srdceryvným příběhem o veliké lásce a hluboké ztrátě milovaného, na vozík odkázaného manžela, kterému byla věrnou ženou a nepostradatelnou oporou.

V okamžiku, kdy se rozhodla, že konečně pošle dědka i s vozejkem do hlubin nicoty – ztuhla jako myš, kterou uhranula napřímená kobra.

Karel zpoza přikrývky nečekaně rychle vystrčil svou třesoucí se pravačku s namířeným španělským revolverem.

„Ještě než mě tam strčíš, tak jsem ti chtěl říct, miláčku, že jsem se už rozhodl pro svůj poslední dobrý skutek. A protože mám mozek nepoškozenej, ale díky tobě život pěkně podělanej, tak si k narozeninám udělám radost sám podle sebe.“

Než vůbec stačila Vendula jakkoli zareagovat, přiložil si Karel revolver ke spánku a naposled se usmál.

* * *

Soudní vykonavatel konečně roztrhl obálku. Po přečtení všech formalit seznámil vdovu s poslední vůlí jejího manžela. Dověděla se tak, že: Veškerý majetek, bankovní konta i nemovitosti odkazuje ze dvou třetin ústavu pro léčbu duševně chorých a jedna třetina připadne synovi po dosažení plnoletosti.

„A mojí ženě – milované Vendulce,“ četl notář poslední větu závěti, „odkazuji svůj invalidní vozík.“

Hausbót a hrdina

Jestli uměl Horymír prsa, nebo ouško, to se nikdo nedoví, protože se držel zuby nehty Šemíkovy hřívy a nepustil se, třebaže už uháněli někam k Neratovicím.

Ve Starých pověstech českých není ale o řece Vltavě žádná zmínka.

A tak nevíme, jestli spisovatel Jirásek řeku vynechal proto, že neuměl plavat, anebo protože v době knížete Křesomysla protékala jinudy. Přeplavat řeku pod Vyšehradem není jen tak pro každého. Je tam silný proud. Pod železničním mostem sídlí sumci, a řekněme si upřímně: komu by se chtělo do takové špíny? Šířka řeky, měřená podle délky mostu, je v tomto místě – počítáme-li, že každý ze tří oblouků má rozpětí sedmdesát dva metrů – tak kolem dvou set padesáti kroků. Most je dvojkolejný, s pěší lávkou po každé straně.

Bylo parné léto, někdy v polovině padesátých let minulého století, a tudíž provoz jako za krále Klacka. V pražských ulicích nebylo kam se schovat. Dlažba vytvářela svou fatu morgánu, jak se nad ní vzduch kroutil jako břišní tanečnice. Z Karlova náměstí, kde stojí slavná klinika, je to k řece, co by pěti kameny dohodil. Doktor Lánský, vyhledávaný dětský ortopéd, toho parného léta spěchal k vodě, jako ostatně pokaždé, když měl jen trochu volno. Zpočátku tam jen tak posedával a užíval si život na řece. Pozoroval remorkéry a bagry těžící písek. Výletní parníky a trpělivé, mlčící rybáře bez kloudného úlovku. Doktor se nikdy nenaučil dobře plavat. Vždycky se přidržoval okraje bazénu a na mělčině předstíral, že umí čubičku. Zdlouhavé lelkování ho časem přestalo bavit. Konečně si našel důvod, jak strávit volné chvíle na náplavce.

Řekl si, že si splní svůj dávný sen. Měl slabost pro hausbóty a jachty.

Od starého rybáře koupil za pár stovek širokou pramici s malou budkou uprostřed.

Ta sloužila jako skrýš tak maximálně pro dvě osoby v případě velkých plískanic. To se prý i dobře loví.

Doktor Lánský té pramici, která už nejméně tři sezóny nebyla na vodě, říkal hrdě – hausbót.

Byla vystavena parným letním dnům břichem vzhůru na dvou vyvýšených kozách tak, že se boudička stříškou dotýkala dlažby. V útrobách pramice měl doktor uložené montérky, letovací lampu, všelijaké škrabky, temovací koudel, štětce, smirkové papíry a plechovky se zelenou barvou.

Už se seznámil s mnohými rybáři, kteří sem léta chodili na sumce. Důchodci, kteří si sem s lahví levné kořalky chodili na pokec a hnili si tu ve stínu železničního mostu. Zdravili ho i dělníci z nedalekého bagroviště.

Všichni už věděli, že si tady pan doktor fešákuje svoji loďku.

Chodili za ním s kdejakou starostí a bolístkou, anebo jen tak, na cigáro. Na oplátku mu všichni ochotně radili, jak se taková zpuchřelá loď správně rekonstruuje. Že se musí správně temovat. Že se musí dát do všech spárů a puklin co nejvíc naftou napuštěné koudele a že se pak musí celé dno pěkně zaasfaltovat a asfalt potom důkladně přežehlit. Ale hlavně že se musí nacucat a pak zatáhnout. Napovídali mu kdeco.

* * *

„Proč zrovna já?“ stěžoval si polohlasem osamělý muž středního věku, od prvního pohledu dost utrápený. „Proč si mám pořád něco dokazovat?“ pokračoval v samomluvě. Loudal se po pěší lávce mostu. Zastavil se pod prostředním obloukem. Naklonil se přes zábradlí a vrátil se na chvíli do klukovských let. Plivnul si a čekal.

Sledoval slinu, jak se pomalu snášela k hladině, aniž se někam vychýlila. Takové bylo bezvětří.

„Na co sáhnu, všechno poseru,“ zamyslel se vážně nad sebou a ještě jednou se vrátil do dětství.

Posranej život nešťastného Antonína začal někdy v první obecné, kdy se učitelé snažili předělat malého chlapce na praváka.

Doma to nikomu nevadilo. Jenomže do malého města, kde bydleli, se zatím nedoneslo, že v takové Anglii děti neznásilňují, a vesele si tudíž mohou škrábat do písanky i levou.

To násilné počínání způsobilo, že Toník začal koktat a zadrhávat. Rostl v něm těžko zvládnutelný ostych a mindrák.

Jako kluk snil o velkých hrdinských činech. Měl spoustu literárních hrdinů, se kterými se jako každý chlapec rád ztotožňoval. V té době byla velká móda tzv. rodokapsů. Byl to většinou brožovaný škvár s hrdiny, jako byl Hvízdavý Dan (spravedlivý a neochvějný kovboj s kolty proklatě nízko) a jiní jemu podobní.

