Příběhy se šťastným koncem

Nezbedné kůzlátko

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.fragment.cz

www.albatrosmedia.cz

Mary Kelly

Příběhy se šťastným koncem – Nezbedné kůzlátko – e-kniha

Copyright © Fragment, 2015

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

8

Harry s napětím čekal, až se záchranáři vynoří nad okrajem útesu. Věděl, že tohle je nejsložitější část akce – vystoupat nahoru přes vyčnívající balvany a drolící se skálu. Co se stane, kdy kůzle vypadne z batohu? blesklo mu hlavou. Nebo jestli Mája uklouzne a kůzle se zřítí dolů?

Věděl, že jsou to zbytečné obavy. Koneckonců, záchranáři byli na podobné zásahy cvičení. Ale bylo to prostě strašně těžké, když jim nemohl nijak pomoct.

Ben s Nathanem usilovně pracovali a vytahovali lana nahoru, zatímco Helena ukazovala Paulovi a Máje nejsnadnější cestu.

Kozí máma popošla dopředu. Stála teď na samém okraji útesu, neustále mečela a švihala ocasem ze strany na stranu.

Konečně Harry opět zahlédl žluté přilby a pak spatřil Máju. „Podívejte!“ vykřikl Harry. „Už to kůzle vidím!“ Ze zeleného batohu vykukovala černá hlavička se zmateným výrazem v očích. Harry nemohl uvěřit, jak je kůzle maličké. Vypadalo nesmírně zranitelně.

Mečení kozy se změnilo. Očividně byla mnohem míň nervózní a daleko šťastnější. Začala netrpělivě pochodovat po útesu. Harry litoval, že ji nemůže zadržet, protože mu připadalo, že se pohybuje nebezpečně blízko okraje.

Překřížil prsty pro štěstí a modlil se, aby bylo kůzle v pořádku. Potom to uslyšel – tichoučké zamečení –, jak mládě volalo svoji mámu.

„To je dobré znamení, že?“ zeptal se Harry a podíval se na tetu Judy.

Judy se na něj usmála. „Určitě,“ odpověděla. „Nemůže být až tak vysílené, když se pořád pokouší volat maminku.“

Vzápětí se přes vrcholek útesu přehoupla Mája a hned za ní Paul. Opět stáli nohama pevně na zemi.

Helena k nim přistoupila, otevřela batoh a vytáhla kůzle ven. Harry měl chuť se rozběhnout a podívat se na něj, ale ovládl se, protože nechtěl, aby bylo kolem mláděte zbytečně moc lidí.

Z místa, kde stál, vypadalo kůzle strašlivě maličké a roztomilé, s nadýchanou srstí a dlouhýma nohama. Mělo černý obličejík a na tělíčku šedo-bílé skvrnky. Jak ho Helena držela v náruči, stále pronikavě mečelo. Kozí máma se držela v bezpečné vzdálenosti od záchranářů, ale oči měla upřené na kůzle.

Potom všichni ztichli a sledovali, jak ho Helena opatrně prohlíží.

„Je v pořádku?“ zeptal se Harry.

„Můžu s jistotou prohlásit, že je to kluk,“ řekla Helena. „A myslím, že mu jsou teprve tři čtyři dny. Podle mě vyvázl jen zázrakem. Nevím, jak dlouho by tam dokázal přežít. Jsem moc ráda, že jste ho s Judy zahlédli. A že jste se s námi tak rychle spojili.“

Dál jemně přejížděla kůzleti po tělíčku a po nohou a zjišťovala, jestli nemá něco zlomeného.

„Tak co, Heleno?“ zeptal se Charlie.

„Zdá se, že je v dobrém stavu,“ odpověděla Helena. „Zdravá kůže, jasné oči. Působí křehce a vysíleně, ale na druhou stranu, byl dlouho bez jídla. Podle mě je v pořádku, a tak si myslím, že nejlepší bude, když ho vrátíme jeho mamince.“

Pomalu vstala, a zatímco si tiskla kůzle k tělu, přistoupila k Judy. „Chceš to udělat?“ zeptala se. „Koneckonců, ty znáš stádo nejlíp.“

„Děkuju,“ vydechla Judy a rozzářeně se na ni podívala.

Natáhla ruce a opatrně od ní mládě převzala. „To je nádherný kluk,“ zašeptala okouzleně. Harry stál vedle ní a lehounce kůzle pohladil. Mělo roztomilý, jako uhel černý obličejík s krásnýma oranžovožlutýma očima, růžovým nosíkem a rozkošnýma vztyčenýma ouškama. Harry žasl, jak hebkou má srst. Jeho kopýtka působila ve srovnání se zbytkem těla obrovská, jako by do nich ještě muselo dorůst.

„Vůbec si nedovedu představit, jak se tam dostal, když je tak maličký,“ poznamenala Judy.

„Kůzlata začnou chodit velice brzy po narození,“ vysvětlila Helena. „A jsou rození lezci. Ale podle mě je to její první potomek. Kvůli své nezkušenosti si neuvědomila, že kůzle tenhle příkrý sráz nezvládne.“

„Určitě se z toho poučí,“ podotkl Nathan. „Celou noc se o něj strachovala, a tak bych řekl, že je to moc dobrá máma.“

„Proč tam vůbec lezla?“ zeptal se Harry.

„Zřejmě za nějakou šťavnatou trávou,“ rozesmál se Charlie. „Kozy udělají kvůli jídlu cokoli. Dokonce zlézají skoro svislé stěny útesů!“

Kůzle tiše zamečelo, jako by souhlasilo, a všichni se na něj podívali. „Je strašně roztomilé, že jo?“ vyhrkl Harry. Napadlo ho, jak je úžasné, že se mu podařilo sešplhat po útesu už pár dní po narození.

„Je roztomilé,“ přisvědčila teta Judy. „Ale bohužel, i když ze všeho nejradši bych si ho dál chovala, musím ho vrátit mamince.“

Judy došla ke koze, jemně položila kůzle na zem a o krok couvla.

Všichni na okamžik zatajili dech a modlili se, aby ho maminka přijala zpátky. Harry věděl, že samice někdy své děti odmítnou, když s nimi nejsou delší dobu v kontaktu. Ale kůzle zamečelo, okamžitě začalo hledat máminy struky a začalo hladově sát mléko. Koza se ohlédla, přitulila se k němu a pak zůstala nehnutě stát.

Harry pohlédl na tetu Judy a všiml si, že má slzy v očích. Když Judy zachytila jeho pohled, usmáli se na sebe.

„Měli bychom mu dát jméno,“ řekl Harry. „Po tom, co prožil, si ho zaslouží.“

„Co třeba Skalák?“ navrhl Paul.

Helena ho šťouchla loktem. „To je dost hloupý vtip,“ prohlásila.

„A co Flíček?“ řekla Judy při pohledu na černé skvrnky na jeho čumáčku.

„To je ideální jméno,“ souhlasil Charlie, zatímco pozoroval kozu s kůzletem.

Harrymu blesklo hlavou, že tenhle okamžik nikdy nezapomene. Vtom Flíček o krok odstoupil od maminky, podíval se na ně a zacukal růžovým nosíkem. Pak, jako by ukojil svou zvědavost, se vrátil k důležitému úkolu – dosytosti se napít mateřského mléka.

9

„No, měli bychom se sbalit,“ prohlásil Ben a tým záchranářů začal sbírat náčiní, vytahovat kovové kolíky a pečlivě smotávat lana, která ukládali do obrovských batohů.

„Až se vrátíme na základnu, důkladně je prohlédneme,“ vysvětlil Charlie, „abychom se ujistili, že nejsou poškozená.“

Harry se otočil, aby se podíval na Flíčka, který stále sál mléko a spokojeně přitom vrtěl ocáskem.

„Škoda, že nemám fotoaparát,“ povzdychl si Harry, „Mohl bych Flíčka vyfotit a ukázat ho mámě.“

„Můžeme přece použít mobil,“ řekla teta Judy, vytáhla z kapsy telefon a kůzle vyfotila. „Podívej se.“

Harry jí nakoukl přes rameno. „Nádhera!“ zazubil se. „Jen mu skoro není vidět čumáček. Musíme ho vyfotit ještě jednou, až přestane pít.“

„Myslím, že na to si budeme muset počkat,“ rozesmála se teta Judy. „Ten chudáček má obrovský hlad.“

„My ho tu necháme?“ zeptal se Harry.

„Za pár dní se sem každopádně vrátím a oba zkontroluju, abych se ujistila, že jsou v pořádku,“ odpověděla teta Judy. „Ale myslím si, že se není čeho bát.“

Harry a teta Judy zamířili spolu s týmem záchranářů k jejich autu, které parkovalo nedaleko na pobřežní cestě. „Myslím, že Flíček s maminkou budou v pohodě,“ poznamenal Charlie, když nakládali do auta záchranářské vybavení. „Ale kdyby se objevily nějaké problémy, víš, že mi můžeš kdykoli zavolat.“

„Díky,“ řekla Judy a usmála se na něj. „Nechcete se zastavit u nás na farmě? Ráno jsem upekla dort, čistě pro případ, že bychom měli co slavit.“

„To by bylo fajn,“ ozval se Paul. „Myslím, že šálek čaje by nám všem přišel vhod.“

„V autě máme ještě trochu místa,“ dodal Charlie. „Harry, nechtěl bys jet s námi?“

„Fakt můžu?“ vyhrkl Harry a rozzářeně se usmál. „To by bylo super. Teda jestli mi to teta Judy dovolí…“

„Samozřejmě, že ano,“ řekla teta. „Uvidíme se na farmě.“

Zatímco teta Judy šla zpátky domů po pěšině na útesech, Harry se vyšplhal do auta. Charlie se uvelebil za volantem, vedle Heleny, a zbylí záchranáři se namačkali dozadu. Když se rozjeli, Harry se napjatě koukal z okna, protože chtěl ještě naposledy spatřit Flíčka s maminkou.

Těsně předtím, než vjeli do zatáčky, kůzle zahlédl. Flíček se konečně najedl a vesele poskakoval za maminkou, která ho vedla ke stádu. Hnědá srst kozy se brzy ztratila mezi keři a kameny, ale Flíček byl pořád vidět. Bílé skvrnky na jeho srsti jasně zářily na pozadí šedivých skal. Kůzle poskočilo, potom následovalo maminku do vysoké trávy a nakonec zmizelo z dohledu.

Harry se dál díval ven, jestli se koza s kůzletem znovu neobjeví, ale splynuli s krajinou. „Měj se, Flíčku!“ zavolal. Věděl, že by mu kozy nerozuměly, ale připadalo mu neslušné odejít bez rozloučení. Když se otočil, všiml si, že se Paul dívá stejným směrem jako on. „Je mi trochu líto, že už je nevidím,“ přiznal Harry.

„Já vím,“ prohodil Paul. „Ale můžeš je znovu navštívit. A bude to skvělá historka k vyprávění!“

„To je fakt!“ zajásal Harry. „Už se nemůžu dočkat, až o tom povím mámě. Jen mě mrzí, že jsem to nebyl já, kdo se spustil po laně z útesu a zachránil to kůzle. Myslím, že jsem změnil názor. Už nechci být farmářem, ale záchranářem zvířat. To by bylo úžasné.“

Paul se rozesmál. „Myslím, že budeš skvělý záchranář,“ prohlásil.

„Jak jste se vlastně k téhle práci dostal?“ zeptal se Harry.

„No,“ spustil Paul. „Začal jsem pracovat jako dobrovolník v jedné ze záchranných stanic a pak mě to tak nadchlo, že jsem se přihlásil, když hledali zaměstnance na plný úvazek. A líbilo se mi tam – starat se v centru o zvířata, pomáhat léčit ta, která jsme mohli vypustit zpátky do přírody. Potom jsem se začal zajímat o zákony na ochranu zvířat a rozhodl jsem se učit lidi, jak mají pečovat o svá zvířata doma, a tak jsem se časem přihlásil do specializovaného výcvikového kurzu.“

„Páni!“ vydechla Harry obdivně. „Určitě musíte mít spoustu zkušeností. Je to těžká práce?“

„Je,“ přisvědčil Paul. „ale vzrušující. Nikdy nevíš, co tě ten den čeká. Někdy vyřizuju stížnosti na majitele, kteří svá zvířata zanedbávají, nebo školím lidi, jak se mají o zvířata starat. A jindy mě čekají dramatické záchrany zvířat – kočky na stromech, zatoulaní pejskové… Jednou jsme dokonce museli zachraňovat veverku, která uvízla v okapové rouře! Netuším, jak se jí podařilo dostat tak vysoko. Ale nejradši mám takové chvíle, jako byla ta dnešní. Pokaždé doufáš, že všechno dobře dopadne, a bez ohledu na to, kolik zvířat zachráníš, je to vždycky báječný pocit.“

„Taky bych moc rád zachraňoval zvířata,“ přiznal Harry.

„No, už jsem si všiml, že se o zvířata hodně zajímáš,“ řekl Paul. „Když budeš pomáhat strýčkovi na farmě, získáš hodně zkušeností. A až budeš o pár let starší, můžeš pracovat na záchranné stanici jako dobrovolník.“

„To by bylo skvělé,“ zajásal Harry.

„Slyším, jak z Paula taháš rozumy,“ r

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .