Trhlina v čase

Nová Zimní pohádka

Jeanette Wintersonová

Přeložila Veronika Volhejnová

First published as THE GAP OF TIME: THE WINTER’S TALE RETOLD

by Hogarth

Copyright © Jeanette Winterson 2015

Translation © Veronika Volhejnová, 2015

ISBN 978-80-7252-602-4

Věnováno Ruth Rendellové

(1930–2015)

Po padesátce zjistíme s překvapením a pocitem

sebevražedného rozhřešení,

že to, oč jsme neúspěšně usilovali,

se nikdy nemohlo stát –

a musí se to provést lépe.

Robert Lowell: „Sheridanovi“

ORIGINÁL

Místo: Hra začíná na Sicílii – jednom z mnoha ostrovů Shakespearových fantazií.

Čas: Smyšlený.

Příběh: Polixenes, král Bohemie, strávil devět měsíců na návštěvě u svého přítele z dětství Leonta, sicilského krále. Nyní se chce vrátit domů. Leontes se pokusí ho přesvědčit, aby neodjížděl, ale neuspěje.

Teprve po zásahu Leontovy těhotné manželky Hermiony Polixenes souhlasí, že se ještě nějakou dobu zdrží.

Leontes je ovšem přesvědčen, že Polixenes a Hermiona spolu mají poměr a že dítě, které má manželka brzo porodit, je Polixenovo.

Povolá svého sluhu Camilla a přikáže mu, aby Polixena otrávil. Camillo však místo toho hosta varuje, že ho Leontes má v úmyslu zavraždit. Polixenes uprchne a Camilla vezme s sebou.

Jeho útěk Leonta rozzuří, a proto okamžitě veřejně obviní svou manželku z nevěry. Uvrhne ji do vězení – přes protesty celého dvora, zvláště šlechtičny Pauliny, jediné osoby, která má dost statečnosti, aby se vládci postavila.

Leontes zuří, protože jeho šíleným, hnusnýmobviněním proti Hermioně nikdo nevěří, a aby nebyl označen zatyrana, vyšle poselstvo do Delf, aby se poradilo s orákulem. Hermiona mezitím porodí dceru. Leontes dítě prohlásí za parchanta a rozhodne, že má být usmrceno.

Paulina donese Leontovi novorozeně ukázat v naději, že pohled na ně zmírní jeho vztek. Ten ale místo toho vyhrožuje, že dítěti vyrazí mozek z hlavy. Paulina se ovšem nedá zastrašit a Leontes nakonec souhlasí s tím, aby bylo odloženo na nějakém odlehlém místě a ponecháno svému osudu. Vykonat to má Paulinin manžel Antigonus.

Zatímco je Antigonus pryč, Leontes Hermionu veřejně soudí a potupí ji před celým dvorem. Čím víc ji ponižuje, tím důstojněji a vyrovnaněji se jeho manželka chová a šílená obvinění důsledně popírá.

Uprostřed této soudní frašky se vrátí poselstvo z Delf. Orákulum odpovědělo, že Leontes je žárlivý tyran, že Hermiona, Polixenes i novorozeně jsou nevinní a že král nebude mít dědice, dokud se ztracené dítě nenajde.

Leontes zuří a prohlásí věštbu za lež . V té chvíli přiběhne posel se zprávou, že malý Mamilius , jeho jediný syn, zemřel.

Hermiona se zhroutí. Leontes se kaje. Je však už pozdě: královna je mrtvá.

Místo: Bohemia neboli Čechy. Dnes je toto území součástí České republiky, u moře ale nikdy neleželo.

Příběh: Antigonus zanechá malou Perditu na pobřeží Bohemie spolu s penězi a několika předměty svědčícími o jejím původu a pokusí se dostat pryč před blížící se bouří. Jeho loď však ztroskotá a Antigonus sám je zabit. K jeho konci se vztahuje nejproslulejší scénická poznámka světa: Prchne pronásledován medvědem.

Perditu najde chudý pastýř a jeho nepříliš chytrý syn Kašpar. Slitují se nad holčičkou a přijmou ji za svou.

Místní šejdíř Autolykus vidí všechno, neudělá však nic (až na nějakou tu vybranou kapsu).

Čas: O šestnáct let později.

Princ Florizel, Polixenův syn, se zamiloval do Perdity. Domnívá se, že je dcerou pastýře.

Scénou je v tomto případě radostná slavnost stříže; náš pastýř a jeho syn Kašpar značně zbohatli díky penězům nalezeným u Perdity.

Florizel předstírá, že je obyčejný mladík, ne bohatý princ. Z náhlého popudu nabídne Perditě sňatek – a požádá dva starší cizince, aby byli svědky jeho slibu.

Cizinci jsou ovšem ve skutečnosti jeho otec a Camillo v přestrojení.

Zatímco Florizel a Perdita si vyznávají lásku, šejdíř Autolykus řádí na slavnosti – vymýšlí si, vede zábavné řeči a přitom okrádá, koho může.

Je to nejsympatičtější Shakespearův padouch – vtipný, rtuťovitý a houževnatý. A navíc se proti veškerému očekávání postará o šťastný konec…

Kašpar se baví se svými přítelkyněmi Mopsou a Dorkou a pastýř všem blahopřeje. V té chvíli Polixenes odhalí své přestrojení a hrozí všem smrtí.

Pak přikáže Florizelovi, že se s Perditou už nikdy nesmí setkat, a vztekle odejde. Camillo si uvědomí, že se mu naskytla šance vrátit se domů. Nabídne milencům, že je doprovodí na Sicílii. Oba souhlasí a prchnou.

Následují je i pastýř, Kašpar a Autolykus.

Místo: Sicílie.

Čas: Událostmi nabitá současnost.

Příběh: Florizel s Perditou přijíždějí ke dvoru. Leontes se do dívky zpočátku zamiluje, pak ale dorazí pastýř a Kašpar s důkazy nalezenými kdysi u Perdity a ukáže se, že dívka je Leontova dcera.

Polixenes, pronásledující uprchlíky, se usmíří jak s Leontem, tak s Florizelem. A to už je konec na dohled. Paulina pozve všechny do svého paláce podívat se na sochu Hermiony. Dílo se královně tak podobá, že ji Leontes chce políbit, Paulina mu to ale zakáže a místo toho mu nabídne, že sochu přiměje, aby sestoupila z podstavce.

Konec hry bez vysvětlení, varování nebo psychologického výkladu vrhá všechny postavy do nového života. Jak s ním naloží, to už mizí v „trhlině času“.

COVERVERZE

JEDNA

Promáčená luna

Dnes jsem zažil něco hrozně zvláštního.

Byl jsem na cestě domů, noc byla horká a dusná, jak je tady v tuhle roční dobu obvyklé – kůže se člověku pořád leskne a košile mu vlastně nikdy neuschne. Hrál jsem na klavír v tom baru, kde obvykle hraju, a nikomu se nechtělo domů, takže jsem se vracel později, než by mi bylo milé. Syn mi slíbil, že pro mě přijede autem, ale neobjevil se.

Byl jsem na cestě domů, mohly být tak dvě ráno, a v ruce jsem zahříval lahev studeného piva. Já vím, že na ulici se pít nemá, ale co – po devítihodinové šichtě na to má člověk nárok. Když je v baru klid, nalévám panáky, když je rušněji, hraju na piano. Lidi pijí víc, když je v baru živá muzika – to je dokázaný fakt.

Byl jsem tedy na cestě domů, když se počasí z vteřiny na vteřinu zlomilo a spustil se ledový déšť – ne, on to byl opravdu led, kroupy velké jako golfové míčky a tvrdé jako ze smotaných gumiček. Ulice v sobě zadržovala horko nastřádané za celý den, týden, měsíc, za celé roční období. Když kroupa dopadla na zem, byl efekt asi takový, jako by někdo házel ledové kostky do friťáku. Budilo to dojem, že se povětří žene od země a ne z nebe. Kličkoval jsem jako mezi šrapnely, od jednoho vchodu k druhému, a v syčící páře jsem si ani neviděl na nohy. Na schodech kostela jsem se z bublající pěny na minutku dvě dostal. Byl jsem úplně promáčený. Bankovky v kapse se mi slepily dohromady, vlasy se připlácly k lebce. Otřel jsem si z očí déšť. Dešťové slzy. Moje manželka je už rok po smrti. Ne, schovávat se nemá cenu. To už můžu jít domů rovnou.

Vzal jsem to tedy zkratkou. Nechodím tamtudy rád kvůli babyboxu.

Nemocnice ho zařídila před rokem. Den za dnem jsem pozoroval, jak ho stavějí, když jsem tam chodil navštěvovat svou ženu. Sledoval jsem, jak nalévali beton do bednění, jak do něj instalovali kovovou schránku, osadili dvířka, napojili vytápění, světlo a alarm. Jeden ze zedníků to odmítal dělat, tvrdil, že to není správné; nejspíš tím myslel nemorální. Znamení doby. Jenže v naší době je těch znamení tolik, že kdybychom si je měli všechna vyložit, zemřeli bychom na zlomené srdce.

Schránka je teplá a bezpečná. Když je dítě uvnitř a  dveře se zavřou, v nemocnici se rozezvoní zvonek a netrvá dlouho, než se objeví sestra – jen tak dlouho, aby matka stihla odejít. Od schránky je to na roh kousek. A  matka je tatam.

Jednou jsem byl u toho, když se to stalo. Běžel jsem za tou ženou. Zavolal jsem: „Paní!“ Obrátila se. Podívala se na mě. Nastala vteřina – taková ta vteřina, která obsahuje celý svět – a pak se vteřinová ručička pohnula a ona byla pryč.

Vrátil jsem se zpátky ke schránce. Byla prázdná. Pár dní nato moje manželka umřela. Takže tamtudy nechodím.

Babyboxy mají svou historii. Ostatně co ji nemá? Člověk se domnívá, že žije v přítomnosti, jenže minulost má pořád těsně za patami jako stín.

Něco jsem si o  tom zjistil. V Evropě zavedli babyboxy už někdy ve středověku. Byla to zvláštní okénka ve fortně kláštera, kam se dalo vložit dítě a doufat, že Bůh se o ně postará.

Nebo se takové novorozeně mohlo nechat zabalené v lese, aby ho vychovali psi a vlci. Nedostalo jméno, ale aspoň šanci započít vlastní příběh.

Kolem mě se splašeně přežene auto. Voda ze škarpy mě zalije, jako bych nebyl už tak dost mokrý. Idiot. Auto zastaví – je to můj syn Casp. Nasednu. Podá mi ručník a já si otřu obličej. Jsem mu vděčný, že přijel, protože se najednou cítím strašně unavený.

Kus jedeme a posloucháme rádio. Mluví se tam o tomhle šíleném počasí. Superúplněk. Obří vlny na moři, řeka se vylévá z břehů. Necestujte. Nevycházejte. Žádný hurikán Katrina, ale na velké procházky to taky není. Autům zaparkovaným po stranách ulice už teď sahá voda do poloviny kol.

A pak to uvidíme.

Černé BMW X6, nabourané čelně do zdi. Oboje přední dveře má otevřené a do kufru je napasovaná nějaká malá stará šunka. Na zemi leží chlap a dva ranaři v kapucích se ho pokoušejí zadupat do země. Můj syn se opře o klakson, zatočí přímo k nim a řve: „KURVA, NECHTE HO, KURVA!“ Jeden z těch dvou po nás střelí a trefí se do přední pneumatiky, takže dostaneme smyk. Casp strhne volant a auto narazí do obrubníku. Ti dva skočí do bavoráku, kupodivu nastartují a vyrazí. BMW se dře o zeď, šunku to odhodí přes ulici. Ten zmlácený chlap leží na zemi. Na sobě má kvalitní oblek. Může mu být tak šedesát. Krvácí. Krev mu stéká po obličeji a smývá ji déšť. Něco ze sebe vypraví. Kleknu si k němu. Oči má otevřené. Ale je mrtvý.

Můj syn se na mě podívá – jsem přece jeho otec –, co budeme dělat? Pak uslyšíme někde ječet sirény, v dálce, jako na jiné planetě.

„Nesahej na něj,“ varuju ho. „Vycouvej.“

„Měli bysme počkat na policajty.“

Zavrtím hlavou.

Poskakujeme pomalu na prázdné pneumatice za roh, směrem k nemocnici. Z garáže záchranky vyjíždí houkající sanitka.

„Musím vyměnit to kolo.“

„Zajeď na parkoviště ke špitálu.“

„Měli bysme poldům říct, co jsme viděli.“

„Je po něm.“

Syn zastaví a jde si pro nářadí, aby vyměnil kolo. Chvíli jen sedím, strnulý a mokrý, na promáčeném sedadle. Oknem sem dopadá záře z nemocnice. Jak já ten špitál nenávidím. Takhle jsem tu seděl v autě tenkrát, když moje žena umřela. Uplynul celý den a pak byla noc, a nic se nezměnilo, protože se změnilo všechno.

Vystoupím z vozu. Syn ho zvedne na hever a společnými silami sundáme kolo. Rezervu už vytáhl z kufru. Sáhnu do rozervané pneumatiky a vylovím kulku. Něco takového vážně nemůžeme potřebovat. Odnesu ji ke kraji chodníku a hodím ji do kanálu.

A v té chvíli si toho všimnu. Toho světla.

Babybox svítí.

Nevím proč, ale cítím, že všechno spolu nějak souvisí – ten bavorák, ta rachotina, ten mrtvý, to miminko.

Protože tam leží miminko.

Blížím se k babyboxu jako ve zpomaleném filmu. Dítě spí a cucá si palec. Nikdo ještě nepřišel. Proč nikdo nepřišel?

Uvědomím si, aniž si to vlastně uvědomím, že mám pořád ještě v ruce montpáku. Pohnu se, aniž se vlastně pohnu, a vypáčím dveře . Je to snadné. Vezmu holčičku do náruče, a je lehká jako světlo luny.

Stůj při mně; černá noc je blíž a blíž;

temnota sílí, chraň mě, Pane můj;

když všechna útěcha a pomoc prchla již,

bezmocných spáso, Pane, při mně stůj.

Dnes ráno je v kostele spousta lidí, můžou nás být dobré dva tisíce. Záplavy nikomu nezabránily přijít. Farář pronese: „Lásku neuhasí ani velké vody a řeky ji nezaplaví.“

Verš z Písně písní. Zpíváme o tom, co známe.

Církev Božího vykoupení začala jako chatrč, rozrostla se v dům a nakonec v menší město. Většinou černé. Pár bělochů. Pro bělochy je těžší věřit, že se dá v něco věřit. Zaseknou se na konkrétnostech – třeba na sedmi dnech stvoření nebo na představě vzkříšení. Já si s ničím z toho hlavu nelámu. Jestli Bůh není, tak na tom po smrti hůř nebudu. Budu prostě jen mrtvý. A jestli Bůh je… ano, já vím, co chcete říct. Kde tedy je, ten Bůh?

Nevím, kde je Bůh, ale soudím, že Bůh ví, kde jsem já. Vyvinul první globální appku na světě. Najdi Pase.

To jsem já. Pas.

Žiju si nenápadně se svým synem Caspem. Tomu je dvacet. Narodil se tady. Jeho matka pocházela z Kanady a její rodiče z Indie. Já jsem sem nejspíš dorazil na otrokářské lodi – no dobře, já ne, ale moje DNA, která v sobě pořád ještě měla vepsanou Afriku. Místo, kde teď žijeme, se jmenuje New Bohemia a kdysi to bývalo francouzské území. Plantáže třtiny, rozlehlá koloniální sídla, krása a hrůza pěkně v jednom chumlu. Kovová sloupková zábradlí, která tak milují turisti. Domky z osmnáctého století natřené nažluto, narůžovo nebo namodro. Dřevěné štíty obchodů hledící do ulice velikými výlohami. Temné uličky, odkud vedou dveře k dámám pro potěšení.

A pak je tu řeka. Tak široká , jak široká bývala budoucnost. A  hudba – vždycky tu někde zpívá nějaká žena, vždycky někde stařík hraje na bendžo. Nebo to jsou jen rumba koule, jimiž potřásá ta dívka u pokladny. Housle, které vám připomenou matku. Nebo melodie, jež ve vás vyvolá touhu zapomenout. Co je ostatně vzpomínka jiného než bolestný spor s minulostí?

Někde jsem četl, že tělo projde každých sedm let kompletní obměnou. Do poslední buňky. Dokonce i kosti se přestavují jako korál. Proč si tedy pamatujeme něco, co by mělo být dávno totam? K čemu je dobré vědět o každé jizvě a každém ponížení? Miluju tě. Chybíš mi. Jsi mrtvá.

„Pasi? Pasi?“ Farář. Ne, díky, nic mi není. Ano, to tedy byla noc. Boží soud nad miliony lidských zločinů. Věří tomu farář? Ne, nevěří. Věří v globální oteplování. Bůh nás nepotřebuje trestat. To zvládneme sami. Proto potřebujeme odpuštění. Lidské bytosti neumějí odpouštět. Odpuštění je něco jako tygr – je zdokumentované a prokazatelně existuje, málokdo z nás ho ale viděl zblízka ve volné přírodě nebo poznal, co je zač.

Nedokážu si odpustit, co jsem udělal…

Jednou v noci, v hluboké noci – ono se tomu tak neříká pro nic za nic – jsem svou manželku na nemocniční posteli zadusil. Byla křehká. Já jsem silný. Byla na kyslíku. Odstranil jsem jí z tváře náustek, zacpal jsem jí rukou nos a ústa a modlil se k Ježíši, aby přišel a vzal si ji. Udělal to.

Monitor pípal a já jsem věděl, že za chvilku někdo přiběhne. Bylo mi jedno, co se se mnou stane. Jenže nikdo nepřišel. Musel jsem jít a někoho přivést – příliš málo sester mělo na starosti příliš mnoho pacientů. Nemohli vědět určitě, čí to byla vina – i když jsem si prakticky jistý, že podezírali mě. Přikryli jsme mou ženu prostěradlem, a když konečně přišel doktor, zapsal respirační selhání.

Nelituju toho, ale nedokážu si to odpustit. Udělal jsem správnou věc, ale bylo to špatně.

„Udělal jste špatnou věc z dobrého důvodu,“ tvrdil farář. Jenže v tom se neshodneme. Možná se vám zdá, že slovíčkařím, ale je v tom velký rozdíl. On to myslí tak, že je sice špatné vzít někomu život, ale já jsem to udělal proto, abych jí zkrátil utrpení. Já si myslím, že bylo správné vzít jí život. Byli jsme manželé. Byli jsme jedno tělo. Ale provedl jsem to z nesprávného důvodu a brzo mi to došlo. Nechtěl jsem zkrátit utrpení své manželce; chtěl jsem ho zkrátit sobě.

„Přestaňte na to myslet, Pasi,“ přesvědčuje mě farář.

Po bohoslužbě jsem šel domů. Můj syn koukal na televizi. Miminko bylo vzhůru, ale mlčelo a velikýma očima hledělo na strop, kam žaluziemi pronikaly proužky světla. Zvedl jsem ho, vyšel ze dveří a zamířil k nemocnici. Holčička byla teplá a snadno se nesla. Byla lehčí než můj syn, když se narodil. Se ženou jsme se tenkrát zrovna přestěhovali do New Bohemie a překypovali jsme vírou – ve svět, v budoucnost, v Boha, mír a lásku a především jeden ve druhého.

Když jsem šel po ulici s dítětem v náručí, propadl jsem se trhlinou v čase – minulý čas a ten současný splynuly v jedno. Narovnal jsem se, prodloužil krok. Byl jsem zase mladý muž ženatý s krásnou mladou ženou a najednou se z nás stali rodiče. „Podepři miminku hlavičku,“ upozornila mě, když jsem ho bral do náruče a držel jsem jeho život v dlani.

Ten týden po tom, co se narodil, jsme skoro nevylezli z postele. Jedli jsme a spali a náš synáček ležel mezi námi na zádíčkách. Celý ten týden jsme z něj nemohli spustit oči. Stvořili jsme ho. Neměli jsme žádné zvláštní nadání, žádný výcvik, žádný univerzitní diplom a žádné výzkumné granty, a přesto jsme stvořili lidskou bytost. Co je to za bláznivý, lehkomyslný svět, ve kterém můžeme stvořit lidskou bytost?

Neodcházej.

Co jste říkal, pane?

Omlouvám se , na něco jsem myslel.

Hezké miminko.

Díky.

Žena jde dál. Uvědomím si, že stojím uprostřed rušné ulice se spícím miminkem v náručí a mluvím sám se sebou. Jenže já nemluvím se sebou. Mluvím s tebou. Vždycky. Ještě pořád. Neodcházej.

Tak už chápete, jak jsem to myslel s tou pamětí? Moje manželka neexistuje. Žádná taková osoba není. Její pas je zrušený. Její účet v bance uzavřený. Její šaty nosí někdo jiný. Ale stále ještě existuje v mé mysli. Kdyby nikdy nežila a já bych jí měl plnou hlavu, zavřeli by mě do blázince. Takhle jen truchlím.

Zjistil jsem, že truchlit znamená žít s někým, kdo tu není.

Kde jsi?

Řevmotorky. Auta se staženými okénky a puštěným rádiem. Kluci naskateboardech. Psí štěkot. Dodávka vykládá zboží. Na chodníku se hádají dvě ženské. Kdekdo mluví do mobilu. Nějaký chlápek stojí na bedýnce a huláká: „TOTÁLNÍ VÝPRODEJ! VŠECHNO MUSÍ PRYČ!“

To mi vyhovuje. Jen ať všechno zmizí. Auta, lidi, zboží. Ať zůstane jen země pod nohama a nebe nad hlavou. Vypněte zvuk. Vymažte obraz. Teď už mezi námi nic nestojí. Až tohle všechno skončí, uvidím tě jít proti sobě? Tak jako jsi to dělávala, jak jsme to oba dělávali, když jsme se k smrti unavení vraceli z práce? Vzhlédneme a uvidíme jeden druhého, nejdřív zdálky, pak zblízka? Tvoje energie, znova v lidské podobě. Atomový tvar tvé lásky.

„To nic,“ řekla, když už věděla, že umírá.

„Nic? Ale potom ani nebe není nic a země není nic a tvoje tělo není nic a naše milování není nic…“

Zavrtěla hlavou. „Smrt je nejméně důležitá věc v mém životě. Jaký v tom bude rozdíl? Už tady nebudu.“

„Jenže já tu budu,“ namítl jsem.

„V tom je ta krutost,“ souhlasila. „Já bych svou smrt prožila za tebe, kdybych mohla.“

„ZAVÍRÁME! VŠECHNO MUSÍ PRYČ!“

Všechno už je pryč.

Došel jsem do ulice, kde stojí nemocnice. Támhle je babybox. Právě v té chvíli se holčička, kterou nesu, probudí a já cítím, jak se pohne. Díváme se na sebe, její nejisté modré oči najdou ty moje tmavé. Zvedne ručičku, drobnou jako květina, a dotkne se strniště na mé tváři.

Stojím u přechodu a kolem sviští auta. Anonymní svět, věčně v pohybu. Holčička a já stojíme bez pohnutí a je to, jako by věděla, že teď je třeba se rozhodnout.

Nebo ne? Důležité věci se stávají náhodou. Jen ten zbytek se plánuje.

Obešel jsem blok, že si to nechám projít hlavou, ale moje nohy samy zamířily domů, a člověk občas musí přijmout fakt, že srdce samo ví, jak se zachovat.

Když jsem se vrátil, syn koukal v televizi na zprávy. Novinky o následcích včerejší bouře a osobní výpovědi postižených. Obvyklí vládní úředníci vykládali obvyklé věci. Pak přišla policejní výzva hledající svědky. Ten mrtvý byl Anthony Gonzales, Mexičan. Našel se u něj pas. Loupežné přepadení. Vražda. To není v našem městě nic neobvyklého, až na to počasí.

Jenže tentokrát tu něco neobvyklého bylo: nechal tam to dítě.

„To nevíš, tati.“

„Vím, co vím.“

„Měli bysme zajít k policajtům.“

Jak se mohlo stát, že jsem vychoval syna, který věří policajtům? Můj syn věří kdekomu. Mám o něj strach. Zavrtím hlavou. Ukáže na miminko.

„Když nezavoláš policajty, tak co s ní budeš dělat?“

„Nechám si ji.“

Podívá se na mě nevěřícně a zděšeně. Nemůžu si přece jen tak nechat novorozeně. To je nezákonné! Ale mně je to jedno. Spása bezmocných. Nemohl bych tou spásou jednou být já?

Nakrmil jsem dítě a přebalil. Všechno, co bylo třeba, jsem koupil cestou domů. Kdyby moje žena byla naživu, udělala by to, co dělám já. Udělali bychom to spolu.

Je to jako dostat život výměnou za ten, který jsem vzal. A to mi připadá jako odpuštění.

U holčičky ležela aktovka – jako by měla jednou dělat kariéru v byznysu. Aktovka je zamčená. Ujistím syna, že jestli dokážeme najít její rodiče, uděláme to. A tak aktovku otevřeme .

Casp se zatváří jako špatný herec v laciném sitcomu. Oči mu div nevypadnou z důlků. Otevře ústa.

„No to mě podrž,“ vydechne. „Jsou pravý?“

Uvnitř jsou balíčky bankovek. Rovných. Nových. Vypadá to jako rekvizita z gangsterky. Celkem padesát balíčků. V každém deset tisíc dolarů.

Pod bankovkami leží měkký sametový sáček. Diamanty. Náhrdelník. A ne žádné umrněné kamínky – krásné a veliké jako srdce ženy. Jejich brus je tak čistý, že pohled na ně se podobá pohledu do křišťálové koule.

A pod diamanty jsou ještě noty. Ručně psané. Písnička. Nese titul „PERDITA“.

Tak se tedy jmenuje. Malá ztracená.

„Jsi do smrti za vodou,“ prohlásí Casp. „Jestli tě nezavřou.“

„Je naše, Caspe. Teď je to tvoje sestra. A já jsem její otec.“

„A co uděláš s těma prachama?“

Přestěhovali jsme se do jiné čtvrti, kde nás nikdo neznal. Prodal jsem byt a za peníze, které jsem za něj dostal, a za ty z aktovky jsem koupil pianobar zvaný Rouno. Patřil mafiánům a ti odtamtud potřebovali zmizet, takže hotovost jim vyhovovala. O podrobnosti se nezajímali. Diamanty jsem uložil do schránky v bance na její jméno, dokud jí nebude osmnáct.

Hrál jsem tu písničku a Perditu jsem ji taky naučil. Zpívala dřív, než začala mluvit.

Snažím se být jí otcem i matkou. Občas se zeptá na svou pravou matku a my jí odpovídáme, že o ní nic nevíme. Vždycky jsem jí říkal pravdu – nebo přinejmenším část. A je bílá a my jsme černí, takže by stejně pochopila, že je adoptovaná.

Příběh přece musí nějak začít.

Pavouk v poháru

Byl jeden muž a ten žil na letišti.

Leo a jeho syn Milo vyhlíželi velikým oknem z Leovy londýnské kanceláře na letiště London City a na ústí Temže. Milo rád pozoroval startující letadla. Bylo mu devět a časy všech příletů a odletů znal zpaměti. Na zdi kanceláře visela obrovská mapa linek, které odsud létaly – byly červené jako žíly v anatomickém atlase světa.

„Takže je to hledaný muž?“ zeptal se Leo.

„Právě že ho nikdo nehledal,“ odpověděl Milo. „Byl sám. Proto utekl na letiště.“

Otec mu vysvětlil, že hledaná osoba není totéž jako člověk, kterého někdo hledá. „Po hledaném pátrá policie.“

Chlapec o tom chvilku uvažoval. Psal sloh do školy. Učitelka jim řekla, že se mají pokusit napsat úvodní větu tak, aby v ní byl obsažený celý zbytek příběhu – třeba jako když pohádka začíná: „Byl jednou jeden král a ten měl tři syny,“ nebo „Byl jednou jeden obr a ten miloval princeznu.“

„Není to vrah, ten muž na letišti,“ vysvětloval Milo. „Ale nemá domov.“

„Proč ne?“ zeptal se Leo.

„Je chudý.“

„Možná by měl víc pracovat,“ pokrčil rameny otec. „Potom by třeba nemusel žít na letišti, ale mohl by si dovolit koupit letenku a někam letět. Koukni – British Airways do New Yorku, přes Shannon.“

Dívali se, jak se letadlo zvedá z dráhy jako neexistující pták.

„Když dinosauři vyhynuli,“ prohlásil Leo, „tak vlastně nevymřeli, jenom se schovávali a čekali, až se budou moct vrátit jako letadla.“

Chlapec se usmál. Otec mu pocuchal vlasy. Jestli měl vůbec někdy měkké srdce, pak jen vůči svému synovi.

„A až my umřeme, taky se někde schováme a pak se vrátíme jako něco jiného?“ zeptal se Milo.

„Tvoje maminka si to myslí, protože je buddhistka. Měl by sis o tom promluvit s ní.“

„Ale co si myslíš ty?“ nedal se odbýt Milo. „Koukni, CityFlyer do Paříže.“

„O tomhle nikdy nepřemýšlím,“ prohlásil Leo. „Dej na mou radu: nikdy nepřemýšlej o věcech, o kterých přemýšlet nemusíš.“

Lea vyhodili z banky, když byly Milovi čtyři. Rok 2008 byl rokem celosvětové krize a Leo ji pomáhal přivolat, protože nashromáždil něco, co jeho ředitel nazval „riskantní ztráty“. Leo to považoval za nespravedlnost. Všechno, co se týkalo peněz, dělal vždycky riskantně, ale za riskantní zisky ho nikdo vyhazovat nehodlal.

Když naposled odcházel z banky v obleku od Bosse a botách značky Lobb, konala se venku protikapitalistická demonstrace a nějací utřinosové po něm začali házet vejce. Leo chvilku stál a zíral na tu omeletu na svém obleku. Pak ze sebe strhl sako, popadl dva ty kluky a srazil je na chodník. Třetím praštil o zeď a přerazil mu nos.

Jiný z kluků to celé natáčel a Lea druhý den zatkli. Jeho ředitel ho na základě záběrů identifikoval.

Lea odsoudili za napadení, ale právník ho vysekal z trestu vězení s poukazem na afekt (právě dostal výpověď) a provokaci (vejce). Krom toho jeho oběťmi byli nezaměstnaní potížisté. Všichni přitom mlčky přešli fakt, že i Leo je nezaměstnaný.

Zaplatil pokutu a  soudní výdaje a nejvíc ze všeho ho štvala nespravedlivost toho všeho. Leo nevymyslel kapitalismus – jeho práce byla vydělávat peníze v  systému založeném na vydělávání peněz. To ale znamenalo také peníze ztrácet; tenhle krach byl v podstatě něco jako dětská hra s ubíráním židlí. Dokud hraje hudba, nikomu nezáleží na tom , že židlí je míň než hráčů. Kdo by taky seděl , když může tancovat? V minulosti už přišel o tolik peněz , že by se to vyrovnalo HDP jedné menší země, ale vždycky měl čas vydělat tu sumu zase zpátky a ještě přidat. Ale když hudba přestala hrát, podepřel právě – dočasně – všechny své židle finanční pákou.

Tři měsíce chlastal tak, že se dostal na odvykací kliniku, tři týdny zase vysychal a pak mu poradili, aby si našel psychologa a zapracoval na ztracené sebeúctě.

Šest měsíců dvakrát týdně jezdil taxíkem z Little Venice, kde bydlel, k známému východoevropskému psychoanalytikovi v Hampsteadu. Nesnášel ty tichounce dovírané dveře do ordinace. Nesnášel brokátové pohovky a hodiny a krabici s papírovými kapesníky. Nesnášel fakt – vlastně dva fakty, na každé noze jeden –, že psychoanalytik nosí černé ponožky do hnědých sandálů a pořád vykládá o něčem, co vyslovuje jako ambivalentní postoje.

„Milujete svou matku a nenávidíte ji,“ kázal dr. Wartz.

„Ne,“ odpověděl jeho klient. „Nenávidím ji.“

„To je teorie dobrého persu a špatného persu.“

Leo myslel na prsa a analytik mezitím mluvil o Melanii Kleinové. Příští týden si Leo s sebou donesl pánský časopis. Dal dr. Wartzovi fix a požádal ho, aby zakroužkoval dobrý prs a udělal křížek přes ten špatný.

„Objektifikace zároveň milovaného a nenáviděného objektu,“ prohlásil dr. Wartz.

Leo si vzpomněl, že doktor Wartz je autorem významné knihy Objektifikace objektu. Myšlenky se mu zatoulaly ke krátké Historii objektu v historii – zjišťoval totiž, že slovo je třeba použít dvakrát, aby to znělo vzdělaně.

Na počátku nebyly žádné objekty – jen energie. Potom, po velkém třesku nebo po stvoření světa, to záleží na světovém názoru, se sám svět stal objektem (metaobjektem?) plným jiných objektů. Ty bylo potřeba pojmenovat: označování objektů. Později bylo mnoho předmětů vynalezeno: vytváření objektů. A pak přišly války a lidská hloupost obecně a nastalo ničení objektů.

Pak tu byly objekty touhy. Sevřel se mu žaludek.

A pak uvažoval o inventářích, archivech, inventurních seznamech, katalozích, soupisech, taxonomiích. Indexy objektů. Jeho žena měla ráda knihu od nějakého amerického spisovatele nazvanou Bezpečí objektů. Leo sám věděl skoro všechno o postavení objektů, čímž měl na mysli objekty symbolizující postavení, například jeho helikoptéra (prodaná). Od vzniku kvantové teorie tu byla podivnost objektů, a pro skutečně hluboké myslitele, tu byl i smysl objektů. A co nesmyslnost objektů?

Ano. Když má člověk tolik peněz, že si může koupit cokoli, pak se dozví to, co věděli Buddha a Kristus: že pozemské statky jsou bezcenné. Pobavilo ho, že se k tomuto poznání dá dospět přesně opačnou cestou, než kterou šly velké duchovní tradice světa.

Zeptal se: „Může člověk vůbec doopravdy znát jinou lidskou bytost?“

„Nelze oddělit pozorovatele od pozorovaného,“ prohlásil doktor Wartz.

Ale lze, pomyslel si Leo ve své kanceláři. Od toho jsou sledovací systémy.

Brzo si uvědomil, že nepotřebuje platit pět set liber týdně za dvě sezení po padesáti minutách, aby pochopil, že nebyl milované dítě. Nebo že tu prázdnotu v sobě vyplnil „heromaděním gerošů“, jak to vyjádřil doktor.

„Všichni se něčím sami léčíme,“ řekl mu Leo. „Já penězi. To pití byla reakce. Už jsem to překonal.“

Nechal terapie i pití a založil si vlastní hedgeový fond specializovaný na zprostředkované účelové odkupy firem, které šlo obrat o aktiva a zadlužit po uši, což jemu i jeho investorům slušně vynášelo. Pojmenoval ho Sicilia, protože se mu líbilo, že to zní trochu mafiánsky. Jeho matka byla totiž Italka.

Sicilia brzo spravovala fondy v hodnotě 600 milionů liber a Leo měl v úmyslu překročit miliardu. Při nedostatku hotovosti se dají výborně vyčarovat peníze ze vzduchu.

Leo si všiml, že Mila zmátl. Chlapec byl zachmuřenější a přemýšlivější než jeho otec – byl víc po matce. Pouto mezi otcem a synem vznikalo prostřednictvím věcí, které nebyly otázkou života a smrti. Leo bral Mila na fotbal a plavat. Nepsal s ním úkoly ani mu nečetl – to dělala MiMi.

„Maminka tu za chvíli bude,“ podotkl, protože nevěděl, co jiného by synovi řekl.

„Mám to jít zatím napsat?“ zeptal se Milo.

Leo kývl. „Vezmi si batoh do kuchyňky – nalij si mléko a k němu si můžeš vzít jednu čokoládovou sušenku, ano?“

Milo měl otcovu kancelář rád. Vždycky tu byly nějaké dobroty a taky lidi, kteří ho nadšeně rozmazlovali, a nejlepší ze všeho byla ta letadla.

Leo syna objal. Měli se rádi. Aspoň něco bylo pravdivé. Milo už se zase vzpamatoval. „Byl jeden muž a ten žil na letišti,“ řekl ještě, když odcházel.

Leo se vrátil ke svému stolu – byl vyrobený na míru luxusní firmou Linley z dlouhých prken ruských bříz obroušených do hladkosti skla. Celá kancelář byla bílá: panenské stěny, pohovka potažená polárně bílou kůží, koberec odstínu „eskymák“. Na stěně visela obrovsky zvětšená černo-
bílá fotografie jeho manželky. Digitální verzi měl na displeji svého iPhonu. Jedinou barvu v místnosti představoval červený neon na stěně navržený Tracey Erminovou.

Neon hlásal: RISK = HODNOTA. Byla to část citátu, který Leo zahlédl na jedné demonstraci hnutí Occupy: Co riskuješ, ukazuje, čeho si ceníš. Ten transparent mu ležel v hlavě tak dlouho, až ho změnil. Když rozjel novou společnost, objednal si tenhle neon.

Naklonil se k interkomu. „Webcamerone! Chci s vámi mluvit!“

Když za sebou jeho podřízený zavíral dveře, Leo se ještě smál vlastnímu vtipu. Cameron byl bývalý voják. Rozkazy plnil okamžitě.

„Chci, abyste instaloval webkameru v ložnici mé ženy.“

Cameron ho slyšel, ale nechápal. „Chcete zavést vizuální sledovací systém do ložnice vaší manželky?“

Leo se zatvářil podrážděně. „Máte v Sicilii na starost zabezpečení a transport, ne? Tohle je citlivá záležitost. Nechci, aby to dělal někdo zvenčí. Chci kameru propojit sem, na svůj soukromý monitor.“

Cameronovi to nebylo po chuti. „Něco takového jsem viděl na webových stránkách pro dospělé – ale…“

„Nehodlám si ho tady honit a koukat přitom svojí ženě na digitální kozy, jestli vám jde o tohle. A taky ji nehodlám prodávat za dvacet babek každých sedm minut na iPhonu nějakému dělníkovi s rukou v kalhotách. Tohle je čistě manželská záležitost. Jde o rozvod.“

„Vy se chcete rozvést se svou paní manželkou?“

„Proč mluvíte takhle? Protože jste Skot? Je moje manželka, ne paní manželka. Nemám paní manželku.“

A pak si Leo vzpomněl na Xena. Spolu s tou vzpomínkou vyplula na povrch i bublina pochopení, kterou vzápětí propíchl.

„Já si totiž, Camerone, myslím, že MiMi je mi nevěrná. A chci ji při tom přistihnout. Víte, proč se tomu říká webkamera?“

„Je to kamera připojená na síť,“ odpověděl technik váhavě.

„Přesně tak, Camerone, na síť. Pavoučí síť na chytání hmyzu. Nemůžu v noci spát, protože moje postel se hemží hmyzem.“

„Vaše manželka je těhotná,“ namítl Cameron,

„A vy myslíte, že svině nemůže kvičet rozkoší jen proto, že se jí v břiše kroutí selata?“

Cameron cítil, jak mu rudne obličej. Puntíkovaná kravata ho škrtila.

„Mluvíte o své manželce a dítěti.“

„O svém dítěti? O svém parchantovi.“ Leo zlomil tužku vejpůl.

„Máte nějaký konkrétní důvod se domnívat, že MiMi někoho má?“

„Jako jestli jsem ji s někým přistihl? Ne. A to soukromé očko, co ji dva měsíce sleduje, taky nezjistilo nic, co bych už nevěděl. Kam chodí, s kým se schází, maily, esemesky? Ne.“

„Říkal jste, že jste ji nepotkal s někým…?“

„S někým? Ne.“

„Tak to je přece bláznovství!“

„Podle vás jsem blázen, Camerone? Podle vás mi přeskočilo?“

Leo švihl oběma polovinami tužky o stůl a obešel ho směrem k technikovi. Ten se trochu rozkročil, uvolnil kolena, zaťal břišní svaly a stál úplně bez hnutí. Uměl se o sebe postarat. A tyhle vzteklé výbuchy znal. Šéfova tvář byla už tak blízko, že na ní viděl póry. Dával si pozor, aby se mu nedíval do očí.

Leo couvl, obrátil se a zadíval se z okna.

„Amsterodam,“ podotkl, když viděl startující letadlo. Pak, stále zády k němu, řekl: „Ona se s tím chlapem může scházet každý den a nikomu to nepřijde divné. Až na mě. Já na to myslím pořád.“

„Teď vám nerozumím, Leo.“

„Je to Xeno.“

Chvilku bylo ticho, jak si to Cameron pokoušel srovnat v hlavě.

„Xeno je váš nejbližší přítel. Podnikáte spolu.“

„Přátele si drž blízko, nepřátele ještě blíž. Tak se to říká, ne, Camerone?“

„Ale sám jste říkal, že pro to podezření nemáte žádný důkaz.“

Leo se znova obrátil do místnosti. „Intuice není jen ženská záležitost, Camerone. Já znám Xena celý život.“

Znám Xena celý život.

Seznámili se v internátní škole, když jim bylo třináct. Oba chlapce tam poslali otcové, kteří je dostali do péče, protože jejich matky toho nebyly schopné. Leova matka od rodiny utekla s jinou ženou. Xenova matka byla duševně labilní alkoholička. Internátní škola nebyla nijak kvalitní ani módní, oběma otcům však poskytovala pocit, že své syny vychovávají, a přitom je skoro nemuseli vidět.

O víkendech vládlo ve škole ticho, protože většina chlapců odjela domů. Leo a Xeno si vymýšleli světy, ve kterých by chtěli žít.

„Já jsem v lese,“ řekl Xeno. „Mám tam vlastní srub. Kolem běhají králíci a já je střílím. Prásk prásk prásk.“

„Já jsem na Měsíci,“ napadlo Lea. „A ten je z mozzarelly.“

„Jak bys na kouli z mozzarelly chodil?“ zajímal se Xeno.

„Chodit nemusím. Není tam gravitace.“

Poslouchali „Space Oddity“ od Davida Bowieho a Xeno objevil country a western. Občas předstíral, že je Emmylou Harrisová.

Nechtěli být jako ostatní chlapci, což bylo jen dobře, protože nebyli jako ostatní chlapci.

V patnácti letech už byli nerozluční. Vstoupili do školního střeleckého klubu a soupeřili spolu na střelnici. Xeno střílel přesněji , protože byl klidnější. Leo byl rychlejší a občas vyhrál, protože vystřílel víc ran. Vymysleli si takovou soutěž: PUŠKA KULKA TERČ . Kdo vyhrál dvě kola, byl puška. Kdo jedno kolo prohrál , byl kulka. Kdo prohrál dvě, byl terč. Xeno pak přidal ještě POHYBLIVÝ TERČ a tvrdil, že si tak připadá svobodný . Leo ho nechápal. On nikdy nechtěl být nic jiného než puška.

Jednou večer po střeleckém tréninku došlo na sex. Bylo to banální klišé. Sprcha. Erekce. Tříminutová ruční práce. Bez líbání. Den nato ale Leo políbil Xena v přístřešku na kola. Políbil ho a pohladil po tváři. Pokusil se něco říct, nevěděl ale co. Xeno mlčel. Byl takový. Leo si pomyslel, že je beztak trochu jako holka. Měl šedé kočičí oči a měkké tmavé vlasy, které mu padaly do očí.

Leo byl statnější, tvrdší, vyšší, silnější. Postavu měl jako hráč ragby a pohyboval se sebejistě, ale bez elegance. Xeno byl tak trochu jako voda, a to se Leovi líbilo.

Šli sizaplavat. Obloha byla nízká, voda teplá, na mělčinách hlídkovali racci. Leo plaval okázale, hlučně a rychle a unavil se dřív než Xeno svými dlouhými, metodickými tempy dálkového plavce.

Vyčvachtal z vody, bosé nohy zanechávaly v mokrém písku hluboké stopy. Obrátil se s rukama v bok, aby na Xena něco křikl. Slunce ho oslňovalo. Svého kamaráda neviděl a na vteřinu pocítil strach.

Ale vzápětí se objevil, plaval zpátky ke břehu, jen hlava a ramena, elegantní jako delfín. Leo ho viděl rozmazaně a na vteřinku se mu zdálo, že klouže po vodě jako vlna.

S cákáním vyběhl na břeh. Leo ho objal a stáhl na písek.

„Myslíš na holky, když to děláme?“ zeptal se Xeno.

„Ano,“ zalhal Leo.

A Xeno si začal dělat starost, že je gay.

Později, v internátním pokoji, který spolu sdíleli, leželi s propletenýma nohama a koukali na Rebela bez příčiny. Oba by chtěli být Jamesem Deanem, ale Xeno chtěl taky s Jamesem Deanem spát.

„James Dean byl gay,“ podotkl.

„A Elvis taky?“

„Ne, ten šukal cheeseburgery.“

„Majonézu bych na ptákovi mít nechtěl.“

„Ani kdybych ti ji olízal?“

Leovi se okamžitě postavil. Svlékl si kalhoty. Xeno si klekl a olízl mu koule. Leo ho přitom hladil po hlavě. Pak se rozesmál. Xeno vzhlédl.

„Když jsem byl malý, dělal jsem to s melounem,“ vysvětloval Leo. „Vydlabal jsem v něm díru a ošukal jsem ho. Bylo to úžasný. Pak jsem po mámě pořád chtěl, aby kupovala melouny, a nikdy jsem je nejedl. Jednou máma přišla do kuchyně a načapala mě se svlečenýma kalhotama a s ptákem v zeleným melounu!“

„Ty jsi blbec! Vztekala se?“

„No a jak! Donutila tátu, aby mi udělal přednášku o nevhodném chování.“

„Tohle tam taky patří?“ zeptal se Xeno.

„Nepřestávej,“ pobídl ho Leo.

Jejich škola ležela u pobřeží a v sobotu odpoledne, když ostatní chlapci odjeli domů, vzali ti dva kola a vyrazili k útesům.

Jednou v sobotu Leo řekl: „Pojď, dáme si závod, kdo dojede blíž ke kraji. Jako v Rebelovi s autama.“

Xenovi se do toho nechtělo. Leo se mu ale začal posmívat.

A tak se rozjeli. Oba stáli na pedálech a šlapali, jak nejvíc mohli. Leo byl na vnější straně. Zapadl do vyjeté koleje a zpomalil. Xeno ho předjel. Leo se přikrčil nad řídítky a zuřivě šlapal. Dotáhl soupeře, předjel a pak zastavil. Zadním kolem škrtl kamarádovi o přední ráfek.

Xeno přeletěl přes kraj. Kolo se odpoutalo od těla a točilo se jako ve zpomaleném filmu podél srázu.

„XENO!“

Odpověď žádná. Leo slyšel jen to, jak kolo dopadlo do vody.

Dodnes si vybavoval ten pocit. Jako by se ocitl mimo čas. Vnímal tlukot srdce, který se po závodě zpomaloval. Pot na hrudi. Kroužícího racka, který křičel stejně osaměle, vysoko a táhle jako on sám.

„XENO!“

Leo se řítil na kole zpátky do školy – neměl už sílu, ale hnal ho strach. Pozvracel školníkovi boty. Školník zavolal policii. Chlapec strážníky odvedl na stezku nad útesem; v policejním landroveru neustále praskala vysílačka. Nad nimi kroužila helikoptéra.

Xeno ležel v bezvědomí na skalní římse, kam nebylo shora z útesu vidět. Utrpěl otřes mozku a měl zlomenou pánev, ale dopadl do hustého vřesu a jako zázrakem se neskulil z okraje.

Vyzvedli ho odtamtud v závěsném lůžku do helikoptéry a odvezli do nemocnice, kde strávil zbytek trimestru.

Leo přestal chodit do školy. Denně se vracel na to nešťastné místo na útesu.

Jeho otec si s ním přijel promluvit. Pronesl k němu řeč, která začínala: „Já vím, že jsme si nikdy moc nerozuměli,“ a končila: „Snaž se přes to přenést.“

Leo se chtěl všem přiznat, že to, co se Xenovi stalo, je jeho vina. Šel to říct řediteli. Chvíli stál přede dveřmi. Pak zase odešel. To se opakovalo několikrát.

Konečně směl Xena navštívit v nemocnici. Spolužák vypadal vyhublý a unavený. Trup měl v trakci, hlavu obvázanou, v paži kapačku. Leo seděl ve školní uniformě u postele. Pacient ho vzal za ruku.

A Leo se rozplakal. Plakal tiše, jako ve filmovém detailu. Všechno to bylo neskutečné. Že se něco takového stalo, bylo neskutečné. To se muselo odehrát v jiném životě, ne v tom jeho. Málem zabil svého nejlepšího kamaráda.

Xeno se příští rok vrátil do školy a složil závěrečné zkoušky. Byl výborný v matematice, informatice a v anglické literatuře a mizerný ve všem ostatním. Leo byl mizerný úplně ve všem. Na tom ale nezáleželo, protože otec mu opatřil absolventské místo ve správě majetku a investic v Barclay’s Bank.

Když bylo Xenovi osmnáct, pořídil si karavan za část peněz, které jeho otec přijal jako mimosoudní vyrovnání od místní správy za to, že cestičky kolem skal nebyly dostatečně zabezpečené.

Měl teď dost, aby z toho několik let vyžil. Opatřil si psa z útulku, nechal si narůst retro ohon, dal se na New Age a objížděl jeden festival za druhým jako hipík, jen se skromnou výbavou a bez mobilu.

Byl hezký a působil trošku zranitelně. Brzo měl víc žen, než potřeboval. Líbila se jim jeho tichá zamyšlená tvář a to, že čte knížky a poslouchá nezvyklou hudbu, například operu.

Leo, mohutně stavěný a nordicky plavý, s hustými vlasy sčesanými z čela, vypadal výborně v obleku a díky své výmluvnosti si v bance vedl znamenitě. Bez reptání dřel šestnáct hodin denně, ráno co ráno v šest chodil do posilovny a večer co večer se opil, aniž to nějak ovlivnilo jeho schopnost vytvářet zisky. Netrvalo dlouho a začal bohatnout.

Během prvních tří let po dokončení školy viděl Xena jen jednou. Styděl se za svého toulavého, neúspěšného kamaráda. Nabídl mu peníze.

Xeno se na něj podíval těma světle šedýma očima, které Leo kdysi miloval, a zavrtěl hlavou. Peníze nepotřebuje. Nemá jich moc, ale stačí to na jídlo, benzin, knížky, na věci, které má chuť podnikat.

To Lea znepokojilo. Každý přece potřebuje peníze. „Nechceš chvíli bydlet u mě?“ nabídl. „Dát si horkou sprchu? Vždyť je sakra listopad. V tom autě se ti tak potí okna, že nevidíš ven. Vezmu si pár dnů volno.“

A během těch pár dnů zjistil, že jeho kamarád navrhuje počítačové hry.

Zrovna hrál „Grand Theft Auto“ a hulákal na konzoli, když vešel Xeno a hodil na monitor slupku od banánu.

„Hej!“ ohradil se Leo. „Co blbneš?“

„Počítačové hry jsou ta nejmodernější technologie spojená s prehistorickou vývojovou etapou člověka,“ prohlásil jeho host. „Samá auta, rvačky, krádeže, risk, holky a odměny.“

Leo nechápal, co je na tom špatného. Skutečný život je přece taky takový. Proč by se hra měla nějak lišit?

„Ženy nehrají, protože je to nudí,“ pokračoval Xeno. „Čímž se připravíš o půlku trhu. Ostatně proč by nemohly být hry stejně dobré jako knížky?“

Leo se domníval, že hry jsou lepší než knížky. Nečetl. Měl rád filmy a televizi a občas i divadlo, ale knihy na něj byly příliš klidné. Čtení bylo tak tiché, že člověk slyšel šustit papír.

„Vytváření vztahů. Morální výzvy,“ pokračoval Xeno.

„Ve hrách musíš uzavírat spojenectví,“ namítl Leo.

„Ano, ale jen účelové. Já využiju tebe, ty využiješ mě. A krom toho hry jsou moc pasivní. Knihy mění způsob, jak lidi přemýšlejí o světě.“

„Když je lidi nečtou, tak ne,“ pokrčil rameny Leo.

„Proč by hry nemohly měnit svět?“ uvažoval dál Xeno. „Proč nemůže existovat hra, která by nám pomohla víc chápat, víc vidět, víc cítit? Nechtěl bys něco víc než adrenalin?“

„Jsi gay?“ zeptal se zničehonic Leo.

Xeno pokrčil rameny. Měl přítelkyně, ale žádnou vážnější známost. Nezamiloval se, ale ženy měl rád. Měl rád skutečné rozhovory.

Ani Leo se nezamiloval.

Večer vyrazili do baru. Opili se. Když se vrátili, Leo šel do své ložnice a svlékl se. Obvykle si před spaním pouštěl nějaké to porno. Zavolal tedy na kamaráda:

„Chceš se mnou chvíli koukat na holky?“

Xeno ale neodpověděl.

Cameron odešel z kanceláře. Leo se i se židlí obrátil k oknu. Nenáviděl svého kamaráda za to, že mu spí se ženou. Copak není všude dost jiných ženských? Všude, kam šel, v barech, v klubech, v hotelích, na lodích, všude byly spousty stejných žen hledajících muže. Dlouhé vlasy, dlouhé nohy, velké sluneční brýle, vylepšené kozy, obří kabelky, metrové jehlové podpatky. Člověk si je mohl najmout na víkend, i když se tomu neříkalo pronájem, obě strany si ale víc než dobře uvědomovaly, kdo platí a kdo poskytuje. Kdo věděl, jak na to, mohl si jednu takovou vyzvednout rovnou na letišti spolu s autem z půjčovny. Usmál se. To by byly kšefty. Avis, Hertz, Budget. Vyberte si model. Typ karoserie. Kubaturu motoru. Spoluúčast.

Mužům se nechce do ženění. Všichni jeho přátelé to odkládali, dokud jim nebylo aspoň čtyřicet, někdy padesát. Ale když už jednou ženatí jsou, zase se jim nechce rozvádět. Trocha toho pochopení na letišti by se ohromně hodila. Muž potřebuje pochopení, protože je existenciálně sám. Hledí do temnot.

V tom je rozdíl mezi muži a ženami, pomyslel si Leo. Muži potřebují skupiny a party a kluby a instituce a ženy, protože vědí, že existuje jen nicota a pochyby o sobě samém. Naopak ženy se pořád pokoušejí navazovat spojení a budovat vztahy. Jako by jedna lidská bytost mohla poznat druhou. Jako by jedna lidská bytost … zazvonil bzučák… mohla poznat druhou.

„Je tu Xeno,“ ohlásila Paulina.

„Mám práci,“ odsekl Leo.

„Já ho pošlu dovnitř,“ řekla ona.

Muži v Leově postavení mívají asistentky, jež by si mohly přivydělávat jako modelky o polední pauze, kterou teď vyplňují pojídáním netučného tvarohu a řapíkatého celeru. Leo měl Paulinu. Když začala pracovat v jeho bývalé bance, bylo jí třicet. Plynně mluvila třemi jazyky, měla vystudovanou ekonomii, titul MBA a jen tak pro zábavu zrovna složila účetní zkoušky. Byla mnohem vzdělanější a kvalifikovanější než Leo, vlastně byla mnohem kvalitnější i lidsky, ale jako obchodnice neměla šanci. Její síla byla v detailech – do-
kázala za hodinu projít dvousetstránkový audit a shrnout ho do seznamu odrážek, jimiž pak mohl bombardovat protistranu. V pěkné řádce případů mu zachránila kůži. A poté, co ho z banky vyhodili, byla jediná z kolegů, kdo se u něj občas zastavil a zajímal se, jak se mu daří. Když se udělal pro sebe, požádal ji, aby nastoupila k němu.

Leo měl na starosti obchody. Paulina měla na starosti detaily.

Lea znala patnáct let a za tu dobu se z elegantní třicátnice stala impozantní pětačtyřicítka; následkem toho dělala věci tak, jak sama chtěla, aby se děly, a říkala jen to, co právě chtěla říct.

Díky Paulině byla Sicilia pružná, transparentní, přispívala na charitu, a pokud nebyla vysloveně etická, měla alespoň svoje standardy. Leovi to tak vyhovovalo.

Paulina otevřela dveře. „Řekl jsem, že mám práci,“ ohradil se Leo.

„Nemáš práci,“ odsekla. „Práci mám já.“

„Mrcho,“ sykl Leo.

„Grobiáne,“ nedala se Paulina.

„Co je to grobián?“ zeptal se Xeno.

Xeno byl štíhlejší než Leo a chodil v uvolněném, pohodlném oblečení technika/kreativce – ten den měl na sobě lehké černé vlněné kalhoty, které se zužovaly ke kotníkům, šedé šněrovací semišky a šedou plátěnou košili, která ladila s barvou jeho očí. Košile měla růžový límec a manžety. Leo si vždycky říkal, že na heteráka o sebe trochu moc dbá, a předpokládal, že má někde bokem nějaké ty chlapečky.

„Koupím ti k Vánocům slovníček jidiš – zatím laskavě použij tu audiovizuální pomůcku, co stojí přímo před tebou. Ahoj, Leo. Znala jsem pár opic, co se uměly chovat líp než ty. Tak nashle, Xeno. Bude se nám stýskat.“

Paulina se postavila na špičky a dala mu pusu.

„Uvidíš ho zítra na té večeři, tlustoprdko,“ křikl za ní Leo, když za sebou zavírala dveře. „Je to tím, že je Židovka, nebo tím, že je ženská?“

„Co jestli je čím?“

„Jestli tohle je ten důvod, proč ji nedokážu postavit do latě.“

„Proč bys ji měl stavět do latě? Prospěch z ní má firma i ty. Ty potřebuješ někoho, kdo by si občas dupnul.“

„Snaží se mě přivést na mizinu. Víš ty vůbec, kolik dává Sicilia na charitu? Zachraňte děti. Těm zítra platíme celý mejdan. Večeře pro dvě stě sponzorů. Špičkový dýdžej. MiMi bude zpívat zadarmo a ještě jako dar vyplázneme sto tisíc liber.“

„Však si to můžeš dovolit, Leo. Jdu se rozloučit. Dneska večer odjíždím. Musím se vrátit do NuBo.“

„Odkdy se tomu tak říká?“

„SoHo, TriBeCa, NuBo… byla jen otázka času, kdy se to New Bohemii stane taky.“

„A proč tak najednou odjíždíš?“

„Volali mě ze školy kvůli Zelovi. Už zas při hodinách
nemluví.“

„A proč?“

„To nikdo neví. Byl u doktora i u psychouše.“

„Osmiletý kluk nepotřebuje cvokaře.“

„Ne? My jsme ho potřebovali.“

„My jsme potřebovali hlavně rodiče.“

„No právě. Proto jedu domů.“

„Kde je jeho matka?“

„Ta tam je – hele, já vím, že ti připadá divné mít dítě
s ženou, se kterou nežiju ani ji nemiluju, ale my víme, co děláme.“

„Tak proč Zel nemluví?“

„To byla podpásovka.“

Leo odvrátil pohled. Pak připomněl: „Zítra máme schůzku s investory.“

„Rodina může vypadat různě, pochop,“ hájil se Xeno.

„Opravdu je to všechno tak snadné a civilizované?“ ušklíbl se Leo.

„Manželství je jen jedna možnost z mnoha.“

„A s ním nevěra a rozvod.“

„Co je to s tebou?“

„Mám na tebe vztek, že ses vykašlal na tu schůzku.“

„Můj syn je důležitější než nějaká schůzka.“

„Chceš říct, že já jsem špatný otec?“

„Ne – to ty jsi zrovna řekl mně, že jsem špatný otec. Můžeme toho už nechat? Oba jsme měli příšernou rodinu. Každá generace má šanci udělat to líp.“

„Mluvíš jako motivační dévédéčko.“

„A ty jako workoholik a psychopat.“

„Aspoň jsem normální. Nejsem gay, co se tváří jako heterák, ani heterák, co se tváří jako gay, a nepoužívám svoje dítě jako živý štít.“

„Tak dost!“ Xeno sebral tašku a otočil se ke dveřím. Leo si přál, aby odešel, a zároveň si přál, aby zůstal. Pokaždé to bylo totéž.

„Xeno! Jestli chceš odjet, tak jeď, ale nevymlouvej se. To je celé. Ty nikdy nic neřekneš tak, jak to doopravdy je, viď? Všechno pořád nějak obcházíš.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Trhlina v čase.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.