Naučil se psát pravou, a dokonce se i dobře učil, ale byl stále terčem posměchu. Zvláště když byl u tabule a musel se verbálně projevit. Vraťme se ale na železniční most. „Tady by to šlo,“ pomyslel si a podíval se vzhůru na vrchol oblouku. Jednou rukou si zacláněl oči před sluncem a druhou, tou levou, si zručně vyndal sirku z krabičky, a aniž by sklopil zrak, zapálil si prověšenou cigaretu v ústech. „Jenom jak se tam dostat?“ zamumlal a rozhlédl se po řece a okolí. A protože se na tomto místě objevoval celkem dost často, nemohl si nevšimnout doktora zápolícího s vysloužilou pramicí.

Parné léto líně plulo a s ním i dva na sobě nezávislé osudy.

Doktor Lánský si temoval, zatímco pan Toník si stěžoval.

Měl proč. Žena mu oznámila, že se asi zamilovala do jejich souseda elektroinstalatéra, který jim už celý měsíc spravoval zvonek u dveří. Byl to kulturista-amatér a nekoktající pravák. Když jim zprovoznil zvonek poprvé, pozvala ho Kamila na domácí bábovku. Vypadalo to, že si po prvním kafíčkování padli do oka, a tak zvonek neustále schválně vynechával.

Jednou se Antonín vracel z nádraží, kde pracoval jako výpravčí (na píšťalce se nepoznalo, že koktá), nečekaně brzo. Když ve dveřích zachrastily klíče, pohotový soused nelenil, políbil Kamilu a vylezl oknem v pátém patře paneláku, kde se pevně přidržel hromosvodu. Měl co dělat, aby mu dlaně neuhořely, když sjížděl dolů.

Nohama vší silou brzdil o fasádu. Však tam také podél drátu zůstaly černé šmouhy ještě několik sezón. Soused byl v očích Kamily oproti nudnému Toníkovi skutečným hrdinou.

Doktor Lánský si už také všiml osamělé postavy, která stála tiše na mostě skoro pokaždé, když tam zabloudil pohledem.

„Co tam asi pořád hledá?“ říkal si a pak se radši soustředil na svůj hausbót. Dnes měl hodně pacientů a tři operace za sebou. Byl rád, že si provětrá hlavu u asfaltování. Moc mu to nešlo a asfalt se rozléval všude možně, jenom ne v místech, kde to bylo potřeba.

A navíc to vedro. S litinovou žehličkou na dřevěné uhlí měl co dělat.

Kibicové důchodci a rybáři doktorovi pomáhali. Všichni jaksi pokládali i za svou věc účastnit se zrodu nové pramice. Jedni sveřepému amatérovi fandili a ostatní se jen tak bavili.

„Dneska už toho necháme,“ utřel si doktor zpocené čelo a odložil rozpálenou žehličku. Zálibně se podíval na vykonané dílo a šel si k vodě umýt ruce. „Až vám to, šéfe, ztuhne,“ poznamenal jeden z dělníků od bagru, „tak se můžete pustit do natírání.“

„Jo, už se na to třesu,“ smál se doktor. „Příští týden ji holku pokřtíme,“ pohladil loďku. „A pak – děj se vůle boží. Hurá do vln!“ zvolal a koukl se na most. „Co to tam ten pošuk vyvádí?“ ukázal k prostřednímu oblouku, na který se ten podivín snažil – vyšplhat.

Výpravčí nebyl žádný hrdina a Kamila už nebyla ta empatická asistentka z logopedického ústavu. Tam se do Antonína zamilovala krátce poté, co ji opustil jeden řidič od sanitky. S hodným a laskavým Antonínem se cítila bezpečná, a tak se vzali.

Po nějakém čase se z nudy začala stýkat s partičkou opuštěných nebo rozvedených, ale hlavně užvaněných kolegyň u dvojky bílého. Nechtěla být pozadu, takže aby měla u holek čím přispět do mlýna, začala si s kulturistou od vedle.

„Možná že bychom měli zavolat policii,“ ukázal doktor na pošuka uprostřed oblouku. Všichni okolostojící začali mávat rukama a křičeli jeden přes druhého na pána lezoucího po konstrukci.

Antonínovi se rozklepaly nohy a opatrně slezl zpět do bezpečí pevného chodníčku. Věděl, že to nedokáže, a navíc, když si toho tam ti dole všimli. Vylekal se a honem se vzdálil.

Jednoho dne, asi před měsícem, nastoupil spěšně do výtahu, ve kterém rovnou narazil na vazouna z patra.

Věděl, s kým má tu čest. Konečně chtěl být hrdinou a vyříkat si to jako chlap s chlapem. Nasadil tvrdý výraz. Povytáhl se na špičkách, co to dalo, ale všechno odhodlání mu uvízlo jako vždycky v krku.

„V… Vy, ch… chlap-pe n-nem… chsli… si ž-že… si…“ Pak jen výhružně zvedl pěst a oči se mu zalily slzami vzteku.

Výtah sebou cuknul a proutník mlčky bez reakce vystoupil jako první. Dvířka se skřípavě zavřela. Antonín si zoufale sedl na bobek, kde setrval tak dlouho, dokud neslyšel zabouchnutí dveří sousedova bytu.

V dalších dnech si během služby u dráhy často představoval, jaké by to bylo, kdyby skončil pod vlakem. Co by na to řekla Kamila? Ale to by žádné hrdinství nebylo. A tak si vymyslel, že daleko působivější by mohl být skok z oblouku železničního mostu. Už to, že by tam vylezl, by určitě udělalo na ty, co o něm pochybují, patřičný dojem. Prostě něco chlapáckého.

Konečně už byla pramice utemovaná, obroušená, vyasfaltovaná a také budka novými šrouby uchycená ke korpusu.

Doktor otevřel první plechovku s nápisem „Svinibrodská zeleň“, pečlivě si přečetl návod o poměru laku k ředidlu a pustil se do natírání. Za dvě hodiny toho měl dost. Už ho všechno bolelo.

Vypláchl štětce v terpentýnu a pyšně se podíval na své dílo. Několikrát během odpoledne zabloudil pohledem k mostu, ale toho dne se Antonín neobjevil.

Konečně se jedné srpnové neděle ukázaly na obloze první mráčky. Doktor Lánský si přesto přivstal. Již delší dobu snídal sám s kocourem Tomíkem. Kdysi, dokud předčasně neovdověl, byl zvyklý dělat opulentní snídaně pro dva a pěkně do postele. Isabela podlehla těžké nemoci a nechala ho tu samotného s dvojčaty v pubertě.

Chlapci si užívají prázdniny u babiček a po různých táborech.

„Dnes je den D,“ pomyslel si doktor a už se nemohl dočkat.

Celý týden trpělivě obcházel pramici a osahával schnoucí zelený nátěr. Kamarádi z náplavky už na něho čekali, že mu pomohou loď konečně spustit na vodu.

Antonín byl také pevně rozhodnutý. Venku se mračilo a bylo mu jasné, že v takovém počasí nikdo k řece nepůjde, aby mu to opět překazil.

Všiml si těch několika snaživců strkajících pramici po kulatinách k vodě. Ti měli jiné starosti než se zabývat někým, kdo se chystal zdolat železný oblouk. Opatrně si stoupl na zábradlí mostu. Vtom kdesi ještě dost daleko silně zahřmělo. Antonín se pevně chytil konstrukce.

„Zvedá se vítr. Vypadá to, že to budete mít rovnou i s vlnama,“ znalecky prohodil starší rybář a zvedl navlhčený ukazováček.

„Tak na Jonáše!“ uchopil doktor láhev sektu a praštil s ní o bok pramice. Střepy sesbírali a z druhé láhve se společně napili. Pramice byla pokřtěna a konečně se dotkla hladiny řeky.

O veslování toho doktor moc nevěděl, a tak mu chvíli trvalo, než se konečně zakousl do čeřící se řeky. Vítr sílil, jak se bouřka blížila, a někde se už začalo blýskat. Doktora bavila nečekaná dramatická situace.

Sílící vítr se opíral do budky za doktorovými zády.

Pramice, místo aby plula po proudu, se silou větru nebezpečně blížila k jednomu z pilířů.

Antonín popolezl o dobré tři metry a pevně se držel všeho, na co dosáhl. Nechtěl se strachy dívat pod sebe. Blesky ho začaly děsit.

Už nemyslel na Kamilu a její nevěru. Ani na to, že musí udělat dojem a být v něčích očích hrdinou. Záleželo mu nyní jen na jednom. Dokázat si to sám před sebou. A tak lezl.

Doktor se snažil loďku ovládat, ale náhle ucítil, že má mokré kotníky a že už vlastně není vidět dno pramice. Voda stoupala čím dál rychleji. Bylo mu jasné, že se loď potápí. Opět zahřmělo a vítr oddělil budku od pramice takovou silou, že se roztříštila o pilíř mostu. Voda v loďce prudce stoupala. Došlo mu, že to nejdůležitější, aby se pramice tzv. zatáhla, díky své nedočkavosti nezvládl. Jenomže už bylo pozdě.

Jeden z rybářů a jakýsi tulák zoufale pobíhali po břehu a mávali rukama. Ostatní utekli před deštěm. Vlny už se dotýkaly okraje pramice, která klesala rychleji, než doktor očekával. Postavil se a začal mávat na ty dva na břehu. Vítr se do něho opíral takovou silou, až přepadl přes okraj potápějící se pramice. Uvědomil si, že nemá na to, aby doplaval na břeh.

* * *

„Teda paní Karasová. To bych do toho vašeho nikdy neřekla,“ nechala se na celou samoobsluhu slyšet paní pokladní.

„A co jako?“ podivila se Kamila a nandávala nákup zpět do košíku.

„No tady, koukněte!“ strkala paní pokladní Kamile pod nos Večerní Prahu.

Na titulní straně se vítězně zubil zcela promočený Antonín, zachycený na fotografii, jak tahá z řeky potlučeného, skoro utopeného dr. Lánského. „Teda řeknu vám, taky bych si dala říct, mít doma takovýho hrdinu.“

Jablko

Na sklonku dne, skrytý v zákopu, ležel voják. Jeden z milionů s vlastním pořadovým číslem, pod kolonkou: Zařazený dne – Vyřazený dne.

Z náprsní kapsy jeho propocené blůzy vyčnívala ohmataná foukací harmonička.

Jen přežívající dravci mazaně přelétávali nad nesmyslnými manévry. Pokud se z nich nestala oškubaná štábní večeře.

Osiřelá, suchá jabloň tyčící se nad zákopem revmaticky zvedala prst, varující svět před vážnou zkázou. Tou by bylo sestřelení posledního, napůl oschlého jablka, které se usilovně drželo nalomené větve. Jako by to jablko bylo posledním důkazem něčeho živého, co válka milosrdně přehlédla.

Rychlý, přerušovaný dech a hlasité kletby zněly jako dutá ozvěna ve vlastních uších uštvaného zběha.

Z temných červánků blížící se tmy se v přískocích vynořila splašená, zelenošedá hmota. Pod její zablácenou slupkou prchá voják, který se každou druhou vteřinu bojácně ohlíží v obavách, že ho peklo, z kterého utíká, každým okamžikem dožene. Zakopl o čísi ustřelený kotník v botě.

S chutí si odplivnul, když zjistil, že dopadl na dno opuštěného zákopu.

Po chvíli si všiml opodál ležícího těla. Kdyby nebyl mrtvej, tak už na mě míří, pomyslel si a krotil svůj dech, rychlý jako kulometná dávka.

Všiml si pušky vedle ležícího vojáka a pak se uklidnil, když rozpoznal stejnokroj ušitý pro stejnou stranu války. Také ho zaujala nablýskaná harmonička.

Sám si automaticky sáhnul na svou náprsní kapsu. Jako poklad si pro nejhorší chvíle choval několik dní starou patku chleba.

Byl to poslední příděl vyfasovaný od kuchaře, kterého minutu nato odhodil šrapnel na protější stěnu zabláceného úvozu.

S úlevou si uvědomil, že je celý, za větrem. Zapomněl na to, že má hlad a že už druhý den nespal.

Patku si ještě schovám. Do rána je daleko. Musím usnout a spát, spát, pomyslel si a schoulil se do klubíčka.

Chlapecká tvář na chvíli ztratila drsnou, zarostlou skořápku. Jako herec, který se po úspěšné tragédii konečně odlíčil.

Už se mu zdálo, že usnul, ale něco se hnulo. Automaticky sjel holou dlaní k opasku, kde ještě včera visel pěšácký, nasazovací bajonet. Pak si vzpomněl, že ta součást výbavy zůstala trčet mezi lopatkami mladíka v nepřátelském eráru.

Teď je tady a myslí na maminku. Opět ten divný pohyb. Ztuhlý voják, ta zdánlivě neživá hromádka, se právě vracel z jakési hibernace.

„Je tu někdo?“ zašeptal probouzející se voják, stále se zavřenýma očima. Jako by se bál podívat, jestli ten, co tu vedle něho hlasitě dýchá, mu bude rozumět a bude ve stejné uniformě.

„Já jsem Max,“ uslyšel s úlevou odpověď v jazyce svých rodičů. „Ty nejsi mrtvej?“

„Jak to vypadá, tak ještě ne úplně,“ odpověděl spáč a narovnal ztuhlé končetiny. „Jsem Bertrám – z kterého jsi?“

„Ze sto třináctýho, pátá pěší. Byl to maglajz. Vzal jsem kramle.“

„Mě tu nechali. Málem mi to utrhlo hlavu. Jak vidíš, jsem z toho venku.“ Bertrám, voják s harmoničkou, se pohodlně usadil s pohledem upřeným někam hluboko do prázdna.

„Že prej k ránu bude po všem,“ svěřil se Max svému strnule sedícímu sousedovi a stíral si nepříjemný nános bláta z obličeje. Použil k tomu jediný, poměrně dost čistý kus hadru, na kterém mu celou válku hodně záleželo. Byl to původně dívčí šátek, který dostal v poslední chvíli u vlaku od té, co si myslel, že má radši bratra Kamila, který uměl tango, jako ve filmu, a k tomu si jednou rukou ubalit cigaretu.

„Vrať se mi,“ zašeptala a políbila ho vedle levého oka. Byla to chvilka, která se pak ztratila v zatáčce.

„Ty na to hraješ?“ ukázal Max na harmoniku.

Záblesky nedaleké dělostřelby jim tancovaly na tvářích.

„M-hm, je to jediný kousek civilu, který mi zůstal.“ Bertrám si sáhnul na kapsu s harmonikou a pak pokračoval, jako by pokládal tu nejchoulostivější otázku v nejméně vhodnou chvíli:

„Nemáš něco k jídlu? Pití by mělo být asi tam, co sedíš. Kamarádi mi tu nechali čutoru s vodou. Někde se tam válí konzerva s koninou.“

„Nic tu není,“ šmátral Max kolem sebe. „Čutora je tady jedna poloprázdná. Konzervu nikde nevidím. Pak se po ní kouknem.

Zdá se mi to, nebo už jsem hluchej? Možná že četař nekecal a do rána je po všem, natahoval Max krk směrem k dělostřelbě.

„Jsi v tom také od začátku?“

„Jo. Ani mě nemuseli zvlášť moc nalejvat. Mně se ty žvásty hodily.“

Bertrám se konečně otočil na Maxe tím dlouhým pohledem, jako by pořád snil. Jako by tam nikdo ani nebyl.

„Nás se taky nikdo neptal. Kdo nebyl podměrečný, tak mašíroval rovnou z koleje do nových kasáren. Naházeli na nás uniformy a ozdobili jednou peckou. Chyběl mi semestr na novinařině. Chtěl jsem jednou napsat knihu.“

„Knihu – o čem? Mě brala chemie, ale na školu prachy nebyly. Starší brácha měl bejt doktor. To se v naší mischpoche nosilo. Tak měl přednost a v tý chemičce jsou teď stejně jenom samý baby. Vyrábějí tam ty plynový sračky, co si tady cpeme do zobáků.“

„Baby? Jako že ženské, i mladé?“

„Mladý, starý. Všecky, prostě baby. Až bude po všem, kam se pohneš, všude jen samý baby. Pro ty, co to přežijou, bude takovej výběr, že se budou ženský lovit jako kapři z vánoční kádě. Počítám tak tři na jednoho chlapa. Budeme si vybírat jako na krámě a nebudou se cukat, i kdybys byl slepej a měl jednu nohu dřevěnou.“

„Já jsem slepý,“ odpověděl Bertrám tak přirozeně, jako by si řekl o cigaretu. „Nevidím, a proto mě tu nechali. Bouchlo mi to rovnou u hlavy a já utíkal na opačnou stranu. Řekli mi, ať vydržím, že se pro mě vrátí.“

Max konečně pochopil ten nepřítomný pohled. Opatrně, jako nevěřící dítě, zamával dlaní před strnulým zrakem.

„Je to tak a nemusíš to zkoušet. Páchnou ti ruce,“ pousmál se Bertrám.

„Napijem se?“ nejistě změnil Max téma a rychle ucuknul, jako by se dotknul rozpálené plotny. Zatřepal čutorou a pokračoval citlivějším tónem: „Jen tak trochu – musíme šetřit.“

„O mě nejde. Já to mám spočítané. Kam bych došel, když stejně narazím do prvního stromu?“

„Blbost!“ zarazil ho Max. „Teď jsme tady dva, a co bude, to se uvidí. Teda víš, jak to myslím?“ Sakra! Jak s ním mám mluvit, když nevidí? Opatrně strčil čutoru Bertrámovi do ruky.

„Je to divný koukat se do očí, který tě nevidí,“ prohodil dost upřímně.

„Docela jsem s tím počítal. Už ve škole mi říkali kobra indická! Nepodíval by ses, kam mi spadly brýle? Schoval bych si je na památku. Už je tma?“

„Skoro. Ráno to prozkoumám. A co ta knížka? Třeba budeš jednou někomu všechno vyprávět a ten to sepíše.“

Bertrám vyňal z kapsy harmoničku a vyloudil z ní několik akordů. „Tohle teď bude moje trafika. Každý mrzák dostane po válce svůj plácek na žebrání.“

„Ty nejseš žádnej mrzák. Máš přece školy. Postarají se o tebe. A když ne, tak bys moh dělat věštce. Slepýmu lidi věřej. Já bych ti je naháněl. Pak bysme se šábli. Může to bejt jenom šok. Jeden četař od kanónů úplně ohluch. Hotovej tetřev. Pak se na opušťáku sťal jako doga a zase se mu to spravilo. Neměl se vracet. Od minulý středy ty uši nepotřebuje. Byl sem kousek vod toho, když mu uletěly i s hlavou.“

Do zákopu se vetřela tma. Jenom světlice a dělostřelba na horizontu soupeřily s čínským Novým rokem.

„Na Štěpána jsme s dvojčaty Postlerovými ze sousedního domu nakoledovali co nejvíc drobných na prskavky a pak jsme je zapálené házeli z okna na děvčata, spěchající do baletu.“

„Myslel jsem si, že seš přísně vedenej. Prostě slušňák, a to mi nesedí, protože kluci Postlerovi chodili do zvláštní. Taky jste jim říkali hraboši? Takhle jim trčely přední zuby. Kdyby ses koukal, tak bych ti to předved.“ Max udělal syslí grimasu. „Jeden z dvojčat je aviatik, někde na Aljašce. Odešel z domova v patnácti, když se mu brácha utopil.“

„Ty jsi je znal?“ přerušil Bertrám vzpomínání. „Tak to musíš – ty jsi?!“

„Max. Max Rudensky. Určitě jsme se neviděli. Těžko jsme se mohli potkat, protože jsi z jiný fajty a naši chodili do synagogy. My jsme Vánoce s prskavkama a stromečkem neměli.“

„To chceš říct, že jste si nedávali dárky pod stromeček?“

„Táta byl přísnej. Ale když ho porazila cukrovka, tak se krejčovství prodalo. Máma šla uklízet do špitálu a peníze za dílnu schovala, bráchovi na studie. Nakonec nám stromeček taky strojila. Nechtěla, abysme se lišili. Asi jsem nahmát tu konzervu.“ Zašmátral pod sebe a vítězně ukázal úlovek nic netušícímu Bertrámovi.

„To je fajn.“ Bertrám se konečně usmál. „Umírám hlady. Věděl jsem, že tu někde bude.“

Z boční kapsy vylovil otvírací nůž, na který byl moc pyšný. Měl spoustu funkcí. Vedle běžného ostří tam byly nůžky, pilník a také otvírák na konzervy. Nůž dostal od strýčka Josefa, za to, že jednou vysvobodil jeho nejmilejšího ohaře z pytláckého oka.

„Tu máš. S tímhle to půjde raz dva.“ Podával nůž směrem k Maxovi, který byl zvyklý, jako ostatně všichni na frontě, všechno si otvírat a páčit bajonetem. Ten svůj už stejně neměl.

„Pěknej kousek.“ Max potěžkal nůž a pustil se do odkrajování plechu.

Přičichl k načatému otvoru. „Ještě nesmrdí. Je to k jídlu, tak začni.“ Strčil konzervu i s nožem Bertrámovi do ruky. Vyndal z náprsní kapsy střeženou patku chleba a v duchu se ujišťoval, že už nastal ten čas.

Pak jedním škubnutím patku rozpůlil.

„Na – vem si, bez chleba to není žádná večeře.“

„Celá léta se plazím od zákopu k zákopu,“ culil se Bertrám s plnou pusou. „A když konečně potkám někoho, kdo určitě chodil do biografu ve stejném městě jako já, tak si ho ani neprohlédnu.“

„Jo – biograf. Taky na něj vzpomínám.“ Max dožvýkal a pak se zasnil. „Dobře se tam randilo. V zimě jsem tam bral službu na přikládání do kamen. Pan Mandel, kterýmu to kino patřilo, byl zákazník mýho táty. Některý filmy sem viděl taky i pětkrát.“

„Už vím, který ty jsi,“ rozjasnil se Bertrám a v duchu si představoval atmosféru hlučícího biografu, ve kterém směl v neděli dopoledne brnkat na rozladěném pianinu.

„Vždycky jsi cloumal roštem, když jsem doprovázel vášnivější pasáže. Pana Mandela jsem znal. Prý se oběsil, když mu to kino vyhořelo. Dnes už tam stojí jiné, modernější, s novým pianem a kamny na plyn.“

Konečně dožvýkali tvrdý chléb a opatrně vypili několik doušků. Noční chlad je přinutil zapnout si blůzy na všechny knoflíky.

„V tom biografu je teď vojenský štáb a rekrutují tam chlapce, co ani nedochodili školu a sotva udrží stejný krok. Natož flintu s plnou polní.“

„Poslouchej, mudrci. Když jsi zmínil plnou polní. Já jsem sem spadnul naholo. Jestli máš bandalír, tak se možná pod něj voba vejdem. Mně začíná bejt zima. Do rána je daleko.“

„Hned ho vybalím.“ Bertrám se postavil a naslepo kopnul do batohu.

Max si všiml, že je zákop dost hluboký, aby v něm bezpečně stáli.

„Je to dobrý, nemusíš se krčit.“ Postavil se vedle Bertráma.

„Jsme skoro stejně velký a nad hlavou máme dobrej metr.“

Na tvářích jim tancovaly záblesky vzdalující se dělostřelby.

„Tady je to docela suchý,“ Max citlivě postrkával zmateného Bertráma. Rozevřel ruksak, aby nemuseli sedět na holé zemi, a rozmotal bandalír, který posloužil jako deka. Oba už dlouho pod ničím lepším nespali.

„Škoda že jeden z nás není ženská,“ zavtipkoval Max. Oba se smáli a choulili se k sobě, jako by vyrostli na jednom písečku.

„Krouží tady jestřáb. Myslím, že to bylo to poslední, co jsem zahlédl, než jsem se poroučel. Slyšel jsem ho křičet, jako by mě chtěl varovat.“

„Až se budeš chtít otočit, tak dej vědět,“ prohodil Max.

„Mohli bychom už teď? Já už mám tuhle stranu pěkně otlačenou,“ zažadonil Bertrám. Oba se na raz, dva, tři bleskově otočili.

„Taky nemůžeš zaseknout?“

„Ne. Musím pořád myslet na to, jaké to všechno bude. Vlastně jsem ti ani neřekl, že ta chemická továrna patřila před válkou mému otci. Je to všechno pěkná ironie. Rodiče celou válku žijí u strýce na statku, takže hlady netrpí a určitě si budou po válce dělat nároky. Mám pocit, že mně už se to netýká. Viděl jsem příliš mnoho mrtvých, tedy dokud jsem viděl.“

„Nech toho. Mysli na něco příjemnějšího. Třeba jaký to bylo, když jsi to dělal poprvý.“

„Jako co dělal?“ zpozorněl Bertrám a oba si zase sedli. Přidrželi si bandalír co nejtěsněji k tělu.

„No přece s ženskou. To mi bylo ani ne čtrnáct a brácha mě seznámil s holkou, který se říkalo císařovna a každej si jí považoval, protože ji bavilo zaučovat zelenáče.“

„To já jsem byl panic do – no dlouho,“ trapně se přiznal Bertrám.

„Byl jsem od páté třídy zamilovaný do kamarádky mojí sestřenice. Jako brejlovec jsem nebyl zrovna k nakousnutí, ale protože jsem obě doučoval po škole klavír, tak jsem k ní mohl i přisednout.“

Bertrám se vrátil do onoho jarního odpoledne, kdy déšť vyťukával do zamlžených oken svou nesrozumitelnou morseovku. Rozjařené dívky Bertráma poňoukaly. Nikdy mu nebylo jasné, čemu se pořád hihňají.

Ve třech vypili do dna karafu likéru a pohřbili celou doučovací hodinu.

Bertrám upustil nádobu na podlahu, aby měl výmluvu pro její prázdný obsah. Všichni honem odstraňovali střepy. Cítili, jak se jim rozpalují tváře a vlhnou dlaně.

Navzájem se letmo dotýkali. Bylo to poprvé, co ho políbila dívka, o které si myslel, že je nedostupná.

„No to bude mít otec opravdu radost!“ zahřměla ve dveřích matka, která se nečekaně vrátila z odpoledního karetního sezení.

Bertrám by si v tu chvíli přál být jakýmkoliv kusem nábytku.

„Dobrý d-den, tetičko!“ zapípala Beáta a obě si rychle rovnaly faldy.

Nejhorší bylo to ticho a matčin špičatý pohled.

Do války chyběly ještě dva roky. O prázdninách se Veronika odstěhovala s rodinou do zámoří.

Internátní kolej mu pak dokonale doplnila vzdělání v oblasti dobývání studentek. Hlavně že mohl být daleko z dosahu své asketické matky.

„Také jsi chodil na čaje?“

„Cože – jaký čaje?“ Max líně zaznamenal jen útržek otázky.

„Odpolední taneční čaje, na kolonádě. Hrála tam posádková kapela. Tam jsem ji spatřil poprvé,“ zasnil se Bertrám. „Tancovala s jedním hejskem, kterému visela cigareta v koutku, jako filmovému herci.“

„To byl náš Kamil!“ Max zjevně ožil.

„Ty jsi ji znal?“ Bertrám nemohl uvěřit takové náhodě a málem by vyskočil ze sporého tepla přikrývky.

„Všichni znali Marian,“ pokračoval Max a znovu se ujišťoval, že ten kus látky, který už byl nasáklý víc jeho vlastním potem než původně používanou vůní levandule, je pořád na svém místě.

„S nikým jiným nechtěla tančit než s mým bráchou. Taky jsem to zkoušel, ale valčík umím jenom doprava. Pojď, postav se!“

„Co blázníš!“ bránil se Bertrám.

Max se nevzdával a dál tahal slepce za ruku, dokud se také nepostavil.

„Takhle jsem ji držel,“ uchopil Bertráma.

„Ty seš jako Marian. Raz, dva, tři. Raz, dva, tři!“

Klaunský tanec připomínal dva mývaly na rozhoupaném sudu.

Motali se kolem sebe a smáli se jako děti.

„Škoda že k tomu nemůžeš rovnou zahrát. Nemáme žádnej rytmus. Ani nevím, na jakej šlágr se kroutíme?“

Bertrám přidržel volnou rukou harmoničku na rtech a spustil valčík Na krásném modrém Dunaji.

Konečně zahřátí usedli zpět na teletinu a rychle se přikryli.

„Hádám, že tak za hodinu bude svítat, a bude to poprvé, co o tom vlastně nebudu vědět,“ povzdechnul si Bertrám. „Myslíš, že nám to jednou někdo uvěří?“

„Těžko. Jsou věci, u kterejch by člověk ani nechtěl bejt.“ Max si vybavil právě takovou scénu, kterou dovede aranžovat jenom válka.

Asi před rokem byl stejně unavený podzim a docházely síly. Viděl před sebou to slabě osvětlené stavení v nitru obklíčeného území.

Byli jenom tři, ale dohromady tvořili známou partičku průšvihářů. Otřelí mazáci a po létech služby určitě adepti na medaili za přežití.

Mimo Maxe to byl dvoumetrový André, který i přes svoji vyčouhlou postavu vážil ze všech nejméně. Vypadal, že buď nikdy nejedl, anebo že spaluje jako lodní diesel. Velitelé si mysleli, že když je tak veliký, může k plné polní nosit i lehký kulomet. André nikdy nereptal a jednou po nekonečném pochodu, když konečně zaveleli pohov – volno a všichni uštvaní padli k zemi, opatrně opřel kulomet o patník a do ticha vážně prohodil: „Kurva, já bych šoustal jako lev!“

Bobo byl řezník, syn řezníka, který byl také synem z rodu řezníků. Původně si myslel, že bude v kuchyni a bourat postřelená zvířata, ale jeho nekonečný apetit nebyl vyslyšen. Musel s ostatními do první lajny. Bobo byl u odvodu jako bečka. Teď byl samá šlacha.

V dálce slabě svítilo jediné okno jinak dost rozlehlého statku.

Max opatrně nahlédl do světnice. Kolem židle bez opěradla, na které bledě svítila petrolejka, seděly dvě dívky a jedna stařena. Mlčky krájely prošlé brambory na úhledné kostečky, které pak házely do velkého lavoru s vodou.

K Maxovi se přidali oba kumpáni a všichni tři vyhladovělými pohledy mlsně svlékali obě dívky.

„Ta malá s těma velkejma je moje,“ zašeptal čahoun a Bobovi to bylo jedno, protože nevnímal nic než vlastní touhu mít po tolika měsících jakoukoliv, jenom ne tu bábu.

Celá ta příhoda Maxe pronásledovala, kdykoliv nemohl usnout.

Znovu viděl ty vytřeštěné pohledy, když se všichni protlačili dveřmi do poloslepé místnosti a rozjařeně navazovali s děvčaty kontakt.

Stařena nečekaně vyskočila a vrhla se na nejblíže stojícího vetřelce. Něco nesrozumitelného vykřikovala a mávala nožem na všechny strany. To neměla dělat, zvláště ne na Boba. Ten jenom zařval, aby babku vyděsil, a uhodil ji plochou dlaní přes zadek.

„Kuš, babo! Tebe nikdo nechce. Seš samý kosti!“

Ostatní se smáli, zatímco obě dívky pevně objímaly jedna druhou, jako by si řekly, že takhle budou méně dosažitelné.

Vyděšené stařeně vypadl nůž z ruky a zasekl se do židle. Dosedla tupě na podlahu. Byla v šoku a strnule hleděla na cizí vojáky, jak se snaží ty dvě od sebe odtrhnout.

Dívky tiše vzlykaly a očima prosily vetřelce, aby jejich zaslepenost nezašla příliš daleko.

Max odebral dívkám nože, které jim bezvládně visely v dlaních, a hodil je do lavoru. Voda vysoko vyšplíchla a stříkla Maxovi do tváře. Jako by ho ta voda probrala, uvědomil si celou tu bizarní situaci, ale věděl, že už ničemu nezabrání. Zalovil v lavoru a pustil se do syrové brambory.

Bůh zase dovolil, aby se pomíjivá chvilka jednoho stala celoživotní tragédií druhého.

Na živu zůstali jenom Max a Bobo, kterého poslali domů s polovinou pravé ruky. Čahoun André usnul při jedné noční hlídce. Pak spolknul poslední zbytky vzduchu, když ho protivníci přidrželi pod jeho vlastní dekou.

Max si přitáhl přikrývku ke krku a všiml si jedné pecky na Bertrámově výložce. Pak ho napadlo, jak je vlastně možné, že se synáček fabrikanta neohřívá se sobě rovnými v bezpečí důstojnického klubu?

„Ty máš celou válku jenom jednu pecku?“ V Maxově polohlase se ozval stín jízlivosti. „Já jsem si žádnou nevysloužil, protože mimo toho, že mě ještě nikdo nezabil, tak žádný jiný zásluhy nemám.“

„Otec byl vždycky veliký vlastenec.“ Bertrám cítil, že dluží vysvětlení.

„Byl hrdý, že má syna, který na poli cti a slávy udělá určitě větší službu vlasti než bezbřehým filosofováním a psaním pamfletů. Když mě odvedli, tak mi gratuloval. Pyšně prohlašoval, že opravdový voják si nosí v torně maršálskou hůl. Kupodivu matka zradila své zvyky přísné guvernantky a plakala.

Jeden desátník si na mě v přijímači brousil zuby. Asi byl na chlapce s brýlemi. Jenomže mu jiný desátník ze žárlivosti ve spaní uřízl ucho.

Brzo se přišlo na to, že nejsem k ničemu. Žádné vlastenecké zapálení, drzé řeči, a k tomu krátkozraký. Žádné hrdinství se tam nekonalo, takže jsem pořád s tou jednou peckou a bez medaile.“

„A co taťka? Proč se za tebe nepřimluvil, když na to má?“

„Otec je zlomený, že mu zabrali fabriku. Jsou s matinkou v zátiší na venkově. Určitě si nedělají starosti, která strana jim to pak všechno nahradí.“

„Já už bych jim nic nevracel. Cpou si kapsy a hýčkaj takovýhle drzý jedináčky, který všechno rozfofrujou s děvkama.“ Maxe pohltila sociální slina. Dostal najednou na Bertráma bůhví proč vztek. „Nevím, proč se tady zahazuješ?“ obořil se na Bertráma. „Nikdy nic nepochopíš. Vyzkoušej mě z chemickejch vzorců. Je to celý na hovno!“

„Já se ale nechci vracet. Už slyším ty žvásty, plné falešné lítosti. Nejsem ten správný model zákonného dědice.“

„To říkáš teď, ale jestli přežijem, tak z tebe bude stejnej blbec jako všichni ostatní a ze mě odklízeč tohohle svinstva. Takoví jako ty, s vočima, nebo bez nich, si budou vždycky užívat, jako tihle krkavci.“

Pro Maxe byl návrat velká neznámá. Vrátil se do vzpomínek a jedna z nich ho zvala do klukovských let, kdy si prohlížel nádhernou, černou limuzínu značky Hispano-Suiza. Nablýskanou jako holínky císaře pána.

Záviděl tupě před sebe hledícímu šoférovi, že může ovládat takový technický skvost. Naškrobený šofér náhle vyskočil, jako by byl na péro.

S úklonou přidržel stupátko zadních dvířek, do kterých se skloněnou hlavou, aby se nepoškodilo aranžmá širokého klobouku, nastoupilo něco, o čem byl Max přesvědčený, že tohle stvořil Bůh jen na koukání.

„Nedostupný ženský by se měly zakázat,“ zamumlal a doufal, že usne. Opět si vzpomněl na maminku.

„Maxi! Kamile! Sehnala jsem vejce na obrovskou omeletu!“ volala ve dveřích, když se vracela ze služby.

„Hurá!“ Max se přistihl, že vykřikl nahlas.

„Co blázníš? Napřed mě urážíš a pak křičíš jako někde na zteči.“

Nad hlavami se jim zabydlela ranní mlha. Někde na jiném konci světa už dávno svítalo, ale zákopy mají vlastní orloj.

S ustupující nocí v chlapcích narůstala nervozita. Doposud je kryla noc, ale teď si budou muset najít jiné útočiště, které by jim prodloužilo pobyt ve společenství živých.

„Našel jsem ty brejle,“ zlomil Max stávající napětí.

„Ještě jsou celý. Málem jsme je zalehli.“

„K čemu mi teď budou?“ prohodil Bertrám zatrpkle.

„Máš v tom teleti sirky? Každej voják má mít pár sirek.“

Bertrám chvíli štrachal v ruksaku a pak vítězoslavně napřáhl pravici s několika sirkami. „K čemu to?“

„Nestarej se. Teď se napijem a pak ti zkusím vyrobit slepecký brejle.“ Vypili poslední kapky a Max opatrně položil zápalky vedle sebe na pažbu pušky, jako by je chtěl veřejně vystavit.

Škrtnul první zápalku o kus suché části uniformy a plamen přidržel u korkového kroužku na víčku čutory, dokud mu oheň neolíznul prsty.

To samé pak zopakoval s dalšími sirkami. Potom nanesl šedočernou špínu z ohořelého korku na skla brýlí.

„Nic světovýho, ale účel to splní. Takhle na sebe upozorníš, aby ti ustoupili z cesty, nebo tě aspoň někam nasměrovali.“ Snažil se trochu nešikovně nasadit Bertrámovi brýle na nos.

„Na skla moc nesahej, moh bys to setřít. Je to jenom vočouzený.“

„Jak myslíš, že se odsud dostaneme?“ Bertrám by už nejraději někam vykročil, ale vzápětí se opět rezignovaně posadil. Bylo mu jasné, že bez pomoci to nepůjde.

Stoupající mlha odkrývala válečnou scenérii s doutnajícími zbytky noční kanonády jako na kouzelníkově show. Hluboké jámy a trupy vojáků na ostnatých drátech a konečně i tu suchou jabloň nad zákopem.

„Pořád tam je! Všim jsem si ho včera, když jsem sem spad.“

Max se díval na jablko, které silou vůle překonalo všechny pohromy. „O čem to mluvíš?“ nechápal Bertrám. „Co je, kde?“

„Jabko – visí tam. Rovnou nad náma, a vypadá, že je pořád jedlý.“

„Pane jo. Jak je to možné, že je na živu?“ zažertoval Bertrám.

„Zkusím ho sundat.“ Max se natahoval přes okraj zákopu.

Chyběla mu skoro jedna lidská délka. Několikrát povyskočil a pak to vzdal. Vyšplhal se půlkou těla nad okraj zákopu, ale neuspěl.

„Pučím si tvojí flintu, snad na něj dosáhnu.“

Max několikrát bajonetem škrtnul o jablíčko, ale to se drželo suché nalomené větve jako přibité. Snažil se nabodnout kulatý cíl, jako by šlo o pouťovou disciplínu.

„Už to bude! Už jsem o něj brnknul. Ještě se jenom tro…!“

Osamělý výstřel rozpůlil načatou větu jako švihnutí šambriérou.

Maxovo tělo se svezlo zpět do jámy. Upustil pušku, která se zabodla vedle Bertráma. Jablíčko se dokutálelo k Bertrámově natažené dlani.

„Co je? Co to bylo?“ vykřikl Bertrám a sevřel jablko v dlani.

„Někdo nám to chce usnadnit,“ snažil se Max uklidnit vyděšeného Bertráma.

„Panáčkoval jsem tam jako jojo na niti. Koupit to úplně na konci by mě pěkně naštvalo, a naši mámu taky.“

„Musí o nás vědět. Kdo ví, kolik jich je?“

„Nejspíš ňákej zoufalec. Plížej se všude jako hladový vrány a rabujou.“

„Se mnou se nezdržuj, jsem k ničemu. Jen jdi. Budu zase dělat mrtvého.“

„Máš to jabko?“ přerušil Max kamarádovy pesimistické tlachy. „Tak mi půlku nech. Vysoukáme se a já tě budu krejt, kdyby se ten kretén ještě jedn…“

Max byl náhle zaskočen nečekanou tíhou něčeho, co na něho žuchlo jako pytel cementu. Snažil se setřást hromotluka s bajonetem v ruce.

Nepřítel se vrhnul střemhlav po Maxovi s pevným přesvědčením, že by válka nebyla dobojována, kdyby nezabil ještě tady ty dva.

Bertrám se vzmohl jen na zmatené výkřiky, zatímco Max neúspěšně zápasil s horou masa.

Podařilo se mu trefit jednou ranou nepřítele do břicha, ale měl co dělat, aby se ubránil bajonetu, kterým zuřivec švihal nebezpečně blízko Maxovy tváře.

V první chvíli ani necítil, že se mu vetřelcova zbraň ponořila mezi žebra a pak ještě hlouběji do levého stehna. Smrtelný strach v Maxovi zmobilizoval všechnu sílu. Odstrčil hromotluka ke stěně zákopu.

Vzápětí ho zradila rovnováha a uklouzl po blátě – vrahovi k nohám.

Rychle vstal a nečekaně svého rivala objal. Věděl, že mu cizí voják nebude rozumět, a tak zoufale křičel na Bertráma:

„Střílej! Máš tam pušku, tak střílej! Sem střílej – sem! Směrem ke mně, jak mě slyšíš!“

„Já nemůžu! Nevidím. Nic nevidím!“

„To nevadí. Sakra střílej, tímhle směrem. Já už ho neudržím. Stojí mezi náma! Tak dělej! Áááu!“

Max utržil další bodnou ránu a povolil zoufalé sevření ve chvíli, kdy se ozval ohlušující výstřel.

Max se konečně pohnul a s úlevou ze sebe shodil cizí, mrtvou váhu.

Spokojeně ujistil Bertráma, že se ta rána povedla na první dobrou. Pokusil se vstát. Levá noha selhala a na pravé se udržel jenom silou vůle. Tupou bolest mezi žebry zahřívala lepkavá rozlévající se krev.

„Jsi v pořádku?“ Bertrám už stál nad sedícím Maxem a bylo mu jasné, že v pořádku nic není. „Můžeš vstát?“

„Polezu napřed a pak tě vytáhnu.“ Ohmatával stěnu, zatímco se Max pokoušel zastavit krvácení darovaným šátkem. Bertrám mával směrem k Maxovi puškou.

„Opři se o ni. Až budu nahoře, tak mi ji podáš.“

Bertrámovi se konečně podařilo vyšplhat se na okraj zákopu. Lehl si na břicho, hlavou směrem do jámy.

„Jsem tady. Podej mi pušku a drž se pevně.“ Šmátral v prostoru tak dlouho, dokud nezachytil napřaženou zbraň. Byly to nekonečně dlouhé minuty. Max ztratil mnoho sil a rány bolestně krvácely. Konečně klečel vedle slepého Bertráma a tiše plakal.

Svět se dal do pohybu. Ženisté likvidovali miny a stříhali ostnatý drát.

Byly tu celé průvody uštvaných zajatců a také rudé slunce, které si dělalo nárok na místo nad zpustošeným bitevním polem.

„Někde tady určitě bude nějaký lazaret. Musíš vydržet. Jenom řekni, kudy?“ povzbuzoval Bertrám omdlévajícího Maxe.

Postavil si ho poslepu vedle těla, přikrčil se, naložil si ho na bedra jako kdysi strýc Josef střeleného kance a vydal se nejistou chůzí nazdařbůh.

„Nech mě tady a zkus se někam dostat,“ cedil Max mezi zuby.

Podzimní slunce nabíralo na síle a Bertrám měl pocit, že se k němu přibližují siluety. Netrpělivě si otřel začouzená skla.

„Já vidím!“ zajíkal se a pevněji stiskl Maxe oběma rukama.

„Já zase vidím!“ vracela nedaleká ozvěna Bertrámovu euforii. Přidal do kroku a pak už se svým radostí nadlehčeným břemenem běžel.

Dravec tentokrát nikam neletěl. Seděl na vrcholu telegrafního sloupu a čekal, až u toho jablka, které Bertrámovi vypadlo z kapsy, nikdo nebude. Přece nepřizná, že zobe všechno.

* * *

Čas se vracel do zajetých kolejí a lidé opět chodili zpříma.

„Vyprala jsem vám ten šátek,“ řekla tiše sestřička stojící vedle polního lůžka u probouzejícího se Maxe. Byla to Marian, kterou držel Bertrám pevně kolem pasu.

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .