Bohové Olympu
Krev polobohů

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.fragment.cz

www.albatrosmedia.cz

Rick Riordan

Bohové Olympu – Krev polobohů – e-kniha

Copyright © Fragment, 2015

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

VI
REYNA

Reyna většinou dovedla své noční můry ovládat.

Vycvičila si mysl, aby všechny sny začínaly na jejím oblíbeném místě – v Bakchově zahradě na nejvyšším kopci Nového Říma. Tam se cítila bezpečně a ničím nerušená. Když jí do spánku pronikly vidiny, jak to u polobohů bývalo vždycky, uměla je zkrotit: představila si, že jsou to odrazy v zahradní fontáně. To jí umožňovalo spát klidně a neprobouzet se druhý den ráno zalitá studeným potem.

Dnes v noci ale takové štěstí neměla.

Sen začal docela dobře. Stála za teplého odpoledne v zahradě, altánek přetékal kvetoucím zimolezem. Bakchova soška ve fontáně chrlila vodu do nádrže.

Pod zahradou se rozkládaly zlaté kopule a střechy s červenými taškami. Půl míle na západ se tyčily hradby Tábora Jupiter. Za nimi se údolím lehce kroutila Malá Tibera, vinula se kolem Berkeleyských kopců, líná a zlatá v letním světle.

Reyna svírala v dlaních hrnek své oblíbené horké čokolády.

Spokojeně vydechla. Tohle místo stálo za to bránit, kvůli sobě samotné, kvůli kamarádům, kvůli všem polobohům. Ty čtyři roky v Táboře Jupiter nebyly snadné, ale byly to nejlepší časy v Reynině životě.

Najednou obzor potemněl. Reyna si pomyslela, že přijde bouřka. Pak si všimla, že se přes kopce valí příliv temné hlíny, převrací zem naruby a za ním nezůstává zhola nic.

V hrůze přihlížela, jak ta hliněná vlna dosáhla okraje údolí. Kouzelná bariéra boha Terminuse tu zkázu zpomalila jenom na chvilku. Fialové světlo se rozlilo nahoru jako roztříštěné sklo a vlna se valila dál, rvala stromy, ničila cesty, vymazávala Malou Tiberu z mapy.

Je to vidina, uvědomila si Reyna. Můžu ji ovládat.

Pokusila se ten sen změnit. Představila si, že je celá zkáza jenom odraz ve fontáně, neškodná videonahrávka, ale noční můra nerušeně pokračovala dál.

Země spolkla Martova pole, vymazala všechny stopy opevnění a příkopů z válečných her. Městský akvadukt se sesypal jako řádka domina. Zhroutil se celý Tábor Jupiter, popadaly strážní věže, zdi a kasárna se rozpadly. Křik polobohů odezněl a země se hrnula dál.

V Reyně se sbíral vzlyk. Lesknoucí se svatyně a památníky na Chrámovém pahorku to srovnalo se zemí. Smetlo to koloseum a hipodrom. Vlna hlíny dosáhla hranice pomeria a dostala se do města. Rodiny pobíhaly po fóru. Děti křičely hrůzou.

Budova senátu se zhroutila dovnitř. Vily a zahrady mizely jako obilí pod kombajnem. Vlna se hnala nahoru do kopce k Bakchově zahradě, poslednímu zbytku Reynina světa.

Nechala jsi je bez pomoci, Reyno Ramírez-Arellanová, pronesl hlas z té černé zeminy. Tvůj tábor bude zničen. Ta výprava je bláznovství. Jde po tobě můj lovec.

Reyna se odtrhla od zahradního zábradlí. Doběhla k Bakchově fontáně, chytila se okraje nádrže a zoufale se zahleděla do vody. Nutila noční můru, aby se proměnila v neškodný odraz.

LUP.

Nádrž se rozlomila v půli, rozťatá šípem velkým jako hrábě. Reyna v šoku hleděla na havraní péro na šípu, rukojeť vyvedenou v červené, žluté a černé barvě jako korálový had, hrot ze styxského železa, který se jí zabořil do útrob.

Vzhlédla skrz závoj bolesti. Od kraje zahrady se k ní blížila temná postava, silueta muže. Oči mu zářily jako miniaturní reflektory a oslepovaly ji. Uslyšela škrábat železo na kůži, jak vytáhl z toulce další šíp.

Pak se sen změnil.

Zahrada a lovec se rozplynuli spolu se šípem v Reynině břiše.

Ocitla se na opuštěné vinici. Před ní se táhly akry mrtvé vinné révy, rostliny visely v řadách na dřevěných podpěrách jako zkroucené vyschlé kostřičky. Na druhém konci pole stál statek se šindeli z cedrového dřeva a verandou táhnoucí se kolem domu. Za ním se zem svažovala do moře.

Reyna to místo poznala: vinařství Goldsmith na severním pobřeží Long Islandu. Její výzvědné výpravy si ho zajistily coby předsunutou základnu pro útok na Tábor polokrevných.

Nařídila většině legie, aby zůstala na Manhattanu, dokud nedostane další rozkaz, ale Oktavián ji očividně neposlechl.

Celá Dvanáctá legie tábořila na nejsevernějším poli. Zakopala se s obvyklou vojenskou pečlivostí – tři metry hluboké příkopy a hliněné zdi s bodci po obvodu, strážní věž v každém rohu opatřená balistou. Uvnitř byly úhledně vyrovnány rudobílé řady stanů. Standarty všech pěti kohort se třepetaly ve větru.

Pohled na legii by měl Reynu pozvednout na duchu. Tvořila nepočetnou sílu, sotva dvě stovky polobohů, ale byla dobře vycvičena a dobře zorganizována. Kdyby Julius Caesar vstal z mrtvých, jistě by Reyniny jednotky uznal za platné římské vojáky.

Ale tak blízko Tábora polokrevných neměly co dělat. Reyna nad Oktaviánovou nekázní zaťala pěsti. Schválně Řeky provokoval a doufal v bitvu.

Její snová vize se soustředila na verandu statku. Oktavián tam seděl na pozlacené židli, která podezřele připomínala trůn. Kromě senátorské tógy lemované purpurem, odznaku centuriona a nože augura přijal novou poctu: bílý plátěný plášť přes hlavu, jaký nosil pontifex maximus, nejvyšší kněží bohů.

Reyna by ho nejradši uškrtila. Žádný polobůh, co paměť sahala, nepřijal titul pontifex maximus. Tím se Oktavián vyšvihl skoro na úroveň císaře.

Po pravici měl na nízkém stolku rozsypaná hlášení a mapy. Nalevo se mramorový oltář prohýbal ovocem a zlatými obětinami, nepochybně pro bohy. Reyně to připadalo spíš jako oltář samotnému Oktaviánovi.

Po jeho boku stál v pozoru praporečník legie, Jacob, potil se v plášti ze lví kůže a držel tyč se standartou zlatého orla Dvanácté legie.

Oktavián právě udílel audienci. Dole pod schody klečel mladík v džínsech a pomačkané mikině s kapucí. Stranou stál Oktaviánův druh, centurion První kohorty Mike Kahale, se založenýma rukama a očividně nespokojeně se mračil.

„No dobrá.“ Oktavián si prohlížel kus pergamenu. „Vidím, že rodinné pouto tu je, jsi vzdálený potomek Orcuse.“

Chlapec v mikině vzhlédl a Reyna zadržela dech. Bryce Lawrence. Poznala jeho kštici hnědých vlasů, zlomený nos, kruté zelené oči a namyšlený pokřivený úsměv.

„Ano, můj pane,“ sklonil hlavu Bryce.

„Ale kdepak, já nejsem pán.“ Oktavián přimhouřil oči. „Jenom centurion, augur a skromný kněží, který ze všech sil slouží bohům. Vyrozuměl jsem, že jsi byl propuštěn z legie z… aha, z disciplinárních důvodů.“

Reyna se pokusila vykřiknout, nemohla však vydat ani hlásku. Oktavián věděl moc dobře, proč Bryce vyhodili. Stejně jako jeho božský předek Orcus, podsvětní bůh trestů, byl Bryce skrz naskrz krutý. Ten malý psychopat přestál zkoušky u Lupy, ale jakmile dorazil do Tábora Jupiter, ukázalo se, že je nezvladatelný. Jen tak pro zábavu se pokusil zapálit kočku. Bodl koně a nechal ho splašeně uhánět po fóru. Dokonce to vypadalo, že při válečných hrách sabotoval obléhací stroj a způsobil smrt vlastního centuriona.

Kdyby mu to Reyna mohla dokázat, zaplatil by za to Bryce životem. Ale důkaz byl nepřímý a Bryceova rodina bohatá, mocná a s velkým vlivem v Novém Římě, a tak vyvázl jen s trestem vyhnanství.

„Ano, pontifexi,“ řekl Bryce pomalu. „Ale jestli k tomu můžu něco říct, nic se mi nedokázalo. Jsem věrný Říman.“

Mike Kahale vypadal, že má co dělat, aby se nepozvracel.

Oktavián se usmál. „Věřím ve druhé šance. Vyslyšel jsi mou výzvu k náboru. Máš náležitá pověření a doporučující dopisy. Slibuješ, že budeš poslouchat mé rozkazy a sloužit legii?“

„Naprosto,“ potvrdil Bryce.

„Pak jsi tedy znovu in probation,“ prohlásil Oktavián, „dokud se neosvědčíš v boji.“

Ukázal na Mikea, ten sáhl do váčku a vylovil olověnou destičku probatia na kožené šňůrce. Zavěsil ji Bryceovi kolem krku.

„Hlas se u Páté kohorty,“ nařídil mu Oktavián. „Čerstvá krev a nový úhel pohledu se jim budou hodit. Pokud se centurionovi Dakotovi nebude něco líbit, ať si promluví se mnou.“

Bryce se usmál, jako by zrovna dostal na hraní nabroušený nůž. „S radostí.“

„A Brycei,“ Oktaviánova tvář vypadala pod tím bílým pláštěm skoro přízračně – oči příliš pronikavé, tváře moc vyzáblé, rty moc tenké a bezbarvé. „Ať si Lawrenceova rodina dává legii, kolik chce peněz, moci a prestiže, pamatuj, že má rodina ji předčí. Osobně tě prosazuju, stejně jako prosazuju všechny ostatní nováčky. Plň mé rozkazy a budeš rychle postupovat. Brzy pro tebe budu mít malý úkol – šanci, aby ses osvědčil. Když mě ale zklameš, nebudu tak mírný jako Reyna. Rozumíš?“

Bryceův úsměv se rozplynul. Vypadal, jako by chtěl něco říct, ale rozmyslel si to. Přikývl.

„Dobře,“ pokýval Oktavián hlavou. „Jo, a nech se ostříhat. Vypadáš jako ta řecká spodina. Odchod.“

Když Bryce odešel, Mike Kahale zavrtěl hlavou. „Už jsou jich dva tucty.“

„To je dobře, příteli,“ ujistil ho Oktavián. „Potřebujeme další síly.“

„Vrahy. Zloděje. Zrádce.“

„Věrné polobohy,“ opravil ho Oktavián, „kteří vděčí za své postavení mně.“

Mike se zamračil. Dokud ho Reyna nepoznala, nechápala, proč se říká „pletence svalů“, ale Mikeovy paže připomínaly vánočku. Měl širokou tvář, pleť jako pražené mandle, onyxové vlasy a hrdé tmavé oči jako staří havajští králové. Netušila, jak je možné, že středoškolský fotbalový obránce z Hilo má za matku bohyni Venuši, ale nikdo z tábora se mu kvůli tomu neposmíval – poté, co ho viděli holýma rukama drtit skálu.

Reyna měla Mikea Kahalea odjakživa ráda. Jen byl bohužel až moc oddaný svému patronovi. A tím byl Oktavián.

Pontifex se zvedl a protáhl se. „Neboj se, starý příteli. Naše týmy obléhatelů obklíčily řecký tábor. Naši orli kontrolují vzduch. Řekové se nikam nedostanou, dokud to nespustíme. Za jedenáct dní máme všechny síly na místě. Naše malá překvapení budou připravena udeřit. Prvního srpna, o slavnosti Spes, řecký tábor padne.“

„Ale Reyna říkala –“

„To už jsme probrali.“ Oktavián vytáhl od pasu železnou dýku a hodil ji na stůl, kde probodla mapu Tábora polokrevných. „Reyna se své pozice vzdala. Vydala se do starých krajů, což je proti zákonu.“

„Ale matka země –“

„– se probouzí kvůli válce mezi řeckým a římským táborem, ne? Bohové jsou neschopní, ne? A jak ten problém vyřešíme, Mikeu? Zlikvidujeme to rozdělení. Zlikvidujeme Řeky. Vrátíme bohy k jejich náležité podobě Římanů. Jakmile bohové získají plnou sílu, Gaia si netroufne povstat. Začne zase dřímat. My polobohové budeme silní a sjednocení, jak jsme bývali za starých dob impéria. Kromě toho, první srpen je slibný – ten měsíc se jmenuje po mém předchůdci Augustovi. A víš, jak ten sjednotil Římany?“

„Chopil se moci a stal se císařem,“ zahučel Mike.

Oktavián tu poznámku odbyl mávnutím ruky. „Nesmysl. Zachránil Řím tím, že se stal prvním občanem. Chtěl mír a prosperitu, ne moc! Věř mi, Mikeu, mám v úmyslu řídit se jeho příkladem. Zachráním Nový Řím, a až to udělám, na své přátele nezapomenu.“

Mikeova mohutná postava přešlápla. „Mluvíš, jako by sis byl jistý. Ten tvůj dar jasnozřivosti –“

Oktavián zvedl varovně ruku. Podíval se na vlajkonoše Jacoba, který stál pořád v pozoru za ním. „Jacobe, můžeš odejít. Běž třeba leštit orla nebo něco jiného.“

Jacob úlevou svěsil ramena. „Ano, augure. Teda centurione! Vlastně pontifexi! Teda –“

„Běž.“

„Už jdu.“

Jakmile se Jacob odšoural, Oktavián se zachmuřil. „Mikeu, říkal jsem ti, abys nemluvil o tom mém, hm, problémku. Ale abych ti odpověděl: ne, pořád to vypadá, že ten Apollónův dar něco ruší.“ Naštvaně se zabodl pohledem do hromady zmrzačených plyšových zvířátek v rohu verandy. „Nevidím budoucnost. Možná jsou to nějaké čáry toho falešného Orákula z Tábora polokrevných. Ale jak už jsem ti říkal, přísně důvěrně, Apollón ke mně loni v Táboře Jupiter jasně mluvil! Osobně požehnal mému úsilí. Ujistil mě, že se na mě bude vzpomínat jako na spasitele Římanů.“

Oktavián roztáhl ruce, odhalil vytetovanou harfu, symbol svého božského předka. Sedm čar znamenalo roky jeho služby, víc, než měli za sebou všichni velící důstojníci včetně Reyny.

„Jen se neboj, Mikeu. My Řeky rozdrtíme. Zastavíme Gaiu a její pomocníky. Pak si vezmeme harpyji, již mají Řekové – tu, která si zapamatovala naše Sibylské knihy –, a přinutíme ji, aby nám předala znalosti našich předků. A až se to stane, Apollón jistě obnoví můj dar jasnozřivosti. Tábor Jupiter bude mocnější než dřív. Budoucnosti povládneme my.“

Mike se nepřestal mračit, zvedl pěst a zasalutoval. „Šéf jsi ty.“

„Ano, to jsem.“ Oktavián vytáhl dýku ze stolu. „A teď běž zkontrolovat ty dva trpaslíky, cos je chytil. Chci je pořádně vystrašit, než je znova vyslechnu a pošlu do Tartaru.“

Sen se rozplynul.

„Hej, probuď se.“ Reyna zamrkala a otevřela oči. Skláněl se nad ní Gleeson Hedge a třásl jí ramenem. „Máme malér.“

Z jeho vážného tónu se jí rozproudila krev.

„Co se děje?“ Hrabala se do sedu. „Duchové? Nestvůry?“

Hedge se zamračil. „Je to horší. Turisti.“

VII
REYNA

Dorazily jich celé hordy.

Turisté se po dvaceti- nebo třicetičlenných skupinách hrnuli rozvalinami, hemžili se kolem vil, potulovali se po cestách z kočičích hlav, civěli na pestré fresky a mozaiky.

Reyna se bála, jak zareagují na dvanáctimetrovou sochu Athény uprostřed dvora, ale mlha si zřejmě dala záležet a zastřela smrtelníkům zrak.

Pokaždé, když se přiblížila nějaká skupina, zastavila se na kraji dvora a zklamaně hleděla na sochu. Průvodce britských turistů si povzdechl: „Ach, lešení. Vypadá to, že na tomhle úseku probíhá restaurování. Škoda. Půjdeme dál.“

A odešli.

Aspoň že socha neburácela: „ZEMŘETE, BEZVĚRCI!“ a nedrtila smrtelníky na prach. Reyna kdysi prožila něco podobného se sochou Diany. Nebyl to její nejpříjemnější den.

Vzpomněla si, co jí o Athéně Parthenónské řekla Annabeth: její kouzelná aura nestvůry přitahuje, a zároveň je drží v šachu. A taky že ano, Reyna každou chvíli koutkem oka zahlédla zářivé bílé duchy v římském ustrojení, jak poletují rozvalinami a užasle se na sochu kaboní.

„Tihle lemurové jsou všude,“ zamumlal Gleeson. „Zatím se drží dál, ale až padne noc, měli bychom být nachystaní na cestu. Duchové jsou v noci vždycky horší.“

To Reyna nepotřebovala připomínat.

Dívala se na postarší pár ve sladěných pastelových košilích a bermudách, který klopýtal nedalekou zahradou. Byla ráda, že se nepřiblížil. Trenér Hedge kolem jejich tábořiště rozmístil všechny možné nástražné dráty, léčky a velké pasti na myši, které by žádnou pořádnou nestvůru nezastavily, ale postaršímu člověku by mohly pořádně ublížit.

Navzdory teplému ránu se Reyna z těch svých snů třásla. Nevěděla, co bylo hroznější – zda postupující zkáza Nového Říma, nebo to, jak Oktavián rozkládá legii zevnitř.

Ta výprava je bláznovství.

Tábor Jupiter ji potřebuje. Dvanáctá legie ji potřebuje. A přesto Reyna trčí na druhé straně světa a dívá se, jak satyr opéká borůvkové oplatky na klacíku nad ohněm.

Chtěla začít vyprávět o svých nočních můrách, ale rozhodla se počkat, až se probudí Nico. Nevěděla, jestli by měla kuráž líčit to dvakrát.

Nico spal dál. Reyna už zjistila, že jakmile usne, dá to pořádnou fušku ho probudit. Trenér by mu mohl stepovat kopyty přímo kolem hlavy, a Hádův syn by se ani nepohnul.

„Tumáš.“ Hedge jí podal talíř opečených oplatek s čerstvě oloupaným kivi a ananasem. Všechno to vypadalo překvapivě dobře.

„Kde jste vzal tyhle zásoby?“ podivila se Reyna.

„Ale jdi, jsem přece satyr. A my si umíme sbalit na cestu!“ Zakousl se do oplatky. „A taky víme, jak přežít v divočině!“

Zatímco Reyna jedla, vytáhl trenér blok a začal do něj něco škrábat. Když skončil, poskládal papír do vlaštovky a hodil ho do vzduchu. Vítr ho odnesl.

„Dopis vaší ženě?“ hádala Reyna.

Pod okrajem baseballové čapky měl Hedge začervenalé oči. „Mellie je větrná nymfa. Duchové vzduchu si posílají vzkazy po vlaštovkách pořád. Doufám, že její bratranci přenesou dopis přes oceán, dokud k ní nedoletí. Není to taková rychlovka jako vzkaz po Iris, ale, no, chci, aby na mě mělo naše děcko nějakou památku, pokud, no, víš přece…“

„Vy se domů vrátíte,“ ujišťovala ho Reyna. „A uvidíte svoje dítě.“

Hedge zaťal zuby a neřekl na to nic.

Reyna uměla lidi rozpovídat. Považovala za důležité znát své druhy ve zbrani. Ale měla co dělat, než se jí povedlo Hedge přimět, aby promluvil o své ženě Mellie, která se v Táboře polokrevných chystala porodit. Reyna si Hedge moc nedovedla představit jako otce, zato věděla, jaké to je vyrůstat bez rodičů. Nemínila dopustit, aby to potkalo i jeho dítě.

„Jo, jasně…“ Satyr si ukousl další sousto oplatky i s klacíkem, na kterém byla nabodnutá. „Já bych jen rád viděl, kdybysme postupovali rychlejc.“ Kývl bradou na Nika. „Neumím si představit, jak ten kluk přežije další skok. A kolik nás jich ještě čeká, než se dostaneme domů?“

Reyna chápala jeho starost. Už za jedenáct dní chtějí Giganti probudit Gaiu. Týž den plánuje Oktavián útok na Tábor polokrevných. To nemůže být náhoda. Možná mu Gaia něco našeptává, bezděčně ovlivňuje jeho rozhodnutí. Nebo ještě hůř: Oktavián se s bohyní země spojil vědomě. Reyně se nechtělo věřit, že by úmyslně zradil legii, ale po tom, co viděla ve snu, si nemohla být jistá.

Dojedla, zatímco se po dvoře šinula výprava čínských turistů. Reyna ještě nebyla vzhůru ani hodinu, a už se nemohla dočkat, až zase vyrazí dál.

„Díky za snídani, trenére.“ Zvedla se a protáhla se. „A teď mě omluvte – kde jsou turisté, tam jsou záchody. Potřebuju si odskočit tam, kam i prétor chodí pěšky.“

„Běž.“ Trenér zachrastil píšťalkou, která mu visela kolem krku. „Kdyby něco, zapískám.“

Reyna nechala Auruma a Argenta na stráži a procházela mezi davy turistů, až našla návštěvnické centrum se záchody. Umyla se, jak to šlo, ale připadalo jí jako ironie, že je v pravém římském městě, a nemůže si vychutnat příjemnou horkou římskou koupel. Musela se spokojit s papírovými ručníky, polámaným zásobníkem mýdla a astmatickým vysoušečem rukou. A záchody… škoda mluvit.

Po cestě zpátky minula malé muzeum s výlohou. Za sklem ležela řada sádrových figur, všechny ztuhlé ve smrtelné agonii. Mladá dívka se choulila do klubíčka, žena se kroutila v bolestech, pusu otevřenou k výkřiku, paže rozhozené. Muž klečel se sklopenou hlavou, jako by přijal nevyhnutelné.

Reyna na to hleděla se směsicí hrůzy a odporu. Četla o takových figurách, ale nikdy je neviděla na vlastní oči. Po výbuchu Vesuvu pohřbil sopečný popel město a ztuhl na kámen kolem umírajících Pompejanů. Jejich těla se rozložila a zanechala po sobě vzduchové kapsy ve tvaru lidských těl. První archeologové nalili do těch kapes sádru a pořídili tyhle odlitky – děsivé repliky starých Římanů.

Reyně to připadalo nepatřičné, špatné, že se poslední chvilky těch lidí předvádějí jako nějaké šaty ve výloze, a přece od nich nedokázala odtrhnout pohled.

Celý život snila o tom, že se podívá do Itálie. Myslela si, že k tomu nikdy nedojde. Antická půda byla moderním polobohům zapovězena, ta oblast byla prostě moc nebezpečná. Přesto chtěla jít ve stopách Aenease, syna Afrodíty, prvního poloboha, který se tu usadil po trojské válce. Chtěla vidět původní řeku Tiberu, kde vlčí bohyně Lupa zachránila Romula a Rema.

Ale Pompeje? Sem se Reyna nikdy netoužila podívat. Místo nejznámějšího římského neštěstí, celé město spolknuté zemí… Po Reyniných nočních můrách se jí to trochu moc dotýkalo.

Tak hluboko v antických krajích navštívila jen jedno místo ze svého seznamu přání: Diokleciánův palác ve Splitu, a ani to nedopadlo tak, jak si představovala. Snila o tom, že se tam podívá s Jasonem, že se pokochají domovem svého oblíbeného císaře. Představovala si společné romantické procházky starým městem, pikniky při západu slunce na zídkách.

Místo toho Reyna dorazila do Chorvatska ne s ním, ale s tuctem vzteklých větrných duchů v patách. Musela si cestu palácem mezi nimi probojovat. Po cestě ven ji napadli gryfové a smrtelně zranili jejího pegase. Jediné, co měl ten výlet společného s Jasonem, byl vzkaz, který jí nechal pod Diokleciánovou bustou ve sklepě.

Měla na to místo jen bolestné vzpomínky.

Nezahořkni, nadávala si. Aeneas taky trpěl. A Romulus, Dioklecián a všichni ostatní. Římané si na těžkosti nestěžují.

Hleděla na sádrové figury ve výloze a uvažovala, co se jim asi honilo hlavou, když se ti lidi choulili, aby umřeli v popelu. Asi to nebylo: No co, jsme Římané! Nemůžeme si stěžovat!

Ruinami zavál nápor větru a tlumeně zasténal. Výlohou problesklo sluneční světlo a na chvilku ji oslepilo.

Reyna se lekla a vzhlédla. Slunce stálo přímo nad hlavou. Jak to, že už je poledne? Odešla z Faunova domu hned po snídani. A stála tu jenom pár minut… nebo ne?

Odtrhla se od muzejní výlohy a spěchala pryč. Snažila se setřást pocit, že si mrtví Pompejané šeptají za jejími zády.

Zbytek odpoledne byl nesnesitelně klidný.

Reyna držela hlídku, zatímco trenér Hedge spal, ale nebylo před čím hlídat. Turisté přicházeli a zase odcházeli. Občas přelétli nad hlavami harpyje a větrní duchové. Reynini psi varovně zavrčeli, ale nestvůry se nezastavily a nebojovaly.

Kolem dvora se krčili duchové, očividně v bázni před Athénou Parthenónskou. Reyna jim to nemohla vyčítat. Čím déle socha stála v Pompejích, tím větší zlobu jako by vyzařovala, až Reynu svědila kůže a brnělo tělo.

Nakonec se hned po západu slunce Nico probudil. Zhltl avokádo a sýrový sendvič. Poprvé od té doby, kdy opustili Hádův chrám, projevil jakous takous chuť k jídlu.

Reyna mu nerada kazila večeři, ale neměli moc času. Denního světla ubývalo, duchové se začínali přibližovat a bylo jich čím dál víc.

Řekla mu o svých snech: o zemi polykající Tábor Jupiter, o Oktaviánovi blížícímu se k Táboru polokrevných a o lovci s planoucíma očima, který ji střelil do břicha.

Nico hleděl na svůj prázdný talíř. „Ten lovec… byl to Gigant?“

Trenér Hedge zavrčel: „Já bych to radši nezjišťoval. Radši se pohněme dál.“

Nico se ušklíbl. „Chcete říct, ať se vyhneme boji?“

„Poslouchej, holoubku, já se rád poperu jako každý, ale máme tu na starosti dost nestvůr i bez velikýho lovce, co nás sleduje po světě. A ty řeči o óbršípech se mi nezamlouvají.“

„Tentokrát souhlasím s Hedgem,“ uznala Reyna.

Nico rozbalil svou leteckou bundu. Prostrčil prst dírou po šípu v rukávu.

„Mohl bych poprosit o radu.“ Řekl to dost neochotně. „Thalii Graceovou…“

„Jasonovu sestru,“ doplnila Reyna.

Nikdy se s Thalií nepotkala. Vlastně teprve nedávno zjistila, že Jason má nějakou sestru. Podle Jasona ta řecká polobohyně, dcera Diova, vede skupinu Dianiných… ne, Artemidiných Lovkyň. Z té představy se Reyně točila hlava.

Nico přikývl. „Artemidiny Lovkyně jsou… no, prostě lovkyně. Pokud někdo něco ví o tom obřím lovci, je to Thalia. Můžu jí zkusit poslat vzkaz po Iris.“

„Nejsi z toho moc nadšený,“ všimla si Reyna. „Vy dva… spolu nevycházíte?“

„Jsme v pohodě.“

Aurum o kousek dál tiše zavrčel, což znamenalo, že Nico lže.

Reyna se rozhodla na něj netlačit.

„Taky bych měla kontaktovat sestru Hyllu,“ vzpomněla si. „Tábor Jupiter je slabě chráněný. Pokud na něj Gaia zaútočí, mohly by Amazonky pomoct.“

Trenér Hedge se zamračil. „Bez urážky, ale hm… co zmůže armáda Amazonek proti vlně hlíny?“

Reyna potlačila obavy. Měla podezření, že se Hedge nemýlí. Jedinou obranou proti tomu, co viděla ve snech, by bylo zabránit Gigantům probudit Gaiu. A v tom se musela spolehnout na posádku Arga II.

Denní světlo už málem vymizelo. Duchové na dvoře tvořili dav – stovky planoucích Římanů třímajících přízračné palice nebo kameny.

„Popovídáme si po dalším skoku,“ rozhodla Reyna. „Teď se potřebujeme dostat odtud.“

„Jo.“ Nico vstal. „Myslím, že tentokrát, když budeme mít štěstí, se dostaneme do Španělska. Jenom mě nechte –“

Dav duchů se rozplynul jako narozeninové svíčky zhasnuté jediným fouknutím.

Reyně sjela ruka k dýce. „Kam se poděli?“

Nico těkal pohledem po rozvalinách. Jeho výraz jim na klidu nepřidal. „Já – já nevím, ale podle mě to není dobré znamení. Dávejte pozor. Já se připoutám. Bude to jenom pár vteřin.“

Gleeson Hedge se vztyčil na kopytech. „Pár vteřin nemáš.“

Reynin žaludek se smrskl do malého uzlíčku.

Hedge promluvil ženským hlasem – stejným, jaký slyšela v tom zlém snu.

Vytáhla nůž.

Hedge se k ní obrátil s nic neříkajícím výrazem. Oči měl úplně temné. „Raduj se, Reyno Ramírez-Arellanová. Zemřeš jako Říman. Přidáš se k duchům Pompejí.“

Země zarachotila. Po celém dvoře zavířily ve vzduchu spirály popela. Zhmotnily se z nich hrubé lidské postavy – pevné skořápky jako ty v muzeu. Hleděly na Reynu roztřepenými děrami v kamenných tvářích.

„Země tě spolkne,“ oznámil Hedge hlasem Gaii. „Zrovna jako spolkla je.“

VIII
REYNA

„Je jich hrozně moc.“ Reynu hořce napadlo, kolikrát za svou polobožskou kariéru už tohle řekla.

Mohla by si nechat vyrobit takovou placku a nosit ji, aby ušetřila čas. Až umře, vytesají jí ta slova nejspíš na náhrobek: Bylo jich hrozně moc.

Její chrti jí stáli po boku a vrčeli na ty hliněné skořápky. Reyna jich napočítala nejmíň dvacet, obkličovaly je ze všech stran.

Trenér Hedge dál mluvil tím ženským hlasem: „Mrtví vždycky přečíslí živé. Tito duchové čekali celá staletí, nemohli uvolnit svůj vztek. Nyní jsem jim dala zemská těla.“

Jeden duch popošel dopředu. Pohyboval se pomalu, ale krok měl tak těžký, že rozlomil prastaré dlaždice.

„Nico?“ vykřikla Reyna.

„Nemůžu je ovládnout,“ drmolil a horečně rozplétal postroj. „Asi kvůli těm skořápkám. Potřebuju se pár vteřin soustředit na skok stíny. Abych nás neteleportoval do další sopky.“

Reyna v duchu zaklela. Sama jich rozhodně tolik neodrazí, než Nico připraví únik, zvlášť když je trenér Hedge nepoužitelný. „Použij to žezlo,“ navrhla. „Dej mi pár zombíků.“

„To nepomůže,“ zanotoval trenér Hedge. „Ustup, prétorko. Nech duchy Pompejí zničit tu řeckou sochu. Pravý Říman by neodporoval.“

Duchové z popela se šourali dál. Z ústních otvorů jim vycházelo tlumené hvízdání, jako když se fouká do prázdných lahví od coly. Jeden šlápl na trenérovu past z dýky a tenisové rakety a rozdrtil ji na kusy.

Nico vytáhl od pasu Diokleciánovo žezlo. „Reyno, jestli povolám další mrtvé Římany… kdo ví, jestli se nepřidají k těmhletěm?“

„Já to vím. Jsem prétorka. Dej mi pár legionářů a já je ovládnu.“

„Ty zemřeš,“ ozval se hlas z Hedgea. „Nikdy nedokážeš –“

Reyna ho praštila do hlavy rukojetí nože. Satyr se svezl k zemi.

„Promiňte, trenére,“ zamumlala. „Už mi to šlo na nervy. Nico – zombíky! A pak se soustřeď na to, jak nás odsud dostaneš.“

Nico zvedl žezlo a země se zachvěla.

Duchové zrovna v tu chvíli zaútočili. Aurum skočil na toho nejbližšího a doslova mu ukousl hlavu kovovými tesáky. Zkamenělá skořápka se skácela dozadu a rozpadla se na kusy.

Argentum takové štěstí neměl. Vrhl se na dalšího ducha, ale ten máchl těžkou paží a praštil chrta do hlavy. Argentum odlétl. Vrávoravě se zvedl na nohy. Hlavu měl zkroucenou o pětačtyřicet stupňů doprava. Jedno rubínové oko mu chybělo.

Reyně zahořel v prsou vztek jako rozžhavený hřeb. Přišla už o pegase. Nepřipustí, aby ztratila i psy. Probodla ducha nožem a vytasila gladius. Po pravdě řečeno, boj se dvěma čepelemi nebyl moc římský, ale Reyna nějakou dobu žila s piráty. Pochytila od nich víc než jen pár triků.

Zkamenělé skořápky byly křehké, ale dovedly udeřit jako mlátičky. Reyna netušila, jak to ví, ale bylo jí jasné, že si nemůže dovolit schytat ani jedinou ránu. Na rozdíl od Argenta by nepřežila, kdyby jí srazili hlavu na bok.

„Nico!“ Prosmýkla se mezi dvěma duchy a nechala je, aby si navzájem rozmlátili hlavy. „Dělej!“

Země uprostřed dvora se otevřela. Desítky kostlivých vojáků se draly na povrch. Jejich štíty vypadaly jako obří zrezavělé mince. Čepele byly víc rez než kov. Ale Reyně se ještě nikdy tolik neulevilo, že vidí posily.

„Legie!“ křikla. „Ad aciem!“

Zombie poslechly, prodraly se mezi zemními duchy a vytvořily bojovou linii. Některé padly, rozdrceny kamennými pěstmi. Jiným se povedlo vytvořit formaci a pozvednout štíty.

Nico za ní zaklel.

Reyna riskovala a ohlédla se. Diokleciánovo žezlo v Nikových rukou doutnalo.

„Brání se mi!“ zaječel. „Asi nechce přivolávat Římany, aby bojovali s jinými Římany!“

Reyna věděla, že staří Římané nejmíň polovinu doby bojovali mezi sebou navzájem, ale rozhodla se to nepřipomínat. „Hlavně přivaž trenéra. Připrav se na cestu stíny! Získám ti trochu ča–“

Nico vyjekl. Diokleciánovo žezlo se rozletělo na kusy. Nico nevypadal zraněný, ale zíral na Reynu v šoku. „Já – nevím, co se stalo. Máš nejvýš pár minut, než zombie zmizí.“

„Legie!“ houkla Reyna. „Orbem formate! Gladium signe!“

Zombie obklopily Athénu Parthenónskou, meče připravené na boj zblízka. Argentum odtáhl bezvědomého trenéra Hedge k Nikovi, horečně se poutajícímu do postroje. Aurum hlídal a chňapal po každém zemním duchovi, který pronikl obrannou linií.

Reyna bojovala bok po boku s mrtvými legionáři, předávala jim svou sílu. Věděla, že to nebude stačit. Zemní duchové lehce padali, ale ve víru popela vystupovali ze země další a další. Pokaždé, když dopadla jejich kamenná pěst, padla další zombie.

Nad tím vším se panovnicky, povýšeně a netečně tyčila Athéna Parthenónská.

Drobná pomoc by se hodila, pomyslela si Reyna. Třeba nějaký ničivý paprsek? Nebo pár staromódních ran pěstí?

Socha ale neudělala nic, jen vyzařovala nenávist, která jako by mířila stejně na Reynu i na útočící duchy.

Chceš mě odvléct na Long Island? jako by říkala ta socha. Tak to ti přeju hodně štěstí, ty římský póvle.

Reyniným osudem možná bude zemřít při obraně pasivně agresivní bohyně.

Bojovala dál, vyslala do nemrtvých jednotek další nápor vůle. Ony ji za to bombardovaly zoufalstvím a záští.

Bojuješ zbytečně, šeptali jí přízrační legionáři v hlavě. Impérium je pryč.

„Za Řím!“ křikla Reyna chraplavě. Proťala gladiem jednoho zemního ducha a dalšímu zabodla do prsou dýku. „Dvanáctá legie Fulminata!“

Kolem ní padaly zombie k zemi. Některé byly rozdrceny v bitvě, jiné se rozsypaly samy, jak se rozplývala zbylá moc Diokleciánova žezla.

Zemní duchové je obkličovali, moře znetvořených tváří s prázdnýma očima.

„Reyno, teď!“ zaječel Nico. „Mizíme!“

Ohlédla se. Nico se připoutal k Athéně Parthenónské. V náruči držel bezvědomého Gleesona Hedge jako omdlelou slečinku. Aurum a Argentum zmizeli – možná byli moc poničení na to, aby dál bojovali.

Reyna klopýtla.

Kamenná pěst jí zešikma zasadila úder do hrudního koše, v boku se jí rozhořela bolest. Hlava se jí zatočila. Snažila se dýchat, ale bylo to, jako by se pokoušela vdechovat nože.

„Reyno!“ křikl Nico znova.

Athéna Parthenónská zablikala a chystala se zmizet.

Jeden zemní duch se rozmáchl po Reynině hlavě. Podařilo se jí vyhnout, ale bolestí v boku málem omdlela.

Vzdej to, nabádaly ji hlasy v hlavě. Odkaz Říma je mrtvý a pochovaný, zrovna jako Pompeje.

„Ne,“ zabručela si pro sebe. „Dokud žiju, tak ne.“

Nico natáhl ruku, jak se nořil do stínů. Reyna z posledních sil skočila za ním.

IX
LEO

Leovi se nechtělo vylézat ven.

Měl ještě připevnit tři svorky a nikdo jiný nebyl tak hubený, aby se do toho prostoru vešel. (Jedna z mnoha výhod, když je člověk takové chrastítko.)

Vklíněný mezi vrstvami trupu s potrubím a elektroinstalací mohl být aspoň sám se svými myšlenkami. Když ho přepadlo zoufalství, což bývalo asi tak co pět vteřin, mohl do něčeho praštit palicí. Ostatní členové posádky si mysleli, že pracuje, ne že má záchvat vzteku.

Jediný problém s tím útočištěm byl, že se do něj nasoukal jen do pasu. Zadek a nohy zůstaly všem na očích, takže se tam nemohl zašít.

„Leo!“ ozval se odněkud zpoza něj hlas Piper. „Potřebujeme tě.“

Leovi vyklouzl z kleští kroužek z božského bronzu a zapadl někam do hlubin trupu.

Leo si povzdechl. „Domluv se s mýma kalhotama, Piper! Protože ruce mají moc práce!“

„Nebudu se domlouvat s tvým zadkem. Sejdeme se v jídelně. Už jsme skoro v Olympii.“

„No tak jo. Jsem tam za vteřinku.“

„Co to vlastně děláš? Vrtáš se v tom trupu už celé dny.“

Leo přejel baterkou po plátech z božského bronzu a pístech, které instaloval pomalu, ale jistě. „Běžná údržba.“

Následovalo ticho. Piper byla moc dobrá na to, aby poznala, kdy lže. „Leo –“

„Hele, když už jsi tam venku, udělej pro mě něco. Svrbí mě těsně pod –“

„No jo, už mizím!“

Leo si dopřál ještě pár minut, než upevnil svorku. Jeho práce nebyla u konce. Ani zdaleka ne. Ale dělal pokroky.

Samozřejmě, že základy tohoto tajného projektu položil, už když Argo II stavěl, ovšem nikomu nic neřekl. O tom, co dělal, nebyl upřímný skoro ani sám k sobě.

Nic nevydrží věčně, řekl mu kdysi otec. Ani ty nejlepší stroje.

No jo, to je možná pravda. Ale Héfaistos taky řekl: Všechno se dá využít znovu. Leo měl v plánu tu teorii vyzkoušet.

Bylo to nebezpečné riziko. Pokud se mu to nepovede, zničí ho to. Ne jenom citově. Prostě ho to fyzicky rozdrtí.

Z toho pomyšlení ho přepadla klaustrofobie.

Vysoukal se z úzkého prostoru a vrátil se do své kajuty.

No… technicky vzato to byla jeho kajuta, ale nespal v ní. Matrace byla posetá drátky, hřebíky a vnitřnostmi několika rozebraných bronzových strojů. Většinu prostoru zabíraly tři mohutné posuvné skříně na nářadí – Chivo, Harpo a Groucho. Na zdech visely desítky elektrických nástrojů. Pracovní stůl měl zavalený okopírovanými plánky ze zapomenutého Archimédova textu O stavění koulí, který sebral v jedné podzemní dílně v Římě.

I kdyby chtěl v kajutě spát, byla na to moc přecpaná a nebezpečná. Raději se ukládal ve strojovně, hukot mašinerie mu tam pomáhal usnout. Kromě toho, od dob na ostrově Ógygie si oblíbil táboření nadivoko. Deka na zemi, víc nepotřeboval.

Jeho kajuta byla jenom na zásoby… a na práci na nejsložitějších projektech.

Vytáhl z opasku na nářadí klíč. Neměl na to vlastně čas, ale odemkl prostřední zásuvku Groucha a hleděl na dva vzácné předměty uvnitř: bronzový astroláb, který sebral v Boloni, a kus krystalu, velký jako pěst, z Ógygie. Ještě nepřišel na to, jak dát ty dvě věci dohromady, a pomalu z toho šílel.

Doufal, že se dobere odpovědí na Ithace. Koneckonců to byl domov Odyssea, toho chlápka, který astroláb zkonstruoval. Ale podle toho, co říkal Jason, pro něj ty ruiny neměly žádnou odpověď – byla to jenom banda naštvaných démonů a duchů.

Odysseus astroláb stejně nikdy neuvedl do chodu. Neměl krystal, který by mu posloužil jako naváděcí světlo. Leo ho získal. Musí uspět tam, kde nejchytřejší polobůh všech dob selhal.

Bylo to jako naschvál. Na Ógygii na něj čeká suprová nesmrtelná holka, a on nemůže přijít na to, jak připojit pitomou hroudu kamene k tři tisíce let starému navigačnímu přístroji. Některé problémy nevyřeší ani lepicí páska.

Leo zavřel zásuvku a zamkl ji.

Zalétl pohledem k nástěnce nad pracovním stolem, kde vedle sebe visely dva obrázky. Ten první byla stará kresba pastelkami, stvořil ji v sedmi letech – náčrtek létající lodi, jakou vídal ve snech. Druhý byla kresba uhlem, kterou mu nedávno věnovala Hazel.

Hazel Levesqueová… Ta holka je ale číslo. Jakmile se Leo znovu přidal k posádce na Maltě, hned poznala, že si v sobě přinesl bolest. Při první příležitosti, hned po té mele v Hádově chrámu, napochodovala do Leovy kajuty a nařídila mu: „Tak to vyklop.“

Hazel byla dobrá posluchačka. Leo jí vypověděl celý příběh. Později ten večer se Hazel vrátila s náčrtníkem a uhly. „Popiš mi ji,“ nařídila mu. „Každou drobnost.“

Bylo to trochu divné, pomáhat Hazel tvořit portrét Kalypsó – jako by říkal policejnímu kreslíři: Ano, pane, tohle je ta dívka, co mi ukradla srdce! Znělo to jako nějaký pitomý country song.

Ale popisovat Kalypsó byla hračka. Leo nemohl zavřít oči bez toho, aby ji hned neviděl před sebou.

Teď na něj její portrét hleděl z nástěnky – oči tvaru mandlí, našpulené rty, dlouhé rovné vlasy přehozené přes rameno šatů bez rukávů. Skoro cítil její skořicovou vůni. Nakrčené čelo a koutky prohnuté dolů jako by říkaly: Leo Valdezi, ty jsi ale namyšlené střevo.

Sakra, jak jen tu ženskou miluje!

Leo si připíchl její portrét vedle kresby Arga II, aby si připomínal, že někdy se vize vážně splní. Jako malý snil o létající lodi. A nakonec ji postavil. A teď postaví prostředek, jak se dostat zpátky ke Kalypsó.

Motory lodi zahučely temněji. Z reproduktorů kajuty zakrákal a zaskřehotal Festusův hlas.

„Jo, díky, kámo,“ odpověděl mu Leo. „Už jdu.“

Loď klesala a to znamenalo, že jeho projekty musí počkat.

„Zůstaň tady, sluníčko,“ rozloučil se ještě s obrázkem Kalypsó. „Vrátím se za tebou, jak jsem slíbil.“

Leo si dovedl představit, co by mu odpověděla: Já na tebe nečekám, Leo Valdezi. Já do tebe nejsem zamilovaná. A rozhodně nevěřím těm tvým pitomým slibům!

Při tom pomyšlení se pousmál. Zastrčil si klíče zpátky do opasku a zamířil do jídelny.

Šest polobohů tam snídalo.

Dřív by se byl Leo lekl, že jich všech šest vysedává v podpalubí a kormidlo osiřelo, ale od té doby, co Piper čaromluvou natrvalo probudila Festuse – čemuž Leo pořád nerozuměl –, byla dračí figura víc než schopná řídit Argo II sama. Festus dovedl navigovat, kontrolovat radar, dělat borůvkový koktejl a chrlit žhavé proudy ohně na vetřelce, to všechno najednou, a nespálil se mu ani jeden elektrický obvod.

Kromě toho měli v záloze stolek Buford.

Když trenér Hedge vyrazil na tu stínovou expedici, usoudil Leo, že jeho třínohý stůl může klidně zastoupit „dospělý dohled“. Potáhl mu desku kouzelnou vrstvou, která vysílala drobnou holografickou simulaci trenéra Hedge. Ten minihedge dusal po Bufordově vršku a nahodile pokřikoval věty jako „NECH TOHO!“ „JÁ TĚ ZABIJU!“ a všeobecně oblíbené „MAZEJ SE OBLÍKNOUT!“.

Dneska byl Buford u kormidla. Kdyby případné nestvůry nevyděsily Festusovy plameny, rozhodně by se o to postaral Bufordův holografický Hedge.

Leo se zastavil ve dveřích jídelny a vstřebával scénu kolem jídelního stolu. Nestávalo se často, aby viděl všechny kamarády pohromadě.

Percy do sebe soukal hromadu modrých palačinek (jak to, že je tak ujetý na modré jídlo?) a Annabeth mu vyčítala, že si je moc polil sirupem.

„Úplně je utopíš!“ vrtěla hlavou.

„Ale jdi, jsem Poseidónovo dítě,“ namítl. „Utopit se nemůžu a svoje palačinky taky ne.“

Frank a Hazel nalevo od nich svými miskami na cereálie zatížili mapu Řecka, aby se vyrovnala. Prohlíželi ji s hlavami u sebe. Frank každou chvíli pohladil Hazel po ruce, tak mile a přirozeně, jako by byli starý manželský pár, a Hazel se přitom ani nečervenala, což byl na děvče ze čtyřicátých let velký pokrok. Ještě nedávno málem omdlívala, když před ní někdo řekl sakra.

V čele stolu seděl nepohodlně Jason s vyhrnutým tričkem a ošetřovatelka Piper mu měnila obvaz.

„Drž klidně,“ napomínala ho. „Já vím, že to bolí.“

„Jenom to chladí,“ řekl.

Leo v tom slyšel bolest. Ten pitomý gladius ho propíchl skrz naskrz. Místo na zádech, kudy čepel pronikla dovnitř, bylo ošklivě fialové a kouřilo se z něj. Nemohlo to znamenat nic dobrého.

Piper se snažila tvářit vesele, ale tajně se Leovi svěřila, jaký má strach. Ambrózie, nektar a medicína smrtelníků všechno nezmohly. Hluboká rána božským bronzem nebo imperiálním zlatem mohla doslova rozpustit podstatu poloboha zevnitř. Jason se možná uzdravoval. Aspoň tvrdil, že se cítí líp. Ale Piper by za to ruku do ohně nedala.

Škoda, že Jason nebyl automat. Pak by Leo aspoň tušil, jak nejlepšímu kamarádovi pomoct. Ale u lidí… se Leo cítil bezmocný. Hrozně moc lehce se pokazí.

Měl kamarády rád. Udělal by pro ně všechno. Jenže jak se tak na tu šestici díval – tři páry, všichni soustředění jeden na druhého –, vzpomněl si na varování Nemesis, bohyně odplaty. Nenajdeš si místo mezi svými bratry. Vždycky budeš sedmé kolo u vozu.

Začínal si myslet, že Nemesis měla pravdu. Kdyby Leo přežil, kdyby jeho šílený tajný plán vyšel, naplnil by se jeho osud s někým jiným, na ostrově, který žádný člověk nenajde dvakrát.

Nejlepší, co mohl zatím dělat, bylo držet se svého starého pravidla: Jeď dál. Neuvázni na mrtvém době. Nemysli na nepříjemnosti. Usmívej se a vtipkuj, když se na to necítíš. Zvlášť když se na to necítíš.

„Tak co, lidi?“ Vešel do jídelny. „Jú, koláčky, to beru!“

Popadl poslední – podle speciálního receptu s mořskou solí, který dostali od Afrose, rybího kentaura na dně Atlantiku.

V palubním telefonu zapraskalo. Bufordův minihedge zaječel z reproduktorů: „MAZEJTE SE OBLÍKNOUT!“

Všichni sebou škubli. Hazel odskočila půldruhého metru od Franka. Percy si nalil sirup do pomerančového džusu. Jason se nešikovně nasoukal zpátky do trička a Frank se proměnil v buldoka.

Piper se zabodla pohledem do Lea. „Já myslela, že už jsi ten pitomý hologram zlikvidoval.“

„No tak, Buford vám jenom popřál dobrý ráno. On ho miluje! A navíc se nám všem po trenérovi stýská. A Frank je roztomilý buldoček.“

Frank se proměnil zpátky v urostlého nevrlého čínskokanadského kluka. „Sedni si, Leo. Musíme něco probrat.“

Leo se vmáčkl mezi Jasona a Hazel. Spočítal si, že ti dva ho nejspíš neplácnou, když bude hloupě vtipkovat. Zakousl se do koláčku a na doplnění vyvážené snídaně si vzal balíček italských brambůrků. Vypěstoval si na nich tak trochu závislost od té doby, co si je prvně koupil v Boloni. Byly sýrové a staromódní – což obojí miloval.

„Takže…“ Jason sebou škubl, jak se naklonil dopředu. „Zůstaneme ve vzduchu a spustíme kotvu co nejblíž Olympii. Je to dál ve vnitrozemí, než by se mi zamlouvalo – asi pět mil – ale nemáme na vybranou. Podle Junony musíme najít bohyni vítězství a, hm… porazit ji.“

Kolem stolu se rozhostilo stísněné ticho.

S novými závěsy zakrývajícími holografické stěny byla jídelna tmavší a ponuřejší, než by měla být, ale nedalo se nic dělat. Od té doby, co trpasličí dvojčata Kerkópové zkratovala zdi, záběry z reálného času v Táboře polokrevných často mizely a měnily se v nahrané obří detaily trpaslíků – rudé vousky, nozdry a zkažené zuby. Dost to otravovalo, když se chtěl člověk najíst nebo vedl vážnou debatu o osudu světa.

Percy se napil sirupem vylepšené oranžády. Zdálo se, že mu to chutná. „Mně nevadí bojovat s nějakou bohyní, ale není Niké jedna z těch dobrých? Aspoň já osobně mám vítězství rád. Nikdy se mi neomrzí.“

Annabeth zabubnovala prsty do stolu. „Vážně je to divné. Chápu, proč je Niké v Olympii – je to rodiště olympijských her a tak. Závodníci jí nosili oběti. Řekové a Římané ji uctívali – kolik, asi tak dvanáct set let, ne?“

„Skoro do konce říše římské,“ potvrdil Frank. „Římané jí říkali Victoria, ale to je fuk. Všichni ji milovali. Kdo nerad vyhrává? Nevím, proč ji máme porážet.“

Jason se zamračil. Z rány pod tričkem se mu vinul pramínek kouře. „Já jenom vím… Ten démon Antinous řekl Victoria už řádí v Olympii. Juno nás varovala, že nikdy neusmíříme rozkol mezi Řeky a Římany, pokud neporazíme vítězství.“

„Jak máme porazit vítězství?“ uvažovala Piper. „To zní jako neřešitelná hádanka.“

„Jako jak naučit kameny lítat,“ pokýval hlavou Leo, „nebo si dát jenom jeden brambůrek.“

Nacpal si jich do pusy celou hrst.

Hazel nakrčila nos. „Tohle tě zabije.“

„Děláš si legraci? Je v tom tolik konzervantů, že budu žít věčně. Ale počkat, s tím, jak je ta bohyně oblíbená a skvělá – pamatujete si na její potomky v Táboře polokrevných?“

Hazel a Frank tam nikdy nebyli, ale ostatní vážně přikyvovali.

„Na tom něco je,“ ozval se Percy. „Srub číslo sedmnáct – super soutěživá banda. Při boji o vlajku byli skoro horší než Arésovy děti. Nic proti tobě, Franku.“

Frank pokrčil rameny. „Chceš říct, že Niké má temnou stránku?“

„Její děti jistě ano,“ přisvědčila Annabeth. „Nikdy neodmítnou žádnou výzvu. Musejí být jedničky ve všem. Pokud je jejich máma tak náruživá…“

„Počkat.“ Piper položila ruce na stůl, jak se loď zakolébala. „Lidi, všichni bohové jsou rozdělení mezi řeckou a římskou stránku, že? Jestli je to s Niké taky tak a jestli je bohyní vítězství –“

„Tak je to vážně malér,“ doplnila ji Annabeth. „Chce, aby vyhrála jedna nebo druhá strana, aby se mohla prohlásit za vítězku. Bude doslova bojovat sama se sebou.“

Hazel posunula svou misku cereálií po mapě Řecka. „Ale my nechceme, aby vyhrála jedna nebo druhá strana. Musíme dostat Řeky a Římany do jednoho týmu.“

„V tom asi bude ten problém,“ uvažoval Jason. „Jestli se bohyně vítězství vymkla kontrole, rozervaná mezi Řeky a Římany, možná znemožňuje spojení našich dvou táborů.“

„Jakým způsobem?“ chtěl vědět Leo. „Zahájila ohnivou válku na Twitteru?“

Percy zabodl vidličku do modrých palačinek. „Třeba je jako Arés. Ten chlap umí vyvolat bitku, jenom vejde do pokoje. Jestli Niké vyzařuje soutěživé vibrace nebo tak, pořádně zhoršuje celou tu řecko-římskou rivalitu.“

Frank ukázal na Percyho. „Pamatuješ na toho starého mořského boha v Atlantě – Forkýse? Říkal, že Gaiiny plány mají vždycky spoustu vrstev. To může být taky strategie Gigantů: držet oba tábory rozdělené, držet bohy rozdělené. Jestli je to tak, nemůžeme Niké nechat, aby nás naváděla proti sobě. Musíme poslat na zem čtyřčlennou skupinu – dva Řeky, dva Římany. Ta rovnováha snad udrží vyváženou i ji.“

Jak tak Leo poslouchal Zhanga, zažil další chvilku překvapení. Nechtělo se mu věřit, jak moc se ten kluk za posledních pár týdnů změnil.

Frank nebyl jenom vyšší a bystřejší. Byl sebejistější, ochotnější nést odpovědnost. Možná proto, že kouzelný kus dřeva, jeho životní lano, bylo bezpečně uloženo v nehořlavém váčku, nebo to bylo tím, že velel legii zombíků a povýšili ho na prétora. V každém případě v něm Leo nepoznával toho neohrabaného kluka, který si kdysi neporadil ani s čínským prstolapem.

„Podle mě má Frank pravdu,“ přikývla Annabeth. „Čtyřčlenná skupina. Musíme pečlivě vybrat, kdo půjde. Nemůžeme udělat nic, co by tu bohyni, no, rozkolísalo.“

„Já půjdu,“ hlásila se Piper. „Můžu vyzkoušet čaromluvu.“

Ustarané vrásky kolem očí Annabeth se prohloubily. „Tentokrát ne, Piper. Niké je samá soutěživost. Afrodíta… No, ta taky, ale po svém. Já myslím, že by tě Niké považovala za hrozbu.“

Kdysi by z toho měl Leo legraci. Piper a hrozba? Ta holka pro něj byla jako sestra, ale kdyby potřeboval pomoct porazit bandu grázlů nebo porazit bohyni vítězství, Piper by si zrovna nevybral.

Ale nedávno… No, Piper se možná nezměnila tolik jako Frank, ale stejně byla jiná. Bodla sněžnou bohyni Chioné do prsou. Porazila boreásovce. Sama zničila hejno divokých harpyjí. A co se týče čaromluvy, ta začínala být tak silná, že z toho Leovi naskakovala husí kůže. Kdyby mu Piper přikázala, aby snědl zeleninu, možná by to i udělal.

Annabetino odmítnutí se jí zřejmě nedotklo. Jen přikývla a prohlížela si ostatní. „Kdo teda půjde?“

„Jason a Percy by neměli jít spolu,“ dumala nahlas Annabeth. „Jupiter a Poseidón, to je špatná kombinace. Niké by vás mohla lehce obrátit proti sobě.“

Percy jí věnoval postranní pohled. „Jo, nemůžeme dopustit další incident jako v Kansasu. Ještě bych brášku Jasona zabil.“

„Nebo já brášku Percyho,“ doplnil vlídně Jason.

„To dokazuje, že mám pravdu,“ ušklíbla se Annabeth. „Neměla bych chodit taky já a Frank najednou. Mars a Athéna – to by bylo stejně zlé.“

„Fajn,“ vložil se do toho Leo. „Takže Percy a já za Řeky. Frank a Hazel za Římany. Je to ten konečný nesoutěživý tým?“

Annabeth a Frank si vyměnili pohledy bohů války.

„To by šlo,“ usoudil Frank. „Teda, žádná kombinace nebude perfektní, ale Poseidón, Héfaistos, Pluto a Mars… Nevidím tu žádné velké pnutí.“

Hazel přejela prstem po mapě Řecka. „Stejně lituju, že jsme nemohli plout Korintským průplavem. Doufala jsem, že se dostaneme do Delf a možná získáme nějakou radu. A navíc, kolem Peloponésu je to dlouhá cesta.“

„Jo.“ V Leovi pokleslo srdce, když viděl, kolik kilometrů je ještě třeba zdolat. „Máme už dvaadvacátého července. Když počítám dnešek, zbývá jenom deset dní do –“

„Já vím,“ přerušil ho Jason. „Ale Juno mluvila jasně. Ta kratší cesta by byla sebevražda.“

„A co se týče Delf…“ Piper se naklonila nad mapu. Modré pírko harpyje se jí ve vlasech zhouplo jako kyvadlo. „Co se tam děje? Jestli Apollón už nemá své Orákulum…“

Percy zabručel: „Možná to má něco společného s tím šplhounem Oktaviánem. Možná tak špatně věštil, že zlomil Apollónovy síly.“

Jasonovi se povedlo usmát, i když měl oči plné bolesti. „Snad najdeme Apollóna a Artemis. Pak se ho můžete zeptat sami. Juno říkala, že nám dvojčata možná pomůžou.“

„To je spousta nezodpovězených otázek,“ zamumlal Frank. „A spousta kilometrů, co se musí urazit, než se dostaneme do Athén.“

„Jedno po druhém,“ řekla Annabeth. „Teď musíte najít Niké a přijít na to, jak ji porazit… Ať tím Juno myslela, co chtěla. Pořád nechápu, jak zvítězíte nad bohyní, která ovládá vítězství. To mi přijde jako nemožná věc.“

Leo se začínal šklebit. Nemohl si pomoct. Jasně, mají jenom deset dní, aby zabránili Gigantům probudit Gaiu. Jasně, může umřít, než se dočká večeře. Ale miloval tvrzení, že je něco nemožné. Jako by mu někdo podal šlehačkový dort a řekl, že s ním nesmí hodit. Takové výzvě prostě nedokázal odolat.

„To se uvidí.“ Zvedl se. „Vezmu si svou sbírečku ručních granátů a sejdeme se na palubě!“

X
LEO

„To bylo chytrý,“ poznamenal Percy, „vybrat si místo s klimatizací.“

On a Leo právě propátrali muzeum. Teď seděli na mostě, který překlenoval řeku Kladeos, klátili nohama nad vodou a čekali na Franka a Hazel, až prohledají ruiny.

Po levé ruce se jim v odpoledním horku mihotalo Olympské údolí. Návštěvnické parkoviště po pravici přetékalo výletními autobusy. Dobré bylo, že Argo II uvázali třicet metrů ve vzduchu, protože by nenašli místo, kam ho zaparkovat.

Leo hodil kámen přes řeku. Byl by rád, kdyby se už Hazel a Frank vrátili. Cítil se rozpačitě, když se jen tak se flákal s Percym.

Především nevěděl, co si povídat s klukem, který se nedávno vrátil z Tartaru. Viděl jsi poslední epizodu Pána času? Sakra, já zapomněl. Ty ses vlastně zrovna vlekl Jámou věčného zatracení!

Percy byl dost děsivý už předtím – jak přivolával hurikány, bil se s piráty, zabíjel Giganty v Koloseu…

A teď… No, po tom, co se stalo v Tartaru, to vypadalo, jako by Percy postoupil na úplně jiný level nakopávání zadků.

Leovi dokonce připadalo divné brát ho jako člena stejného tábora. Oni dva nikdy nebyli v Táboře polokrevných současně. Percyho kožená šňůrka nesla čtyři korálky za čtyři absolvovaná léta. Na té Leově viselo přesně nic.

Jediné, co měli společné, byla Kalypsó, a pokaždé, když na to Leo pomyslel, měl chuť praštit Percyho do nosu.

Pořád uvažoval o tom, že by to měl nadnést, už proto, aby pročistil vzduch, ale nikdy se mu na to nezdála vhodná doba. A jak dny ubíhaly, bylo těžší a těžší s tím začít.

„Co je?“ zeptal se Percy.

Leo sebou cukl. „Co je co?“

„Koukáš na mě jak kakabus.“

„Fakt?“ Leo se pokoušel vystřihnout nějaký vtípek nebo aspoň úsměv, ale nepovedlo se. „Hm, tak promiň.“

Percy hleděl na řeku. „Asi bychom si měli promluvit.“ Otevřel dlaň a kámen, který předtím hodil Leo, vylétl z proudu a skočil mu přímo do ruky.

No, páni, pomyslel si Leo, takže se teď budeme předvádět?

Uvažoval, že odpálí sloup ohně na nejbližší autobus a vyhodí do vzduchu palivovou nádrž, ale říkal si, že by to bylo trochu přes čáru. „Možná bysme si měli promluvit. Ale ne –“

„Lidi!“ Na druhém konci parkoviště stál Frank a mával na ně, aby šli za ním. Vedle něj seděla Hazel na svém koni Arionovi, který se zničehonic zjevil, jakmile přistáli.

Zachráněn Zhangem, pomyslel si Leo.

Rozběhli se s Percym za kamarády.

„Je to tady velký,“ hlásil Frank. „Ruiny se táhnou od řeky až k úpatí tamhleté hory, asi půl kilometru.“

„Jak daleko je to v normálních mírách?“ zeptal se Percy.

Frank protočil panenky. „Tohle je v Kanadě normální míra a ve zbytku světa taky. Jenom vy Američané –“

„Asi tak pět šest fotbalových hřišť,“ zasáhla Hazel a nakrmila Ariona velkou hroudou zlata.

Percy rozhodil rukama. „Víc nepotřebuju.“

„Zkrátka,“ pokračoval Frank, „seshora jsem neviděl nic podezřelého.“

„Ani já ne,“ potvrdila Hazel. „Arion to se mnou objel kolem dokola. Turistů jako much, ale bláznivá bohyně veškerá žádná.“

Mohutný hřebec zaržál a pohodil hlavou, na krku pod karamelovou srstí mu hrály svaly.

„Páni, ten tvůj koník umí klít.“ Percy zavrtěl hlavou. „Nic moc si o Olympii nemyslí.“

Leo musel tentokrát s koněm souhlasit. Nelíbila se mu představa, jak šlapou skrz pole plná trosek pod žhnoucím sluncem, tlačí se mezi davy upocených turistů a přitom hledají schizofrenickou bohyni vítězství. Kromě toho, Frank už přeletěl celé údolí jako orel. Jestli nic neviděl jeho ostrý zrak, možná tam nic k vidění není.

Na druhé straně, kapsy Leova opasku na nářadí přetékaly nebezpečnými hračkami. Nerad by se vracel a neužil si žádný šikovný výbuch.

„Tak se tu budeme motat společně,“ pokrčil rameny, „a ať si nás maléry najdou samy. Zatím to vždycky fungovalo.“

Chvíli se potulovali, vyhýbali se výpravám a postupovali od jednoho kousku stínu ke druhému. Lea znovu překvapilo, jak moc se Řecko podobá jeho domovskému státu Texasu – nízké kopce, zakrslé stromy, hučení cikád a dusné letní vedro. Místo starověkých sloupů a rozbořených chrámů stačilo dosadit krávy a ostnatý drát a Leo by se tam cítil jako doma.

Frank našel nějakou turistickou příručku (vážně, ten kluk si čte i popisky na konzervě s polévkou) a průběžně jim komentoval, co je co.

„Tohle jsou propyleje.“ Mávl směrem ke kamenné stezce s rozpadajícími se sloupy. „Jedna z hlavních bran do Olympijského údolí.“

„Šutry!“ zavrčel Leo.

„A tamhle –,“ Frank ukázal na čtvercové základy, které vypadaly jako nádvoří nějaké mexické hospody – „Héřin chrám, jedna z nejstarších budov tady.“

„Hromada šutrů!“ zašklebil se Leo.

„A tam ta kulatá věc, co vypadá jako hudební pavilon – to je Philipeon, zasvěcený Filipu Makedonskému.“

„Zase šutry! Prvotřídní šutry!“

Hazel, která pořád jela na Arionovi, nakopla Lea do paže. „Copak tebe nic neohromí?“

Leo vzhlédl. Její kudrnaté zlatohnědé vlasy a zlaté oči se tak hodily k její přilbě a noži, jako by byla celá vymodelovaná z imperiálního zlata. Leo tušil, že by to Hazel nepovažovala za lichotku, ale dalo by se o ní říct, že je prvotřídní řemeslná práce.

Leo si vzpomněl na jejich společné putování Hádovým chrámem. Vedla ho tím děsivým bludištěm iluzí, přinutila čarodějku Pásifaé zmizet v imaginární díře v zemi. Bojovala s Gigantem Klytiem, zatímco se Leo dusil v gigantickém mraku temnoty. Uťala řetězy držící bránu Smrti. A Leo mezitím udělal… no, vlastně skoro nic.

Hazel už mu nelámala srdce. To nechal daleko odtud, na ostrově Ógygia. Přesto mu Hazel imponovala – i když neseděla na strašlivém nesmrtelném nadzvukovém koni, který kleje jako dlaždič. Nic z toho neřekl nahlas, ale Hazel mu musela číst myšlenky. Uhnula pohledem, celá zmatená.

Frank v blažené nevědomosti pokračoval ve svém výkladu. „A tamhle… Jejda.“ Zalétl pohledem k Percymu. „Hm, ta půlkruhová prohloubenina v kopci, s těmi výklenky… to je nymfeum, postavené v římských dobách.“

Percyho obličej nabral barvu citronové limonády. „Mám nápad: tam nejdeme.“

Leo se doslechl o jeho málem smrtelném zážitku v nymfeu v Římě s Jasonem a Piper. „To ti podepíšu.“

Šli dál.

Leovi každou chvíli zajely ruce k opasku na nářadí. Od té doby, kdy mu ho v Boloni ukradli Kerkópové, se děsil toho, že by se od něj zase odloučil. Pochyboval ale, že by nějaká nestvůra byla tak šikovný chmaták jako ti trpaslíci. Uvažoval, jak si ty malé odporné opice asi vedou v New Yorku. Doufal, že se pořád dobře baví obtěžováním Římanů a kradou blýskavé zipy, až legionářům hromadně padají kalhoty.

„Tohle je Pelopion,“ vykládal Frank a ukázal na další fascinující hromadu kamení.

„No tak, Zhangu,“ zahučel Leo. „Pelopion není ani žádné slovo. Zní to, jako že ses poprskal.“

Franka to očividně urazilo. „Je to pohřebiště Pelopse. Celá tahle část Řecka, Peloponés, byl pojmenován po něm.“

Leo měl co dělat, aby nehodil granát Frankovi do obličeje. „Asi bych měl vědět, kdo to byl Pelops?“

„Princ, který vyhrál svou manželku v závodě vozů. Na počest toho zřejmě zahájil olympijské hry.“

Hazel si odfrkla. „To je ale romantika. ‚Máte hezkou manželku, princi Pelopsi.‘ ‚Díky. Vyhrál jsem ji tuhle v závodě.‘“

Leo nechápal, jak jim to všechno pomůže najít bohyni vítězství. Jediné vítězství, o které by teď stál, by bylo zdolat sklenici ledově studeného pití a možná zlikvidovat i pár nachos.

A přece… Čím dál se dostávali do rozvalin, tím stísněněji se cítil. Vybavila se mu jedna z nejstarších vzpomínek – chůva tía Callida neboli Héra ho ponoukala, aby šťouchl klacíkem jedovatého hada, když mu byly čtyři roky. Ta ujetá bohyně mu řekla, že je to dobrý trénink pro hrdinu, a možná měla pravdu. Leo v poslední době věčně popichoval jedovaté věci a koledoval si o malér.

Pozoroval davy turistů a uvažoval, jestli to jsou obyčejní smrtelníci, nebo maskované nestvůry jako eidoloni, kteří je pronásledovali v Římě. Každou chvíli měl dojem, že zahlédl známou tvář – surového bratránka Raphaela, zlého učitele ze třetí třídy, pana Borquina, vulgární pěstounku Teresu – všechny, kteří s ním kdy jednali jako s kusem hadru.

Možná si jejich tváře jenom představoval, ale byl z toho na nervy. Vzpomínal si, jak se bohyně Nemesis objevila jako jeho teta Rosa, osoba, kterou Leo nesnášel ze všech nejvíc a chtěl se jí pomstít. Napadlo ho, jestli tu Nemesis někde není, nedívá se, co Leo udělá. Pořád si nebyl jistý, jestli té bohyni splatil dluh. Měl podezření, že od něj chtěla víc utrpení. Možná na to dojde dneska.

Zastavili se u širokých schodů vedoucích k další rozbořené budově. Podle Franka to byl Diův chrám.

„Vevnitř bývala veliká socha Dia ze zlata a slonoviny,“ hlásil Zhang. „Jeden ze sedmi divů starověkého světa. Od toho chlapa, co udělal Athénu Parthenónskou.“

„Řekněte mi prosím, že ji nemusíme najít,“ zakvílel Percy. „Obřích kouzelných soch mám na jednu výpravu plné zuby.“

„Souhlas.“ Hazel poplácala Ariona po boku. Začínal být rozpustilý.

Leo by taky nejradši řehtal a klapal kopyty. Potil se, byl rozladěný a hladový. Připadalo mu, jako by dloubali klackem do jedovatého hada a ten se chystal bránit. Nejradši by to odpískal a vrátil se na loď, než k tomu dojde.

Bohužel, když Frank zmínil Diův chrám a sochu, Leův mozek si to spojil. Navzdory svému přesvědčení to řekl nahlas.

„Hej, Percy,“ ozval se, „vzpomínáš si na tu sochu Niké v muzeu? Na tu, co byla na kusy?“

„Jo?“

„Nestávala náhodou tady, u Diova chrámu? Klidně mi řekni, že se pletu. Moc rád se budu plést.“

Percymu sjela ruka do kapsy. Vytáhl pero Anaklusmos. „Máš pravdu. Takže jestli tu Niké někde má být… tohle je to místo.“

Frank pátral pohledem po okolí. „Nic nevidím.“

„Co se třeba pomodlit k adidaskám?“ uvažoval Percy. „Naštvala by se Niké a ukázala se?“

Leo se nervózně zasmál. Možná má s Percym společného ještě něco – zálibu v hloupém vtipkování. „Jo, vsadím se, že to by bylo naprosto proti její sponzorské smlouvě. TOHLE NEJSOU OFICIÁLNÍ BOTY OLYMPIÁDY! TEĎ ZEMŘETE!“

Hazel protočila panenky. „Jste oba nemožní.“

Zpoza Lea zaduněl hromový hlas a otřásl ruinami: „TEĎ ZEMŘETE!“

Leo málem vyskočil z opasku s nářadím. Obrátil se… a v duchu se nakopl. Musel vzývat zrovna Adidas, bohyni konkurenčních bot?

Nad ním se ve zlatém vozíku s kopím namířeným na jeho srdce tyčila bohyně Niké.

XI
LEO

S těmi zlatými křídly to přehnala.

Leo by pochopil vozík a dva bílé koně. Nevadily mu ani lesknoucí se šaty bez rukávů (na Kalypsó stejně nikdo neměl, ale to sem nepatřilo) a nahoru sepnuté copy tmavých vlasů ověnčené pozlaceným vavřínovým věncem.

Kulila oči a vypadala trochu splašeně, jako by si zrovna dala dvacetkrát espreso a projela se na horské dráze, ale to Leovi nevadilo. Vyrovnal by se i se zlatým hrotem kopí, které mu mířilo na prsa.

Ale ta křídla – ta byla z lesklého zlata, odshora dolů až do posledního peříčka. Leo dovedl ocenit jemnou řemeslnou práci, ale tohle bylo trochu moc, až moc lesklé a až moc nóbl. Kdyby ta křídla byla solární panely, mohla by Niké zásobovat elektřinou celé Miami.

„Paní,“ ozval se, „mohla byste prosím složit ty plachty? Mám z nich úpal.“

„Co?“ Niké k němu škubla hlavou jako vylekané kuře. „Ach… má jasná peříčka. Dobrá. Asi bys nezemřel ve slávě, kdybys byl oslepený a spálený.“

Složila křídla. Teplota klesla na normálních osmačtyřicet stupňů letního odpoledne.

Leo střelil pohledem po kamarádech. Frank stál jako skála a měřil si bohyni. Batoh se mu ještě neproměnil v luk a šípy, což bylo velmi prozíravé. A zřejmě nebyl strachy bez sebe, jinak by z něj dávno byla obří zlatá rybka.

Hazel měla problémy s Arionem. Grošák frkal a jančil, vyhýbal se pohledu na bílé koně zapřažené do vozíku Niké.

A co se týkalo Percyho, ten držel své kouzelné pero, jako by se nemohl rozhodnout, jestli provést pár výpadů mečem, nebo se Niké podepsat na vozík.

Nikdo nepopošel dopředu, aby se s ní dal do řeči. Leovi se zastesklo po Piper a Annabeth. Ty to s řečmi uměly.

Usoudil, že by měl někdo promluvit, než všichni umřou ve slávě.

„Takže!“ Namířil na Niké ukazovák. „Žádnou instruktáž jsem nedostal, ale vím jistě, že v tom Frankově letáku to nebylo. Můžete mi říct, co se děje?“

Vykulené oči Niké ho znervózňovaly. Nezrudl mu náhodou nos? Někdy se mu to stávalo, když měl nahnáno.

„Musíme vyhlásit vítězství!“ zaskřehotala bohyně. „Soutěž musí být rozhodnuta! Přišli jste sem určit vítěze, je to tak?“

Frank si odkašlal. „Jste Niké nebo Victoria?“

„Arggghhh!“ Bohyně se chytila za hlavu. Její koně se vzepjali a Arion to udělal po nich.

Bohyně se otřásla a rozdělila se na dva obrazy, což Leovi dost komicky připomnělo doby, kdy jako děcko lehával doma na zemi a hrál si s pružinovou zarážkou dveří na podlaze. Natáhl ji a pustil: drnkkk! Zarážka se rozechvěla tak rychle, až to vypadalo, že se rozdělila na dvě.

Takhle teď vypadala Niké, jako božská rozdělená zarážka dveří.

Vlevo byla první verze: lesklé šaty bez rukávů, tmavé vlasy ověnčené vavřínem, zlatá křídla složená na zádech. Napravo pak varianta vystrojená do války v římském náprsním krunýři a brnění na holeních. Zpod okraje vysoké přilby vykukovaly krátké kaštanové vlasy. Křídla měla bílá, šaty purpurové a na rukojeti kopí připevněnou římskou insignii – zlatá písmena SPQR ve vavřínovém věnci.

„Já jsem Niké!“ vykřikla postava vlevo.

„Já jsem Victoria!“ vykřikla ta vpravo.

Leo teprve teď pochopil staré rčení, které říkával jeho abuelo: mluvit na půl huby. Tato bohyně doslova říkala dvě různé věci najednou. Pořád se chvěla a dělila a Leovi se z toho točila hlava. Měl sto chutí vytáhnout nářadí a spravit jí karburátor, protože při takových vibracích by se jí mohl rozpadnout motor.

„Já rozhoduji o vítězství!“ ječela Niké. „Kdysi jsem stávala tady na rohu Diova chrámu, všemi uctívaná! Dohlížela jsem na olympijské hry. U nohou se mi vršily oběti od všech městských států!“

„Na hrách nezáleží!“ kvílela Victoria. „Já jsem bohyně vítězství v bitvě! Uctívali mě římští generálové! Sám Augustus mi vystavěl oltář v budově senátu!“

„Ahhhhh!“ křičely oba hlasy v agonii. „Musíme rozhodnout! Musíme vyhlásit vítězství!“

Arion vyhazoval tak divoce, že z něj Hazel musela sklouznout, aby ji neshodil. Než ho stačila uklidnit, kůň zmizel, zbyla po něm jenom bílá čára mezi ruinami.

„Niké,“ promluvila Hazel a pomalu popošla vpřed, „jste zmatená, stejně jako všichni bohové. Řekové a Římani stojí na pokraji války. To proto jsou vaše dva aspekty v konfliktu.“

„To já vím!“ Bohyně zatřásla kopím, hrot se rozdělil jako rybářský dvojzubec. „Nesnesu nevyřešený konflikt! Kdo je silnější? Kdo je vítěz?“

„Paní, nikdo není vítěz,“ odpověděl Leo. „Jestli dojde k válce, prohrají všichni.“

„Není vítěz?“ Niké se zatvářila tak šokovaně, až si Leo pomyslel, že mu ten nos musí hořet. „Vždycky je vítěz! Jeden vítěz. Všichni ostatní jsou poražení. Jinak je vítězství k ničemu. Snad ode mě nechcete, abych rozdala diplomy všem účastníkům? Malé plastové trofeje každičkému atletovi nebo vojákovi za účast? Máme se snad všichni seřadit, potřásat si rukama a plácat se po ramenou? Ne! Vítězství musí být skutečné. Musí být zasloužené. To znamená, že musí být vzácné a obtížné, nepředvídatelné, a všechno kromě toho je porážka.“

Dva koně bohyně do sebe strkali, jako by se taky chtěli servat.

„Hm… no dobře,“ uznal Leo. „Vidím, že to berete vážně. Ale pravá válka je proti Gaie.“

„Má pravdu,“ podpořila ho Hazel. „Niké, vy jste byla Diův vozataj v té poslední válce s Giganty, je to tak?“

„Jistěže ano!“

„Pak víte, že pravý nepřítel je Gaia. Potřebujeme vaši pomoc, abychom ji porazili. Ta válka není mezi Řeky a Římany.“

Victoria zahřímala: „Řekové musí zahynout!“

„Vítězství nebo smrt!“ kvílela Niké. „Jedna strana musí převážit!“

Frank zabručel: „Mám dost toho, jak mi v hlavě ječí otec.“

Victoria se do něj zabodla pohledem. „Dítě Martovo, že? Římský prétor? Žádný pravý Říman by Řeky neušetřil. Nesnesu to rozdělení a zmatení – nemůžu jasně uvažovat! Zabij je! Vyhraj!“

„Ani náhodou,“ odsekl Frank, ale Leovi neušlo, jak mu cuká pravé oko.

Leo se taky bránil. Niké vysílala vlny napětí, až ho brněly nervy. Cítil se, jako by byl přikrčený u startovní čáry a čekal, až někdo křikne: „Start!“ Měl nesmyslné nutkání chytit Franka za krk a přiškrtit ho, což byla pitomost, protože by ho dlaněmi ani neobjal.

„Koukejte, slečno Victory…“ Percy se pokusil usmát. „Nechceme vám rušit ty vaše bláznivé časy. Třeba až přestanete mluvit sama se sebou, tak se zase vrátíme, s, hm, většími zbraněmi a se sedativy.“

Bohyně zamávala kopím. „Rozhodnete tu záležitost jednou provždy! Dnes, teď, rozhodnete o vítězi! Jste čtyři? Výborně! Uděláme týmy. Třeba dívky proti klukům!“

Hazel řekla: „Hm… to ne.“

„Trička proti naháčům!“

„To rozhodně ne,“ zamítla to Hazel.

„Řekové versus Římani!“ vyjekla Niké. „Ano, jistě! Dva a dva. Poslední polobůh vyhrává. Ostatní ve slávě zemřou.“

Leovi projel tělem nával soutěživosti. Měl co dělat, aby nesáhl do opasku, nevytáhl paličku a nezačal práskat Hazel a Franka po hlavách.

Uvědomil si, jak udělala Annabeth dobře, že neposlala nikoho, jehož rodiče byli přirození soupeři. Být tu Jason, už se s Percym nejspíš válejí po zemi a pokoušejí se vymlátit si navzájem mozek z hlavy.

Přiměl se povolit pěsti. „Koukejte, paní, my tu nemíníme hrát hry o život. To se prostě nestane.“

„Ale vysloužíte si skvělou poctu!“ Niké sáhla do koše, který měla u boku, a vytáhla hustý zelený vavřínový věnec. „Tahle koruna může být vaše! Můžete ji nosit na hlavě! Pomyslete na slávu!“

„Leo má pravdu,“ ozval se Frank, ale upíral oči na věnec. Na Leův vkus měl trochu moc lačný pohled. „My proti sobě nebojujeme. Bojujeme s Giganty. Měla byste nám pomoct.“

„Dobře!“ Bohyně pozvedla vavřínový věnec v jedné ruce a kopí ve druhé.

Percy a Leo se na sebe podívali.

„Ehm… to znamená, že se k nám přidáte?“ zeptal se Percy. „Pomůžete nám bojovat proti Gigantům?“

„To bude součást výhry,“ prohlásila Niké. „Vítěze budu považovat za spojence. Budeme bojovat proti Gigantům společně a já vás budu podporovat. Ale vítěz může být jen jeden. Ostatní musí být poraženi, zabiti, zlikvidováni. Takže jak to bude, polobohové? Uspějete na svém tažení, nebo se budete držet těch svých rozmazlených idejí přátelství a cen za účast ve stylu vyhráli jsme všichni?“

Percy otevřel pero. Vyrostlo do podoby meče z božského bronzu. Leo dostal strach, že s ním zaútočí na ně. Auře Niké bylo těžké odolat.

Ale Percy místo toho namířil meč na bohyni. „A co když budeme místo toho bojovat s vámi?“

„Haha!“ Niké se zaleskly oči. „Pokud odmítáte bojovat proti sobě, tak vás přesvědčíme!“

Niké rozpřáhla zlatá křídla. Snesla se z nich čtyři kovová pírka, dvě na každou stranu vozíku. Pírka se točila jako gymnasté, rostla, vyrašily jim ruce a nohy a dopadla na zem coby čtyři kovové repliky bohyně v lidské velikosti, každá ozbrojená zlatým kopím a vavřínovým věncem z božského bronzu, který podezřele připomínal házecí disk z ostnatého drátu.

„Na stadion!“ zvolala bohyně. „Máte pět minut na přípravu. Pak poteče krev!“

Leo se chystal říct: A co když odmítneme jít na stadion?

Odpovědi se dočkal, ještě než se stačil zeptat.

„Utíkejte!“ zaburácela Niké. „Na stadion s vámi, jinak vás mé nikai zabijí na místě!“

Kovové ženy vykloubily čelisti a vydaly ze sebe zvuk jako tribuny při finále národní fotbalové ligy kombinované se zpětnou vazbou v reproduktoru. Zatřásly kopími a vyrazily na polobohy.

Nebyla to Leova nejlepší chvilka. Zjančil a vzal do zaječích. Utěšovalo ho jedině to, že to kamarádi udělali taky – a to přece nebyli žádní zbabělci.

Čtyři kovové ženy se řítily za nimi ve volném půlkruhu, hnaly je na severovýchod. Všichni turisté se ztratili. Možná zmizeli do pohodlí klimatizovaného muzea, možná je Niké nějak přinutila zmizet.

Polobohové utíkali, klopýtali o kameny, skákali přes rozpadající se zdi, kličkovali kolem sloupů a informačních panelů. Za nimi rachotila kola vozíku Niké a její koně ržáli.

Pokaždé, když Lea napadlo, že by zpomalil, ty kovové ženské znovu zaječely – jak jim to Niké říkala: nikai? nikejky? A Lea obešla hrůza.

Nesnášel, když ho obcházela hrůza. Měl radši, když se mu držela dál od těla.

„Tamhle!“ Frank se hnal k jakémusi výkopu mezi dvěma hliněnými zdmi s kamennou klenbou nahoře. Leovi to připomínalo tunely, ze kterých vybíhají fotbalisté na hřiště. „To je vstup do starého olympijského stadionu! Říká se tomu krypta!“

„To jméno se mi nelíbí!“ zaječel Leo.

„Proč tam běžíme?“ lapal Percy po dechu. „Jestli nás tam chce dostat –“

Nikai znovu zaječely a Lea opustily veškeré rozumné úvahy. Rozběhl se k tunelu.

Když se dostali pod klenbu, Hazel křikla: „Počkat!“

Klopýtli a zastavili se. Percy se předklonil a sípal. Leo si všiml, že se poslední dobou snadno zadýchá – možná po tom hnusném, jedovatém vzduchu, který musel dýchat v Tartaru.

Frank vykoukl zpátky, odkud přiběhli. „Už je nevidím. Zmizely.“

„Vzdaly to?“ zadoufal Percy.

Leo pátral pohledem po ruinách. „Ne. Jenom nás nahnaly tam, kde nás chtěly mít. Co vlastně byly zač? Myslím ty nikejky.“

„Nikejky?“ Frank se poškrábal na hlavě. „Myslím, že to byly nikai.“

„Ano.“ Hazel vypadala, jako když je hluboce zamyšlená, přejížděla rukama po kamenné klenbě. „V některých legendách měla Niké armádu malých vítězství, kterou mohla posílat do celého světa, aby dělala, co po ní chtěla.“

„Jako Santovi skřítkové,“ ušklíbl se Percy. „Jenomže zlí. A kovoví. A pořádně uřvaní.“

Hazel tiskla prsty na klenbu, jako by jí měřila pulz. Za úzkým tunelem se hliněné zdi otevíraly do dlouhého pole s lehce se zvedajícími svahy na obou stranách, něco jako tribuny pro diváky.

Leo usoudil, že to býval otevřený stadion, dost velký na házení diskem, chytání oštěpů, metání koulí, nebo co všechno za nudistické disciplíny to ti blázniví Řekové prováděli, aby vyhráli otep listí.

„Drží se tady duchové,“ zamumlala Hazel. „V těch kamenech uvízla spousta bolesti.“

„Prosím, řekni, že máš nějaký plán,“ žadonil Leo. „Nejlíp nějaký, kde se do těch kamenů nedostane i moje bolest.“

Hazel měla bouřlivý a vzdálený pohled, stejně jako v Hádově chrámu, jako by hleděla do nějaké jiné vrstvy reality. „Toto byl vchod pro soutěžící. Niké říkala, že máme pět minut na přípravu. Pak čeká, že projdeme pod tou klenbou a zahájíme hry. Nesmíme opustit hřiště, dokud tři z nás nezahynou.“

Percy se opřel o svůj meč. „Já náhodou vím, že souboje na život a na smrt nebyly olympijský sport.“

„No, dneska jsou,“ zabručela Hazel. „Ale možná nám získám výhodu. Až projdeme, můžu z toho hřiště vytáhnout různé překážky – úkryty, tím nám získám čas.“

Frank se zakabonil. „Myslíš jako na Martově poli? Zákopy, chodby, takové věci? To dokážeš díky mlze?“

„Myslím, že ano,“ přikývla Hazel. „Niké asi ráda uvidí překážkovou dráhu. Můžu to její očekávání obrátit proti ní. Ale nejen to. Můžu použít jakoukoli podzemní bránu, dokonce i tenhle průchod, jako vstup do labyrintu. Dokážu zvednout část labyrintu na povrch.“

„Pr, pr, pr.“ Percy udělal gesto pro technickou pauzu. „Labyrint nebrat. To už jsme zažili.“

„Hazel, on má pravdu.“ Leo si až moc živě vzpomínal, jak ho vedla klamným bludištěm v Hádově chrámu. Každé dva metry skoro umřeli. „Teda, já vím, že ti kouzlení jde. Ale máme tu na krku čtyři uječené nikejky –“

„Budete se na mě muset spolehnout,“ pokrčila rameny. „Zbývají nám jenom dvě minuty. Až projdeme tou slavobránou, můžu aspoň proměnit hřiště.“

Percy prudce vydechl nosem. „Už dvakrát jsem musel bojovat na stadionu, jednou v Římě a předtím v labyrintu. Nesnáším hry pro zábavu druhým.“

„To jsme na tom všichni stejně,“ přikývla Hazel. „Ale musíme Niké ukolébat. Budeme předstírat boj, dokud nezlikvidujeme ty nikejky – teda nikai. Pak porazíme Niké, jak řekla Juno.“

„To zní rozumně,“ souhlasil Frank. „Cítili jste, jak mocná je Niké, když se nás snažila poštvat proti sobě. Jestli pošle ty vibrace na všechny Řeky a Římany, válce nezabráníme. Musíme ji ovládnout.“

„A jak to provedeme?“ chtěl vědět Percy. „Praštíme ji do hlavy a nacpeme do pytle?“

Leovi se začala v hlavě otáčet kolečka.

„Vlastně,“ zaculil se, „jsi na to skoro kápl. Strýček Leo s sebou vzal pár hraček pro všechny malé polobůžky.“

XII
LEO

Dvě minuty ani zdaleka nestačily.

Leo doufal, že každému rozdal správné hračky a pořádně vysvětlil, k čemu slouží všechna ta udělátka. Jinak by se to pořádně zvrtlo.

Zatímco poučoval Franka a Percyho o archimédovské mechanice, zírala Hazel na kamennou klenbu a něco si pro sebe mumlala.

Na velkém travnatém hřišti za ní se nic nedělo, ale Leo věděl, že Hazel má v rukávu nějaké triky s mlhou.

Zrovna vysvětloval Frankovi, jak si nenechat srazit hlavu vlastní Archimédovou koulí, když se stadionem rozezněly trumpety. Na hřišti se objevil vozík Niké, nikejky se seřadily před ní se zdviženými kopími a věnci.

„Začněte!“ zaburácela bohyně.

Percy a Leo proběhli průchodem. Hřiště se okamžitě zamihotalo a proměnilo se v bludiště z cihlových zdí a příkopů. Přikrčili se za nejbližší zdí a rozběhli se doleva. Z brány za nimi Frank křikl: „Hm, zemři, ty řecký neřáde!“ Nad Leovou hlavou proletěl špatně mířený šíp.

„Divočeji!“ zaječela Niké. „Zabíjejte jako doopravdy!“

Leo se podíval na Percyho. „Připraven?“

Percy potěžkal bronzový granát. „Doufám, že jsi nepopletl štítky.“ Zaječel: „Umřete, římští psi!“ a hodil granát přes zeď.

PRÁSK! Leo tu explozi neviděl, ale do vzduchu se vznesla vůně máslového popcornu.

„Ach, ne!“ zakvílela Hazel. „Popcorn! Naše osudová slabost!“

Frank jim poslal nad hlavu další šíp. Leo a Percy se škrábali doleva, přikrčení se hnali bludištěm zdí, které jako by se samy od sebe pohybovaly a otáčely. Leo pořád viděl volné nebe nad hlavou, ale začínala ho přepadat klaustrofobie a svírala mu plíce.

Někde za ním Niké zahulákala: „Snažte se víc! Ten popcorn nebyl nic vražedného!“

Podle rachotu kol jejího vozíku Leo usoudil, že objíždí hřiště – Victoria dělala vítězné kolečko.

Percymu a Leovi vybuchl nad hlavami další granát. Vrhli se do příkopu a Leovi olízla vlasy zelená rachejtle řeckého ohně. Naštěstí Frank mířil dost vysoko, takže ten výbuch jen vypadal působivě.

„Lepší,“ zavolala Niké. „Ale jak to míříš? Copak nestojíš o vavřínový věnec?“

„Škoda, že ta řeka není blíž,“ zašeptal Percy. „S chutí bych ji utopil.“

„Trpělivost, vodníku.“

„Neříkej mi vodníku.“

Leo ukázal přes hřiště. Stěny se pohnuly a odhalily jednu nikejku asi o deset metrů dál, stála zády k nim. Hazel se musela činit – manipulovat s bludištěm, aby izolovala jejich cíle.

„Já ji zabavím,“ plánoval Leo, „ty zaútočíš. Připraven?“

Percy přikývl. „Jdeme.“

Vyřítil se doleva, Leo vytáhl z opasku modelářské kladivo a zaječel: „Hej, bronzový zadku!“

Nikejka se obrátila a Leo hodil. Kladivo neškodně zazvonilo o hruď kovové dámy, ale určitě ji to naštvalo. Vykročila k nim a napřáhla vavřínový věnec z ostnatého drátu.

„Hups.“ Leo se sklonil a nad hlavou mu přeletěl kovový kruh. Věnec zasáhl zeď za ním, vyrazil díru v cihlách a vrátil se obloukem zpátky jako bumerang.

Když nikejka zvedla ruku, aby ho chytila, vynořil se Percy z příkopu za ní, máchl mečem a rozsekl ji v pase na dva kusy. Kovový věnec proletěl kolem něj a zabořil se do mramorového sloupu.

„Faul!“ vykřikla bohyně vítězství. Stěny se přesunuly a Leo ji uviděl, jak se za nimi žene ve vozíku. „Neútočte na nikai, pokud si nepřejete zemřít!“

Bohyni se objevil v cestě příkop a její koně se zarazili. Leo a Percy se hnali do úkrytu. Koutkem oka uviděl Leo asi patnáct metrů od nich medvěda grizzlyho Franka, jak seskakuje ze stěny a drtí pod sebou další nikejku. Dva bronzové zadky zničeny, zbývají dva.

„Ne!“ ječela Niké vztekle. „Ne, ne, ne! Za to zaplatíte životem! Nikai, do útoku!“

Leo a Percy skočili za zeď. Vteřinu tam leželi a pokoušeli se popadnout dech.

Leo ztratil orientaci, ale poznal, že to patří k Hazelině plánu. Přiměla terén kolem nich, aby se proměnil – otevřely se nové příkopy, změnil se sklon země, vyrostly nové zdi a sloupy. S trochou štěstí to nikejkám ztíží hledání. Urazit jen pár metrů jim zabere několik minut.

Přesto Leo nesnášel, když byl dezorientovaný. Připomínalo mu to bezmoc v Hádově chrámu – to, jak ho Klytios dusil ve tmě, uhasil jeho oheň, ovládl jeho hlas. Připomnělo mu to Chioné, jak ho náporem větru smetla z paluby Arga II a odnesla ho přes půlku Středomoří.

Stačilo už to, že je hubený a slabý. Kdyby nedovedl ovládat vlastní smysly, vlastní hlas, vlastní tělo… nezbývalo by mu toho moc, na co by se mohl spolehnout.

„Poslyš,“ začal Percy, „jestli se z toho nedostaneme –“

„Sklapni, člověče. My to zvládneme.“

„Jestli ne, chci, abys věděl – je mi mizerně kvůli Kalypsó. Zklamal jsem ji.“

Leo na něj ohromeně civěl. „Ty víš o mně a –“

„Argo II je malá loď.“ Percy se zašklebil. „Roznese se to. Jenom… No, když jsem byl v Tartaru, vzpomněl jsem si, že jsem nesplnil slib, co jsem jí dal. Požádal jsem bohy, aby ji osvobodili, a pak… jsem si prostě myslel, že to udělají. A potom jsem ztratil tu paměť a dostal se do Tábora Jupiter a tak a už jsem ji pustil z hlavy. Nevymlouvám se. Měl jsem se postarat, aby bohové splnili slib. Každopádně jsem rád, žes ji našel. Slíbil jsi, že najdeš cestu zpátky k ní. Tak ti chci jenom říct, že jestli to vážně všechno přežijeme, udělám, co budu moct, abych ti pomohl. A tenhle slib splním.“

Leovi došla řeč. Stáli tu, schovávali se za zídkou uprostřed kouzelné válečné zóny s granáty, medvědy grizzly a nikejkami s bronzovými zadky kolem a Percy na něj vyrukuje s tímhle.

„Člověče, co tě žere?“ zavrčel Leo.

Percy zamrkal. „Co… My dva nejsme v pohodě?“

„Jistěže ne! Jsi jako Jason! Já se tě snažím nesnášet, že jsi taková hvězda a hrdina a tak. A ty tady najednou spustíš jak sólový komik. Jak tě mám nesnášet, když se omlouváš a slibuješ pomoc a tak?“

Percymu zacukal koutek. „Tak promiň.“

Země zarachotila, jak vybuchl další granát a vyslal k obloze spirály šlehačky. „To je signál od Hazel,“ oznámil Leo. „Dostali další nikejku.“

Percy nakoukl za roh zdi.

Leo si až do té chvíle neuvědomoval, jak moc Percyho nesnášel. Odjakživa ho děsil. A vědomí, že se do něj Kalypsó zamilovala, to ještě desetkrát zhoršovalo. Ale teď se v něm ten uzel vzteku začínal rozplétat. Leo tohohle kluka prostě nemohl nenávidět. Vypadalo to, že to Percy s tou omluvou a ochotou pomoci myslí vážně.

Kromě toho měl Leo konečně potvrzeno, že Percy Jackson je s Kalypsó mimo hru. Vzduch se pročistil. Teď už zbývá jenom najít cestu zpátky na Ógygii. A to taky udělá, pokud přežije příštích deset dní.

„Zbývá jedna nikejka,“ začal Percy. „Zajímalo by mě –“

Odněkud zblízka Hazel bolestně vykřikla.

Leo okamžitě vyskočil.

„Počkej, člověče!“ křikl Percy, ale Leo se už s bušícím srdcem vrhl do bludiště.

Stěny po obou stranách se hroutily. Leo se ocitl na volném prostranství. Frank stál na konci stadionu a střílel plamenné šípy na vozík Niké, zatímco bohyně metala urážky a pokoušela se k němu najít cestu přes pohyblivou síť příkopů.

Hazel byla blíž, asi tak dvacet metrů od něj. Čtvrtá nikejka ji zřejmě přepadla. Kulhavě couvala před tou útočnicí, džínsy měla roztržené, levá noha jí krvácela. Odrážela kopí kovové ženské mohutným jezdeckým mečem, ale čekala ji porážka. Mlha kolem ní poblikávala jako skomírající stroboskop. Hazel ztrácela kontrolu nad kouzelným bludištěm.

„Já jí pomůžu,“ hlásil se Percy. „Ty se drž plánu. Seber Niké vozík.“

„Ale plán byl nejdřív vyřídit všechny čtyři nikejky!“

„Tak ho změň a pak se ho drž!“

„To je pěkný nesmysl, ale jdi na to! Pomoz jí!“

Percy se rozběhl bránit Hazel. Leo vyrazil k Niké s křikem: „Hej! Chci cenu za účast!“

„Pche!“ Bohyně přitáhla otěže a obrátila vozík k němu. „Zničím tě!“

„Fajn!“ křikl Leo. „Prohra je mnohem lepší než vítězství!“

„COŽE?“ Niké hodila svým mohutným oštěpem, ale vozík se tak kýval, že zamířila špatně. Zbraň zajela do trávy. Bohužel se jí v rukou objevila nová.

Pobídla koně do trysku. Příkopy mizely a zůstalo po nich volné hřiště, dokonalý terén pro stíhání latinskoamerických polobůžků.

„Hej!“ zařval Frank přes stadion. „Já chci taky cenu za účast! Vyhrají všichni!“

Vystřelil dobře mířený šíp. Přistál vzadu na vozíku a začal hořet. Niké si toho nevšímala. Upírala oči na Lea.

„Percy…?“ ozval se Leo, jako když vykvikne křeček. Z opasku vylovil Archimédovu kouli a nastavil soustředné kruhy, aby vynález aktivoval.

Percy pořád zápasil s poslední kovovou ženou. Leo už nemohl čekat.

Hodil kouli vozíku do cesty. Dopadla na zem a zavrtala se do ní, ale bylo třeba, aby tu léčku spustil Percy. Pokud Niké vycítila nějakou hrozbu, rozhodně si s ní nelámala hlavu. Dál se hnala na Lea.

Vozík byl šest metrů od granátu. Pět… čtyři a půl…

„Percy!“ zaječel Leo. „Operace vodní balon!“

Percy byl bohužel zaměstnaný, právě dostával nakládačku. Nikejka ho srazila dozadu násadou kopí. Mrštila věncem s takovou silou, že to Percymu vyrazilo meč z ruky, zakymácel se. Kovová žena se chystala zasadit smrtelný úder.

Leo zavyl. Věděl, že je to moc daleko. Věděl, že jestli okamžitě neuskočí z cesty, Niké ho přejede. Ale na tom nezáleželo. Jeho přátelé měli být každou chvíli probodnuti. Rozmáchl se a hodil doběla rozžhavenou kouli ohně přímo na nikejku.

Doslova jí to roztavilo tvář. Zavrávorala, kopí pořád zvednuté. Než se stačila ustálit, hodila Hazel spathu a probodla té kovové ženské hruď. Nikejka se rozsypala do trávy.

Percy se obrátil k vozíku bohyně vítězství. Zrovna když ti velicí bílí koně měli rozmáznout Lea na kaši, přejel vozík Leův zavrtaný granát a ten explodoval vysokotlakým gejzírem. Voda vyrazila vzhůru a vzala s sebou vozík i s koňmi a bohyní.

Kdysi v Houstonu Leo bydlíval s mámou v bytě přímo u dálnice Gulf Freeway. Nejmíň jednou týdně slýchal srážku aut, ale tenhle zvuk byl horší. Božský bronz praskal, dřevo se lámalo, hřebci řehtali a bohyně dvojhlasně kvílela a oba ty hlasy zněly překvapeně.

Hazel se zhroutila. Percy ji zachytil a Frank se k nim rozběhl přes hřiště.

Leo byl sám, když se bohyně Niké vymotala z trosek a obrátila se k němu. Její účes teď připomínal rozšlápnutý kravinec. Vavřínový věnec jí uvízl na levém kotníku. Koně se vyškrábali na kopyta a v panice se dali tryskem na úprk, za sebou táhli promočený a napůl spálený vrak vozíku.

„TY!“ Niké se zabodla pohledem do Lea, oči měla žhavější a jasnější než kovová křídla. „Jak ses opovážil?“

Leo neměl moc velkou kuráž, ale přinutil se usmát. „Jasně! Jsem úžasný! Dostanu teď tu čepici z listí?“

„Zemřeš!“ Bohyně zvedla kopí.

„Počkejte s tím!“ Leo zalovil v opasku s nářadím. „Ještě jste neviděla můj nejlepší kousek. Mám zbraň, která zaručeně vyhraje každou soutěž!“

Niké zaváhala. „Jakou zbraň? Jak to myslíš?“

„Můj nejdokonalejší likvidomat!“ Vytáhl druhou Archimédovu kouli – tu, kterou upravoval celých třicet vteřin, než vešli na stadion. „Kolik máte těch vavřínových věnců? Protože já je získám všechny.“

Nastavoval ciferníky, doufal, že si to propočítal dobře.

Leo se už ve výrobě koulí zlepšil, ale pořád ještě nebyly úplně spolehlivé. No, fungovala asi tak každá pátá.

Bylo by fajn mít na pomoc Kalypsó, aby pomáhala splétat vlákna božského bronzu. Ta byla ve splétání úplné eso. Nebo Annabeth, i ta na to byla machr. Ale Leo dělal, co mohl, nařídil kouli, aby splnila dvě úplně různé funkce.

„Heleďte!“ Leo nastavil poslední ciferník. Koule se otevřela. Jedna strana se prodloužila na pažbu zbraně. Druhá se poskládala na miniaturní misku radaru tvořenou zrcadly z božského bronzu.

Niké se zamračila. „Co to má být?“

„Archimédův smrticí paprsek!“ předváděl Leo. „Konečně jsem ho vylepšil. Teď mi dejte všechny odměny.“

„Tyhle věci nefungují!“ vyjekla Niké. „Dokazovali to v televizi! Kromě toho, já jsem nesmrtelná bohyně. Mě nezničíš!“

„Tak se dobře koukejte,“ pobídl ji Leo. „Díváte se?“

Niké z něj mohla udělat mastný flek nebo ho probodnout jako kus sýra, ale ovládla ji zvědavost. Hleděla přímo do talíře, když Leo zmáčkl tlačítko. Sám dobře věděl, že se tam nesmí podívat. I tak mu z toho sálajícího paprsku světla naskočily před očima mžitky.

„Pfff!“ Bohyně zavrávorala. Pustila kopí a přikryla si oči. „Jsem slepá! Jsem slepá!“

Leo stiskl další tlačítko. Přístroj se proměnil znovu v kouli a rozhučel se. Leo v duchu napočítal do tří a hodil kouli bohyni k nohám.

SVISSST! Vystřelila z ní kovová vlákna a obalila Niké bronzovou sítí. Bohyně kvílela, hroutila se na bok, jak se vlákna utahovala a svírala obě její podoby – řeckou a římskou – do jednoho chvějícího se rozmazaného celku.

„To je podvod!“ Její zdvojený hlas bzučel jako budík pod peřinou. „Tvůj smrticí paprsek mě vůbec nezabil!“

„Nemusím vás zabíjet,“ odsekl Leo. „Porazil jsem vás na hlavu.“

„Jednoduše změním podobu!“ křičela. „Rozervu ti tu tvou pitomou síť! Zničím tě!“

„No, víte, to nedokážete.“ Leo doufal, že se neplete. „Je to vysoce kvalitní síťoví z božského bronzu a já jsem syn Héfaista. A ten je expert na chytání bohyní do sítí.“

„Ne. Neeeee!“

Leo ji nechal mlátit sebou a klít a šel zkontrolovat kamarády. Percy vypadal v pořádku, jen bolavý a pohmožděný. Frank podpíral Hazel a krmil ji ambrózií. Rána na noze jí přestala krvácet, ale džínsy měla poničené.

„Jsem v pořádku,“ hlásila. „Jenom to bylo trochu moc magie.“

„Byla jsi úžasná, Levesqueová.“ Leo napodobil, jak nejlíp uměl, Hazelino: „Popcorn! Naše osudová slabost!“

Mdle se usmála. Všichni čtyři došli k Niké, která se pořád kroutila a máchala křídly v síti jako zlaté kuře.

„Co s ní uděláme?“ zeptal se Percy.

„Vezmeme ji na palubu Arga II,“ navrhl Leo. „A strčíme ji do stájí pro koně.“

Hazel vykulila oči. „Ty chceš držet bohyni vítězství ve stáji?“

„Proč ne? Až vyřešíme ty věci mezi Řeky a Římany, bohové se zas vrátí k tomu, jací byli normálně. Pak ji pustíme a ona může… vyhlásit naše vítězství.“

„Vyhlásit vaše vítězství?“ vykřikla bohyně. „To nikdy! Za tenhle zločin budete trpět! Zaplatíte krví! Jeden z vás tady – jeden z vás čtyř – je předurčen zemřít v bitvě s Gaiou!“

Leovi se zauzlovaly vnitřnosti. „Jak to víte?“

„Umím předvídat vítězství!“ ječela Niké. „Bez smrti nezvítězíte! Pusťte mě a bojujte proti sobě! Bude lepší, když umřete tady, než čelit tomu, co přijde!“

Hazel vrazila hrot spathy Niké pod bradu. „Vysvětlete to.“ Tak tvrdý hlas od ní Leo v životě neslyšel. „Kdo z nás umře? Jak to zastavíme?“

„Á, dítě Plutona! Tvá magie ti pomohla v tomhle utkání podvádět, ale osud nepodvedeš. Jeden z vás zemře. Jeden z vás musí zemřít!“

„Ne,“ stála na svém Hazel. „Je jiný způsob. Vždycky je nějaká jiná cesta.“

„To tě naučila Hekaté?“ Niké se rozesmála. „Máš snad za lubem doktorovu medicínu? Ale to je nemožné. Potřebovali byste toho moc: jed z Pylosu, tlukot srdce boha v řetězech ve Spartě, prokletí Delosu! Ne, smrt nepřechytračíte.“

Frank si klekl. Chytil síť Niké pod bradou a zvedl si její tvář ke své. „O čem to mluvíte? Jak najdeme tu medicínu?“

„Já vám nepomůžu,“ vrčela Niké. „Prokleju vás svou silou, síť nesíť!“

Začala něco mumlat ve starořečtině.

Frank vzhlédl a mračil se. „Vážně může vysílat kouzla skrz tu síť?“

„To kdybych věděl,“ povzdychl si Leo.

Frank bohyni pustil. Sundal si botu, stáhl si ponožku a nacpal ji bohyni do pusy.

„Člověče,“ zhrozil se Percy, „tohle už je moc velká kruťárna.“

„Pffffff!“ stěžovala si Niké. „Pfffff!“

„Leo,“ zahučel Frank zarputile, „máš lepicí pásku?“

„Bez té nevyjdu z domu.“ Vylovil ji z kapsy opasku a Frank ji rychle omotal Niké kolem hlavy a zajistil tak roubík v její puse.

„No, vavřínový věnec to není,“ konstatoval Frank, „ale je to nové vítězné kolečko: roubík z lepicí pásky.“

„Zhangu, ty jsi číslo,“ uznal Leo.

Niké sebou házela a vrčela, dokud do ní Percy nešťouchl nohou. „No tak, ticho. Sekejte dobrotu, nebo přivoláme Ariona, ať vám okouše křídla. Zlato miluje.“

Niké ještě jednou vyjekla a pak se zklidnila a zmlkla.

„Takže…,“ spoustila Hazel trochu nervózně. „Máme tu jednu svázanou bohyni. Co dál?“

Frank si založil ruce. „Budeme pátrat po té doktorově medicíně… ať je to, co je to. Protože já osobně moc rád podvádím smrt.“

Leo se zašklebil. „Jed z Pylosu? Tlukot srdce boha v řetězech ve Spartě? Prokletí Delosu? No, páni. To bude psina!“

XIII
NICO

Poslední, co Nico slyšel, bylo, jak trenér Hedge bručí: „No, tohle není dobrý.“

Uvažoval, co udělal tentokrát špatně. Možná je teleportoval do doupěte Kyklopů nebo pár set metrů nad další sopku. Nemohl s tím nic dělat. Zrak ho opustil. Ostatní smysly vypovídaly službu. Kolena se mu podlomila, ztratil vědomí.

Snažil se to bezvědomí co nejvíc využít.

Sny a smrt byly jeho staří známí. Věděl, jak proplouvat po jejich temné hranici. Vyslal své myšlenky hledat Thalii Graceovou.

Přehnal se přes obvyklé útržky bolestných vzpomínek – matka, sklánějící se nad ním s úsměvem, tvář osvětlenou sluncem odrážejícím se na zčeřeném benátském Canalu Grande; sestra Bianca, rozesmátá a táhnoucí ho po washingtonském Mallu, zelený měkký klobouk jí stínil oči a spršku pih na nose. Viděl Percyho Jacksona na zasněženém útesu za studentskou kolejí Westover, jak ho s Biankou chrání před mantichorou, zatímco on sám svíral figurku Mýtomagie a šeptal Já mám strach. Viděl Mínose, svého starého přízračného mentora, jak ho provádí labyrintem. Ten se usmíval chladně a krutě. Neboj se, synu Hádův. Dočkáš se své pomsty.

Nico ty vzpomínky nemohl zastavit. Cpaly se mu do snů jako duchové Asfodelových polí – bezcílný žalostný dav žadonící o pozornost. Jako by šeptaly Zachraň mě. Zapamatuj si mě. Pomoz mi. Utěš mě.

Netroufal si zvolnit a věnovat se jim. Jen by ho zdrtily svými přáními a žaly. Nejlepší, co mohl udělat, bylo zůstat soustředěný a tlačit se dál.

Jsem Hádův syn, pomyslel si. Jdu si, kam chci. Temnota je moje výsada.

Razil si cestu šedou a černou krajinou, pátral po snech Thalie Graceové, dcery Diovy. Místo nich se mu ale půda pod nohama rozsypala a on se zhroutil do známých stojatých vod – srubu boha Hypnose v Táboře polokrevných.

Pod hromadami péřových dek tam pochrupovali polobohové, uhnízdění na lůžkách. Nad krbovou římsou z temné větve stromu odkapávala do misky mléčná tekutina z řeky Léthé. V krbu vesele plápolal oheň. Před ním, v koženém křesle, podřimoval hlavní instruktor srubu patnáct, břichatý kluk s rozčepýřenými světlými vlasy a mírnou, tupou tváří.

„Clovisi,“ zavrčel Nico, „sakra, přestaň snít tak silně!“

Clovis zamrkal a otevřel oči. Obrátil se a hleděl na Nika, ale ten věděl, že je to jenom součást Clovisových snových výjevů. Skutečný Clovis pořád pospává v křesle v táboře.

„Jé, čau…“ Clovis zívl tak mocně, že by spolkl drobnějšího bůžka. „Promiň. Zas jsem tě stáhl z kurzu?“

Nico zaťal zuby. Nemělo smysl se naštvat. Hypnosův srub byl jako hlavní nádraží veškerého snového dění. Člověk se nikam nedostal, pokud tamtudy občas neprojel.

„Když už jsem tady,“ povzdychl si Nico, „tak předej vzkaz. Řekni Cheirónovi, že jsem s kamarády na cestě. Přinášíme Athénu Parthenónskou.“

Clovis si protřel oči. „Takže je to pravda? Jak ji vezete? Půjčili jste si dodávku nebo co?“

Nico to co nejstručněji vysvětlil. Vzkazy předávané ve snech se trochu rozmazávaly, zvlášť když člověk jednal s Clovisem. Čím jednodušší, tím lepší.

„Jde po nás lovec,“ pokračoval Nico. „Podle mě jeden z Gaiiných Gigantů. Předáš ten vzkaz Thalii Graceové? Ty umíš ve snech líp hledat lidi než já. Potřebuju, aby mi poradila.“

„Zkusím to.“ Clovis zašmátral po hrnku horké čokolády na stolku. „Hm, než půjdeš, měl bys chvilku?“

„Clovisi, tohle je sen,“ připomněl mu Nico. „Čas je nestabilní.“

Přesto se už strachoval, co se asi děje ve skutečném světě. Jeho fyzická postava se možná řítí ke smrti nebo ji obkličují nestvůry. Přesto se po té spoustě energie, kterou vynaložil na skok stíny, nezmohl na probuzení.

Clovis přikývl. „Jasně… napadlo mě, že bys měl asi vidět, co se stalo dneska na válečné radě. Něco z toho jsem zaspal, ale –“

„Ukaž mi to,“ pobídl ho Nico.

Scéna se proměnila. Nico se ocitl v klubovně hlavní táborové budovy, všichni vedoucí instruktoři tam seděli kolem pingpongového stolu.

Na jednom konci trůnil kentaur Cheirón, koňský zadek vměstnaný do kouzelného kolečkového křesla, takže vypadal jako obyčejný člověk. V kudrnatých hnědých vlasech a vousech měl víc šedin než před několika měsíci. Tvář mu brázdily hluboké vrásky.

„– věci, které nemůžeme ovlivnit,“ říkal právě. „Teď si probereme naši obranu. Jak jsme na tom?“

Clarisse z Arésova srubu se naklonila dopředu. Byla tam jako obvykle jediná v plné zbroji. Nejspíš v ní i spala. Při řeči máchala dýkou a ostatní instruktoři se od ní odtahovali.

„Naše obranná linie je v podstatě pevná,“ vykládala. „Táborníci jsou připraveni k boji jako vždycky. Pláž máme pod kontrolou. Naše trirémy kontrolují záliv Long Island, ale ti pitomí obří orli ovládají náš vzdušný prostor. Z vnitrozemí nás ze všech tří stran ti barbaři úplně odřízli.“

„Jsou to Římané,“ poznamenala Rachel Dareová a čmárala si fixem po koleni džínsů. „Žádní barbaři.“

Clarisse na ni namířila dýku. „A co jejich spojenci, co? Viděla jsi ten kmen dvouhlavých lidí, co dorazil včera? Nebo ty rudě zářící psohlavce s obříma sekyrama? Ti mi teda přijdou dost barbarští. Bylo by fajn, kdybys takový věci předvídala, kdyby ta tvá moc Orákula nekiksla, když ji potřebujeme nejvíc!“

Rachelina tvář nabrala barvu jejích rudých vlasů. „Za to já nemůžu. Něco se stalo s Apollónovým darem proroctví. Kdybych věděla, jak to dát do pořádku –“

„Má pravdu.“ Will Solace, hlavní instruktor Apollónova srubu, položil Clarisse ruku lehce na zápěstí. To si mohl dovolit jen málokdo z táborníků, aniž by ho bodla, ale Will uměl mírnit vztek druhých. Přiměl ji sklonit dýku. „Dopadlo to na každého v našem srubu. Není to jenom Rachel.“

Willovy střapaté světlé vlasy a bledě modré oči Nikovi připomínaly Jasona Grace, ale tím podobnost končila.

Jason byl bojovník. Poznalo se to z jeho pronikavého pohledu, neustálé ostražitosti, pohotové energie v těle. Will Solace byl spíš jako hubená kočka rozvalující se na sluníčku. Jeho pohyby byly uvolněné a nevýhružné, pohled měkký a jaksi vzdálený. Ve vybledlém triku s nápisem SURF BARBADOS, ustřižených kalhotách a žabkách vypadal tak neagresivně, jak jen polobůh může vypadat, ale Nico věděl, že v boji je statečný. Během bitvy o Manhattan ho viděl v akci – byl táborovým nejlepším zdravotníkem, riskoval život a zachraňoval raněné druhy.

„Nevíme, co se děje v Delfách,“ pokračoval Will. „Můj otec neodpovídá na žádné prosby, neobjevuje se mi ve snech… Teda, všichni bohové zmlkli, ale u Apollóna je to záhada. Něco se stalo.“

Jake Mason na druhé straně stolu zavrčel: „Možná za to může ten římský šmejd, co vede útok – Oktavián nebo jak se jmenuje. Být já Apollónem a můj potomek se chovat takhle, hanbou si někam zalezu.“

„Souhlasím,“ přikývl Will. „Kdybych byl lepší lukostřelec… Klidně bych tomu svému římskému příbuznému pocuchal hřebínek. Vlastně by se mi hodily všechny otcovy dary, abych zastavil tuhle válku.“ Znechuceně shlédl na vlastní ruce. „Bohužel jsem jenom léčitel.“

„Tvé nadání je moc důležité,“ zdůraznil Cheirón. „Obávám se, že ho budeme brzy potřebovat. A co se týče toho předvídání budoucnosti… co harpyje Ella? Neposkytla nějakou radu ze Sibylských knih?“

Rachel zavrtěla hlavou. „Je chudák šílená strachy. Harpyje nesnášejí věznění. Od té doby, co nás Římané obklíčili… No, připadá si jako v pasti. Ví, že ji Oktavián chce chytit. S Tysonem máme co dělat, aby tu zůstala a neodletěla.“

„To by byla sebevražda.“ Butch Walker, syn Iris, si založil statné paže. „S těmi římskými orly ve vzduchu není létání bezpečné. Už jsem přišel o dva pegasy.“

„Naštěstí Tyson přivedl na pomoc pár kamarádů Kyklopů,“ řekla Rachel. „Aspoň drobná dobrá zpráva.“

Connor Stoll se u stolku s občerstvením rozesmál. V jedné hrsti držel slané keksy a ve druhé sýr ve spreji. „Myslíš ten tucet vzrostlých Kyklopů? To je panečku pořádně dobrá zpráva! Navíc Lou Ellen a děti Hekaté postavily kouzelné bariéry a celý Hermův srub obhání kopce pastmi, léčkami a různými překvápky pro Římany!“

Jake Mason se zamračil. „Většinu z toho jsme štípli v bunkru číslo devět a v Héfaistově srubu.“

Clarisse zavrčela: „Ukradli dokonce nášlapné miny od Arésova srubu. Jak se dají ukrást nevybuchlé nášlapné miny?“

„Zabavili jsme je v zájmu války.“ Connor si stříkl do pusy dávku sýra. „Kromě toho, vy máte takových hračiček spoustu. Můžete se o ně podělit!“

Cheirón se obrátil doleva, kde mlčky seděl satyr Grover Underwood a obracel v rukou píšťalu. „Grovere? Co nového u přírodních duchů?“

Grover si povzdechl. „Nymfy a dryády je těžké zorganizovat i normálně. A když se Gaia budí, jsou mimo sebe skoro jako bohové. Katie a Miranda ze srubu Démétér jsou zrovna venku a snaží se pomoct, ale jestli se matka země probudí…“ Nervózně se rozhlédl kolem stolu. „No, nemůžu slíbit, že budou lesy bezpečné. Nebo kopce. Nebo jahodové plantáže. Nebo –“

„Paráda.“ Jake Mason šťouchl do Clovise, který začínal podřimovat. „Tak co uděláme?“

„Zaútočíme.“ Clarisse praštila do pingpongového stolu, až sebou všichni cukli. „Římané získávají každý den další posily. Víme, že sem chtějí vpadnout prvního srpna. Proč nechávat rozvrh na nich? Můžu jenom hádat, že čekají, až naberou další síly. Už tak jsou v převaze. Radši zaútočme hned, než ještě posílí. Pustíme se do nich!“

Malcolm, úřadující hlavní instruktor Athénina srubu, si odkašlal. „Clarisse, chápu, o co ti jde. Ale studovala jsi římské konstrukce? Ten jejich dočasný tábor je líp chráněný než Tábor polokrevných. Zaútočíme na jejich základnu a oni nás zmasakrují.“

„Tak budeme prostě čekat?“ vyjela Clarisse. „Necháme je, ať si hezky nachystají, co potřebují, zatímco se bude Gaia probouzet? Mám tu na starost těhotnou ženskou trenéra Hedge. Nemíním dopustit, aby se jí něco stalo. Vděčím Hedgeovi za vlastní život. Kromě toho, já cvičím táborníky víc než ty, Malcolme. Morálka upadá. Všichni se bojí. Když budeme v obležení dalších devět dní –“

„Měli bychom se držet plánu Annabeth.“ Connor Stoll vypadal vážně jako vždycky, navzdory sýru kolem pusy. „Musíme počkat, dokud sem nedopraví tu kouzelnou sochu Athény.“

Clarisse protočila panenky. „Myslíš, dokud sem ta římská prétorka nedopraví tu sochu. Nechápu, co to Annabeth napadlo, paktovat se s nepřítelem. A i kdyby sem ta Římanka sochu dovlekla – což je nemožné –, máme věřit, že to přinese mír? Socha dorazí a Římani najednou složí zbraně, začnou křepčit a rozhazovat kytky?“

Rachel odložila fix. „Annabeth ví, co dělá. Musíme se snažit o mír. Pokud nesjednotíme Řeky a Římany, bohové se nevyléčí. Pokud se bohové nevyléčí, nemůžeme zabít Giganty. A pokud nezabijeme Giganty –“

„Gaia se probudí,“ dopověděl za ni Connor. „Konec hry. Koukej, Clarisse, Annabeth mi přece poslala vzkaz z Tartaru. Přímo z toho podělanýho Tartaru. A kdo dokáže takovou věc… no, tomu já věřím.“

Clarisse se nadechla, aby něco řekla, ale promluvila hlasem trenéra Hedge: „Nico, probuď se. Máme malér.“

XIV
NICO

Nico se posadil tak rychle, až praštil hlavou satyra do nosu.

„JAU! Sakra, kluku, ty máš ale tvrdou kebuli!“

„P-promiňte, trenére.“ Nico zamrkal a snažil se vzpamatovat. „Co se děje?“

Žádnou bezprostřední hrozbu neviděl. Tábořili na slunném trávníku uprostřed veřejného náměstí. Všude kolem kvetly záhony oranžových měsíčků. Reyna spala schoulená se svými kovovými psy u nohou. Co by kamenem dohodil, hrály malé děti kolem bílé mramorové fontány na honěnou. V nedaleké venkovní kavárně popíjela hrstka lidí kávu ve stínu slunečníků. Kolem náměstí parkovalo několik dodávek, ale žádný provoz tam nebyl. Po chodnících kráčelo jen pár rodin, zřejmě místních, které si vychutnávaly teplé odpoledne.

Samo náměstí bylo vydlážděno kočičími hlavami, lemováno bíle omítnutými domy a citroníky. Uprostřed stála zachovalá kostra řeckého chrámu. Její čtvercové základy se táhly snad patnáct metrů do šíře a tři do výše, s nedotčenou fasádou z korintských sloupů zvedajících se nad nimi dalších sedm metrů. A na vršku toho sloupoví…

Nikovi vyschlo v puse. „U vod Styxu.“

Athéna Parthenónská ležela na boku na vršku sloupů, jako když se zpěvačka v nočním baru uloží na piáno. Na délku se tam vešla docela dobře, ale s Niké v natažené ruce byla trochu moc široká. Vypadala, že se každou chvíli svalí dopředu.

„Co dělá tam nahoře?“ rozčiloval se Nico.

„Co já vím.“ Hedge si třel pohmožděný nos. „Prostě jsme se tu objevili. Skoro jsme spadli a zabili se, ale naštěstí mám mrštná kopýtka. Byl jsi v bezvědomí, visel jsi v tom postroji jako zamotaný parašutista, než se nám povedlo tě sundat.“

Nico si to zkusil představit, ale radši toho nechal. „Tohle je Španělsko?“

„Portugalsko,“ opravil ho Hedge. „Kapku jsi to přehnal. Mimochodem, Reyna umí španělsky, portugalsky ne. Zkrátka, co jsi spal, zjistili jsme, že to město se jmenuje Évora. Dobré na tom je, že je to ospalá díra, nikdo se o nás nestará. Nikdo si nevšímá obří Athény spící na vršku římského chrámu, který se jmenuje Dianin, kdyby tě to zajímalo. A místním se líbila moje pouliční produkce! Vydělal jsem asi šestnáct eur.“

Zvedl svou baseballovou čapku, v níž zazvonily mince.

Nikovi se udělalo zle. „Pouliční produkce?“

„Kapka zpěvu,“ vysvětloval trenér. „Kapka bojového umění. A kapka výrazového tance.“

„No, páni.“

„Já vím! Portugalci mají vkus. Prostě jsem si řekl, že tohle je šikovný místo, kde se pár dní zdržet.“

Nico na něj zůstal hledět. „Pár dní?“

„No tak, kluku, neměli jsme na výběr. Pokud sis ještě nevšiml, těmi skoky stíny ses vyčerpal k smrti. Včera večer jsme se tě snažili probudit. Ani náhodou.“

„Takže jsem spal –“

„Asi osmatřicet hodin. Potřeboval jsi to.“

Nico byl rád, že sedí, jinak by se zhroutil. Byl by přísahal, že spal jenom pár minut, ale jak ho mátožnost opouštěla, uvědomil si, že má jasnější hlavu a je odpočinutější než za celé týdny předtím. Možná od té doby, co se vydal hledat bránu Smrti.

V břiše mu zakručelo. Trenér Hedge povytáhl obočí.

„Máš hlad,“ konstatoval. „Buď to, nebo ti v břiše bručí ježek. A pořádně vztekle.“

„Jídlo bych si dal,“ souhlasil Nico. „Ale nejdřív, co se děje… kromě toho, že ta socha leží bokem? Říkal jste, že máme malér.“

„Jo, jasně.“ Trenér ukázal na průchod s bránou v rohu náměstí. Ve stínu tam stála zářící mlhavá lidská postava, osvětlená šedými plameny. Její rysy byly zastřené, ale vypadalo to, že na Nika kývá.

„Ten ohnivec se objevil před chvilkou,“ hlásil Hedge. „Nejde blíž. Když jsem se za ním vypravil, zmizel. Nevím, jestli je to malér, ale asi chce tebe.“

Nico čekal, že to bude past. Většinou to tak dopadalo.

Ale trenér Hedge slíbil, že Reynu ještě pohlídá. Nico se rozhodl, že ta nepravděpodobná šance, že by jim ten duch mohl říct něco užitečného, za to riziko stojí.

Vytasil meč ze styxského železa a vykročil k průchodu.

Obyčejně ho duchové neděsili. (Pokud je ovšem Gaia neobalila kamennými skořápkami a neproměnila ve vraždící mašiny. To zažil poprvé.)

Po zkušenosti s Mínosem Nico věděl, že většina duchů má jenom tolik síly, kolik jim člověk povolí. Vetřou se mu do mysli, využijí strach, vztek nebo touhu a ovládnou ho. Nico se naučil před tím chránit. Někdy to dokonce dovedl obrátit a podrobit duchy své vůli.

Blížil se k tomu ohnivému šedému zjevení a byl si skoro jistý, že je to všední přízrak – ztracená duše, která zemřela v bolestech. Neměl by s ní být problém.

Přesto to nebral jako samozřejmost. Moc dobře si pamatoval na Chorvatsko. Dostal se do té situace jako nafoukaný a sebejistý suverén, a podrazila mu nohy, doslova i obrazně. Nejdřív ho popadl Jason Grace a přeletěl s ním přes zeď. A pak ho bůh Flavonius rozpustil na vítr. A ten drzoun, ten Kupido…

Nico sevřel meč pevněji. Svěřit se s tajným poblázněním nebylo to nejhorší. Nakonec by to stejně udělal, jen by si sám zvolil čas a způsob. Ale být přinucen mluvit o Percym, zastrašován, štván a ovládán jenom pro Kupidovo pobavení…

Od nohou se mu najednou vinuly pramínky temnoty, hubily plevel mezi dlažebními kostkami. Nico se snažil ten vztek ovládnout.

Když se dostal k duchovi, viděl, že má na sobě mnišský hábit – sandály, vlněné roucho a na krku mu visel dřevěný kříž. Vířily kolem něj šedé plameny, pálily mu rukávy, zpuchýřovatěly tvář, sežehly obočí na popel. Vypadalo to, že uvízl v okamžiku své oběti jako nekonečná smyčka černobílého videa.

„Byl jsi upálený zaživa,“ vycítil Nico. „Asi za středověku?“

Duchova tvář se zkroutila němým mučivým výkřikem, ale oči vypadaly znuděné, možná i trochu otrávené, jako by ten výkřik byl jen automatický reflex, který nedokáže kontrolovat.

„Co ode mě chceš?“ zeptal se Nico.

Duch mu naznačil, aby šel za ním. Obrátil se a prošel otevřenou brankou. Nico se ohlédl na trenéra Hedge. Satyr na něj mávl, jako by chtěl říct Běž a vyřiď si ty věci s podsvětím.

Nico se vydal za duchem ulicemi Évory.

Proplétali se úzkými uličkami dlážděnými kočičími hlavami, kolem dvorků s ibišky v květináčích a bíle omítnutých domů zdobených karamelovou barvou a tepanými železnými balkony. Ducha si lidé nevšímali, ale na Nika hleděli podezíravě. Jedna malá holka s foxteriérem přešla na druhou stranu ulice, aby se mu vyhnula. Pes zavrčel a chlupy v zátylku se mu zježily jako hřbetní ploutev.

Duch Nika zavedl na další náměstí, na kraji stál velký čtvercový kostel s bíle nalíčenými zdmi a klenbami z vápence. Duch proplynul sloupořadím a zmizel uvnitř.

Nico zaváhal. Proti kostelům nic neměl, ale z tohoto vyzařovala smrt. Uvnitř budou hrobky nebo i něco horšího…

Prošel dovnitř. Upoutala ho boční kaple, osvětlená zevnitř záhadným zlatým světlem. Nade dveřmi byl vyřezán portugalský nápis. Nico ten jazyk neznal, ale z dětství si pamatoval italsky natolik, že pochytil základní smysl: My, kosti, které zde leží, čekáme na ty tvoje.

„Milé uvítání,“ zamumlal.

Vešel do kaple. Na druhém konci stál oltář a plamenný duch u něj poklekl, aby se pomodlil, ale Nika víc zajímal ten prostor samotný. Stěny byly z tisíců a tisíců kostí a lebek, slepených k sobě. Sloupy z kostí podpíraly klenutý strop zdobený obrazy smrti. Na jedné zdi visely jako kabáty na věšáku vysušené kostry dvou lidí – dospělého a malého dítěte.

„Krásné místo, že?“

Nico se obrátil. Ještě před rokem by byl vyskočil z kůže, kdyby se před ním náhle zjevil jeho otec. Ale teď už Nico zvládal bušení srdce i chuť nakopnout ho do slabin a utéct.

Stejně jako duch byl i Hádes oděný jako františkánský mnich, což Nika dost vytáčelo. Černý háv měl v pase převázaný prostým bílým provazem. Kápě, stažená dozadu, odhalovala kratičce sestřižené černé vlasy a oči, lesknoucí se jako zmrzlý asfalt. Bůh se tvářil klidně a spokojeně, jako by se zrovna vrátil z příjemné večerní procházky po Trestných polích, kde si vychutnával křik zatracenců.

„Nechystáte doma přestavbu?“ zeptal se Nico. „Třeba byste si mohl vyzdobit jídelnu lebkami středověkých mnichů.“

Hádes povytáhl obočí. „Nikdy nepoznám, kdy si děláš legraci.“

„Proč jste tu, otče? Jak to, že jste tu?“

Hádes přejel prsty po nejbližším sloupu a zanechal na starých kostech bílé stopy. „Tebe je těžké najít, synu. Hledal jsem tě několik dní. Až když explodovalo to Diokleciánovo žezlo… No, to mi neušlo.“

Nico pocítil nával viny. Pak dostal vztek na to, že se stydí. „Za to s tím žezlem nemůžu. Zrovna nás měli přemoct –“

„Ale ne, o žezlo nejde. Překvapuje mě, že jsi takovou starou relikvii vůbec dovedl použít dvakrát. Ten výbuch mě prostě jenom upozornil. Díky němu jsem zjistil, kde jsi. Chtěl jsem si s tebou promluvit v Pompejích, ale ty jsou tak… no, římské. Tato kaple je první místo, kde jsem tolik silný, že se ti mohu zjevit ve své podobě – tedy jako Hádes, bůh mrtvých, ne rozdělený do té druhé podoby.“

Hádes se nadechl zatuchlého, plesnivého vzduchu. „Sem mě to hodně přitahuje. Na stavbu Kaple z kostí se použily ostatky pěti tisíc mnichů. Slouží jako připomínka toho, že život je krátký a smrt věčná. Připadám si tu soustředěný. Ale stejně mám jenom pár chvil.“

Jako v celém našem vztahu, pomyslel si Nico. Vždycky jenom pár chvil.

„Tak mluvte, otče. Co ode mě chcete?“

Hádes spráskl ruce pod rukávy kutny. „Dovedeš si představit, že jsem přišel, abych ti pomohl, ne proto, že něco chci?“

Nico by se rozesmál, ale na to v sobě cítil moc velkou prázdnotu. „Dovedu si představit, že jste sem přišel z více důvodů.“

Bůh se zamračil. „Tak to asi bude. Hledáš informaci o tom Gaiině lovci. Jmenuje se Orion.“

Nico zaváhal. Nebyl zvyklý dostávat přímé odpovědi, bez tanečků, hádanek a pátrání. „Orion. Jako to souhvězdí. Nebyl to… kamarád Artemis?“

„To byl,“ přisvědčil Hádes. „Gigant, zrozený, aby čelil dvojčatům, Apollónovi a Artemis, ale stejně jako Artemis i Orion odmítl svůj osud. Snažil se žít po svém. Nejdřív to zkusil mezi smrtelníky jako lovec krále ostrova Chios. No a trošku se zapletl s jeho dcerou. Král ho nechal oslepit a vyhnat.“

Nico si vzpomněl, co mu řekla Reyna. „Mé kamarádce se zdálo o lovci se zářícíma očima. Pokud je Orion slepý –“

„Byl slepý,“ opravil ho Hádes. „Nedlouho potom se setkal s Héfaistem a ten se nad ním slitoval a vyrobil mu nové, mechanické oči, ještě lepší než ty původní. Orion se spřátelil s Artemis. Byl to první muž vůbec, který se směl přidat k jejímu lovu. Ale… nějak se to mezi nimi pokazilo. Jak přesně, to nevím. Orion přišel o život. Teď se vrátil jako věrný syn Gaii, připravený plnit její úkoly. Vede ho hořkost a vztek. To jistě chápeš.“

Nikovi se chtělo zařvat: Jak můžete vědět, jak mi je?

Místo toho se zeptal: „Jak ho zastavíme?“

„Nezastavíte,“ odpověděl Hádes. „Vaše jediná naděje je utéct mu, dokončit svou výpravu, než vás dožene. Apollón nebo Artemis by ho možná dovedli zabít, šípy proti šípům, ale dvojčata nejsou ve stavu, aby vám mohla pomoci. Už teď Orion zvětřil váš pach. Jeho lovecká smečka vás skoro má. Odsud až do Tábora polokrevných si už nemůžete dovolit odpočívat.“

Nikovi jako by se kolem žeber utáhl popruh. Nechal trenéra Hedge na stráži u spící Reyny. „Musím zpátky za kamarády.“

„Jistě,“ přisvědčil Hádes. „Ale ještě něco. Tvá sestra…“ Hádes znejistěl. Téma Bianky mezi nimi jako vždy leželo jako nabitá zbraň – vražedná, snadno k dosažení, neopominutelná. „Teda, myslím tvou druhou sestru, Hazel… Dozvěděla se, že jeden ze Sedmi zemře. Možná se pokusí tomu zabránit. Jestli to udělá, nesoustředí se na to, co je důležité.“

Nico si nevěřil natolik, aby něco řekl.

K jeho překvapení mu myšlenky nezalétly nejprve k Percymu. Jeho první starostí byla Hazel, pak Jason, a až po nich Percy a ostatní na palubě Arga II. V Římě ho zachránili. Vzali ho na loď. Nico si nikdy nedovolil luxus mít přátele, ale posádka Arga II se tomu nejvíc blížila. Při představě, že by někdo z ní zemřel, cítil prázdnotu – jako by se zas ocitl v bronzové nádobě Gigantů, sám a potmě, živ jen z kyselých zrnek granátového jablka.

Konečně se zeptal: „Je Hazel v pořádku?“

„Prozatím ano.“

„A ostatní? Kdo zemře?“

Hádes zavrtěl hlavou. „I kdybych to věděl jistě, nemohl bych to říct. Tohle ti svěřuji proto, že jsi můj syn. Víš, že některé smrti se nedá zabránit. Některé smrti by se nemělo bránit. Až přijde čas, možná budeš muset jednat.“

Nico nevěděl, co to znamená. A nechtěl to vědět.

„Synu můj.“ Hádes mluvil skoro něžně. „Ať se stane cokoli, vysloužil sis mé uznání. Udělal jsi našemu rodu čest, když jsme se společně postavili Kronovi na Manhattanu. Riskoval jsi můj hněv a pomohl tomu Jacksonovu chlapci – přivedl jsi ho k řece Styx, osvobodil ho z mého vězení, prosil mě, abych mu poslal na pomoc armádu Erebosu. Nikdy dřív mě žádný z mých synů tolik neštval. Percy tamhle, Percy tohle. Málem jsem tě spálil na uhel.“

Nico se mělce nadechl. Zdi místnosti se začaly třást, z mezer mezi kostmi se sypal prach. „Nedělal jsem to všechno jenom pro něj. Dělal jsem to proto, že byl ohrožený celý svět.“

Hádes si dovolil drobný úsměv, ale v očích neměl nic krutého. „Dokážu si představit, že jsi jednal z více důvodů. Chci říct toto: ty a já jsme přišli na pomoc Olympu, protože jsi mě přesvědčil, abych se zbavil vzteku. Poradím ti totéž. Mé děti bývají šťastné jen málokdy. Já… bych rád viděl, že jsi výjimka.“

Nico zíral na otce. Nevěděl, co si má s tím prohlášením počít. Dokázal zpracovat spoustu nereálných věcí – hordy duchů, kouzelná bludiště, cestování stíny, kaple postavené z kostí. Ale milá slova od Vládce podsvětí? Ne. To byla absurdita.

Plamenný duch u oltáře se zvedl. Přiblížil se, planul a bezhlesně ječel, očima předával nějaký naléhavý vzkaz.

„Á,“ všiml si ho Hádes. „Tohle je bratr Paloan. Jeden ze sta upálených zaživa na náměstí u toho starého římského chrámu. Sídlila tam inkvizice, víš. Každopádně říká, že bys měl jít. Máš málo času, než dorazí vlci.“

„Vlci? Myslíte Orionovu smečku?“

Hádes máchl rukou. Duch bratra Paloana zmizel. „Synku, to, o co se pokoušíš – cestovat stíny přes celý svět a vláčet přitom sochu Athény – to tě může zničit.“

„Dík za povzbuzení.“

Hádes na okamžik položil ruku na Nikova ramena.

Nico neměl rád, když se ho někdo dotýkal, ale ten krátký kontakt s otcem působil jaksi konejšivě, podobně jako Kaple z kostí. Stejně jako smrt byla otcova osobnost chladná a často bezohledná, ale zároveň i skutečná – krutě upřímná, neúprosně spolehlivá. Nikovi se jaksi ulehčilo při vědomí, že nakonec, ať se stane co se stane, skončí v nohách otcova trůnu.

„Ještě se uvidíme,“ slíbil Hádes. „Připravím ti prostory v paláci, kdybys to nepřežil. Možná, že by se ty lebky mnichů hezky vyjímaly ve tvých pokojích.“

„Teď nevím, jestli vtipkujete vy.“

Hádovi se zaleskly oči a začal se rozplývat. „Pak jsme možná v jistých důležitých směrech stejní.“

Bůh se rozplynul.

Kaple najednou působila tísnivě. Tisíce prázdných očních důlků civěly na Nika. My, kosti, které zde leží, čekáme na ty tvoje.

Spěchal ven a doufal, že si pamatuje cestu zpátky ke kamarádům.

XV
NICO

„Vlci?“ zeptala se Reyna.

Jedli právě večeři z nedalekého bistra.

Navzdory Hádovu varování, aby si pospíšil, Nico zjistil, že se v táboře skoro nic nezměnilo. Reyna se zrovna probudila. Athéna Parthenónská pořád ležela na boku na vršku chrámu. Trenér Hedge bavil hrstku místních stepováním a ukázkami bojových umění, občas zapěl do megafonu, i když slovům zřejmě nikdo nerozuměl.

Nico litoval, že si trenér ten megafon vzal s sebou. Nejenom že byl hlasitý a otravný, ale navíc bůhvíproč občas chrlil náhodné hlášky Dartha Vadera ze Star Wars nebo zaječel: „KRAVIČKA DĚLÁ BÚÚÚ!“

Když se sesedli na trávník k jídlu, vypadala Reyna bystře a odpočinutě. S trenérem Hedgem si vyposlechla Nikovo vyprávění o snech a pak o setkání s Hádem v Kapli z kostí. Pár osobních detailů z toho rozhovoru Nico vypustil, i když vycítil, že Reyna ví o zápase s vlastními city taky své.

Když se zmínil, že Orion s vlky jsou zřejmě na cestě, Reyna se zamračila.

„Většina vlků je k Římanům přátelská. A nikdy jsem neslyšela, že by Orion lovil se smečkou.“

Nico dojedl šunkový sendvič. Podíval se na talíř s moučníky a překvapeně se přistihl, že má ještě hlad. „Možná to byl jenom takový řečnický obrat, jako že dochází čas. Možná Hádes nemyslel doslova vlky. Každopádně, musíme zmizet, jakmile bude dost tma na stíny.“

Trenér Hedge si nacpal do pytle časopis Guns & Ammo. „Jediný problém je, že Athéna Parthenónská je pořád tamhle nahoře. To bude psina, vléct vás dva s výbavou na ten chrám.“

Nico zkusil moučník. Ta žena v restauraci tomu říkala farturas. Vypadalo to jako spirálový donut a chutnalo to výborně – správná kombinace křupavosti, sladkosti a máslovosti, ale když Nico prvně slyšel fartura, napadlo ho, že by je Percy okamžitě překřtil na zlomeniny.

Jak Nico dospíval, připadal mu Percy čím dál dětinštější, i když byl o tři roky starší. Jeho smysl pro humor působil mile a otravně zároveň. Rozhodl se, že se soustředí na to otravné.

A pak přišly doby, kdy Percy smrtelně zvážněl: když vzhlížel k Nikovi z té propasti v Římě: Druhá strana, Nico! Zaveď je tam. Slib mi to!

A Nico mu to slíbil. Najednou bylo fuk, jaký vztek měl na Percyho Jacksona. Udělal by pro něj všechno. Sám sebe za to nenáviděl.

„Takže…“ Reynin hlas ho vytrhl ze zamyšlení. „Počká Tábor polokrevných na prvního srpna, nebo zaútočí?“

„Musíme doufat, že počkají,“ pokrčil rameny Nico. „Nemůžeme… nemůžu tu sochu dostat zpátky rychleji.“

I takhle se otec bojí, že zemřu. Tu myšlenku si Nico nechal pro sebe.

Litoval, že s sebou nemá Hazel. Spolu vyvedli skrz stíny celou posádku Arga II z Hádova chrámu. Nikovi připadalo, že když spojí síly, dokážou všechno. Putování do Tábora polokrevných by se zvládlo dvakrát rychleji.

A navíc ho mrazilo z Hádových slov o tom, že jeden z posádky umře. Nemůže přijít o Hazel. O další sestru už ne.

Trenér Hedge vzhlédl od přepočítávání drobných v baseballové čepici. „Vážně Clarisse říkala, že je Mellie v pořádku?“

„Ano, trenére. Clarisse se o ni dobře stará.“

„To se mi ulevilo. Nelíbí se mi, jak Grover říkal, že Gaia ovlivňuje nymfy a dryády. Jestli se duchové přírody postaví proti nám… bude to mazec.“

Nico nikdy neslyšel, že by se něco takového stalo. Na druhou stranu, od vzniku lidstva nebyla Gaia vzhůru.

Reyna si kousla pečiva. Od kroužkové zbroje se jí odrazilo odpolední slunce. „Uvažuju o těch vlcích… Je možné, že jsme ten vzkaz nepochopili? Bohyně Lupa mlčí. Možná nám posílá pomoc. Třeba jsou ti vlci od ní – aby nás bránili před Orionem a jeho smečkou.“

Naděje v jejím hlase byla tenká jako gáza. Nico se rozhodl ji netrhat.

„Třeba,“ přisvědčil. „Ale nemá Lupa práci s válkou mezi tábory? Řekl bych, že spíš pošle vlky na pomoc tvé legii.“

Reyna zavrtěla hlavou. „Vlci nejsou bojovníci do první linie. A nemyslím si, že by pomáhala Oktaviánovi. Její vlci by mohli hlídat Tábor Jupiter, bránit ho v nepřítomnosti legie, ale neumím si představit…“

Překřížila nohy v kotnících a kovové špičky bot se jí zaleskly. Nico si zapsal za uši, aby si dal pozor na kopance od římských legionářů.

„Ještě něco,“ vzpomněla si. „Nepovedlo se mi kontaktovat sestru, Hyllu. Jsem z toho nesvá, že se vlci i Amazonky odmlčeli. Jestli se něco stalo na západním pobřeží… Mám strach, že jsme jediná naděje pro oba tábory. Musíme tu sochu brzo vrátit. To znamená, že největší břemeno leží na tobě, Hádův synu.“

Nico se pokoušel rozdýchat zvedající se žaludek. Na Reynu se nezlobil. Měl ji svým způsobem rád. Ale věčně po něm někdo chtěl nemožné. A jakmile to udělal, brzo na něj zapomněli.

Vzpomínal si, jak příjemní na něj byli v Táboře polokrevných po válce s Kronem. Skvělá práce, Nico! Díky, žes přivedl armády z podsvětí a zachránil nás!

Všichni se na něj usmívali. Všichni ho zvali ke svým stolům.

A už po týdnu je nadšení přešlo. Táborníci nadskočili, když jim prošel za zády. Vynořil se ze stínů u táboráku, někoho vystrašil a viděl mu v očích rozpaky: Ty jsi ještě tady? Proč?

A to, že hned po válce s Kronem začal Percy chodit s Annabeth, mu taky nepřidalo…

Nico odložil farturu. Najednou už mu tolik nechutnala.

Vzpomněl si na svůj rozhovor s Annabeth v Epiru, těsně předtím, než se vydal na cestu s Athénou Parthenónskou.

Odtáhla si ho stranou a řekla: „Poslyš, musím s tebou mluvit.“

Sevřela ho panika. Ona to ví.

„Chci ti poděkovat,“ pokračovala. „Bob… ten Titán… nám v Tartaru pomohl jedině proto, že jsi na něj byl hodný. Vysvětlil jsi mu, že stojíme za záchranu. Jedině díky tomu jsme naživu.“

Mluvila v tom množném čísle tak přirozeně, jako by s Percym byli neoddělitelná jednotka.

Nico kdysi četl Platónův příběh o tom, že v dávných dobách byli všichni lidé kombinací muže a ženy. Každý člověk měl dvě hlavy, čtyři ruce a čtyři nohy. Tihle kombinovaní lidé prý byli tak silní, že se jich bohové báli, a tak je Zeus rozdělil napůl – na muže a ženu. Od té doby se lidé cítí neúplní. Celý život pátrají po té druhé půlce.

A co jsem potom já? uvažoval Nico.

Nebyla to jeho nejoblíbenější četba.

Rád by Annabeth nenáviděl, ale prostě nemohl. Tolik si dala záležet, aby mu v Epiru poděkovala. Byla ryzí a upřímná. Nikdy ho nepřehlížela ani se mu nevyhýbala jako většina lidí. Proč jenom není zlá? Tím by se všechno zjednodušilo.

Větrný bůh Favonius ho v Chorvatsku varoval: Jestli se necháš ovládnout vztekem… No, budeš mít ještě smutnější osud než já.

Ale jak by mohl mít jiný než smutný osud? I kdyby výpravu přežil, musí navždycky opustit oba tábory. Jedině tak najde klid. Litoval, že není jiné řešení – cesta, která by nebolela tolik jako vody Pyriflegethónu –, ale žádné ho nenapadalo.

Reyna si ho prohlížela a asi se mu pokoušela číst myšlenky. Shlédla mu na ruce a Nick si uvědomil, že si otáčí na prstu stříbrným prstenem s lebkou, posledním dárkem, který dostal od Bianky.

„Niko, jak ti můžu pomoct?“ zeptala se Reyna.

Další otázka, na jakou nebyl zvyklý.

„Nevím,“ přiznal. „Už jsi mě nechala odpočívat, jak to šlo. To je důležité. Možná bys mi mohla zase půjčit sílu. Ten další skok bude nejdelší. Musím sebrat dost energie a dostat se přes Atlantik.“

„Ty to zvládneš,“ ujišťovala ho Reyna. „Až se vrátíme zpátky do Států, budeme potkávat míň nestvůr. Možná dokonce seženu na pomoc vysloužilé legionáře z východního pobřeží. Jsou povinni pomoct každému římskému polobohovi, který je o to požádá.“

Hedge zahučel: „Pokud je mezitím nezlanařil Oktavián. V tom případě tě zavřou za zradu.“

„Trenére,“ obořila se na něj Reyna. „Tohle nám nepomůže.“

„No nic, já to jen tak říkám. Škoda, že v Évoře nepobudem dýl. Dobrý jídlo, slušný prachy a zatím ani stopa po těch obrazných vlcích –“

Reynini psi vyskočili.

Z dálky se ozvalo vytí. Než se Nico stačil postavit, objevili se na všech stranách vlci – velká černá zvířata skákala ze střech, obkličovala jejich tábor.

Největší z nich se k nim přikradl neslyšně jako kočka. Alfa samec se posadil na bobek a začal se měnit. Z předních nohou vyrostly ruce. Čenich se zmenšil na špičatý nos. Šedý kožich se proměnil v plášť ze spletených zvířecích kůží. Stal se z něj vysoký šlachovitý muž se ztrhanou tváří a planoucíma rudýma očima. V mastných černých vlasech mu seděla koruna z prstních kůstek.

„No, satyrku…“ Muž se zašklebil a odhalil špičaté tesáky. „Tvé přání je splněno! Zůstaneš v Évoře navždycky, protože mí obrazní vlci jsou bohužel doslovní.“

XVI
NICO

„ T y nejsi Orion,“ plácl Nico.

Byla to pitomost, ale nic jiného ho nenapadlo.

Muž před ním očividně nebyl žádný obří lovec. Nebyl na to dost vysoký. Neměl dračí nohy. Neměl luk, šípy ani oči jako reflektory, jaké Reyna popsala ze sna.

Šedivý muž se rozesmál. „To vážně ne. Orion mě jenom zaměstnal, abych mu s tím lovem pomohl. Jsem –“

„Lykáón,“ přerušila ho Reyna. „První vlkodlak.“

Muž se jí posměšně uklonil. „Reyna Ramírez-Arellanová, římská prétorka. Jedno z Lupiných vlčat! Mám radost, žes mě poznala. Jistě tě straším ve zlých snech.“

„Spíš se mi z tebe zvedá žaludek.“ Reyna vytáhla z váčku u pasu skládací zálesácký nůž. Otevřela ho a vlk zavrčel a couvl. „Nikdy necestuju bez stříbrné zbraně.“

Lykáón obnažil tesáky. „Udržíš tucet vlků a jejich vůdce v šachu kapesním nožíkem? Slyšel jsem, že jsi statečná, filia Romana . Ale že jsi potrhlá, to jsem nevěděl.“

Reynini psi se přikrčili, připraveni ke skoku. Trenér se chopil baseballové pálky, ale výjimečně nevypadal, že se jí chystá rozmáchnout.

Nico sáhl po rukojeti meče.

„Neobtěžuj se,“ zabručel trenér. „Těmhle hochům ublíží jenom stříbro nebo oheň. Pamatuju si je z hory Pikes Peak. Otravná cháska.“

„A já si pamatuju na tebe, Gleesone Hedgei.“ Vlkodlakovy oči planuly jako tekutá láva. „Má smečka s chutí povečeří kozí maso.“

Hedge si odfrkl. „Do toho, ty prašivino. Artemidiny Lovkyně jsou už na cestě, jako posledně! Tamhleto je Dianin chrám, ty idiote. Jsi na její domácí půdě!“

Vlci znovu zavrčeli a couvli. Někteří se nervózně rozhlíželi po střechách.

Lykáón se zabodl pohledem do trenéra. „Dobrý pokus, ale bohužel, s tím pojmenováním se spletli. Měl jsem tudy cestu v římských dobách. Ve skutečnosti byl zasvěcen císaři Augustovi. Typická ješitnost polobohů. Stejně jsem ale od našeho posledního setkání mnohem pečlivější. Kdyby byly Lovkyně někde poblíž, věděl bych to.“

Nico se pokoušel vymyslet únikový plán. Byli obklíčeni a v menšině. Jedinou jejich účinnou zbraní byl kapesní nůž. Diokleciánovo žezlo zmizelo. Athéna Parthenónská trčela deset metrů nad nimi na vršku chrámu, a i kdyby se k ní dostali, nemohli by cestovat stíny, dokud žádné stíny nejsou . A slunce nezapadne ještě řadu hodin.

Necítil se ani trochu statečně, ovšem popošel dopředu. „Takže jsi nás dostal. Na co čekáš?“

Lykáón si ho prohlížel jako nový salám ve výloze řeznictví. „Nico di Angelo… syn Hádův. Slyšel jsem o tobě. Omlouvám se, že tě nemůžu zabít rychle, ale slíbil jsem svému chlebodárci Orionovi, že tě zdržím, dokud nepřijde sám. Avšak žádné strachy. Dorazí za pár minut. Až s tebou skončí, rozliju tvou krev a označím toto místo za své teritorium na další věky!“

Nico zaťal zuby. „Krev polobohů. Krev Olympu.“

„No jistě!“ potvrdil Lykáón. „Když se vylije na zem, zvlášť na  posvátnou zem, má mnoho využití. Se správným zaříkáváním dokáže probudit nestvůry, nebo dokonce bohy. Může z ní vzniknout nový život, nebo z toho místa udělá pustinu po generace. Bohužel, tvá krev neprobudí samotnou Gaiu. Ta čest je vyhrazena tvým přátelům z  Arga II . Ale neboj se. Umřeš skoro stejně bolestně jako oni.“

Nikovi začala kolem nohou odumírat tráva. Záhony měsíčků vadly. Pustá země, pomyslel si. Posvátná zem.

Vzpomněl si na tisíce kostlivců v Kapli z kostí. Vzpomněl si, co Hádes řekl o tomhle náměstí, kde inkvizice upálila stovky lidí zaživa.

Évora je prastaré město. Kolik mrtvých asi leží v zemi pod jeho nohama?

„Trenére,“ obrátil se k Hedgeovi, „umíte lézt?“

Ten si odfrkl. „Jsem poloviční koza . Jasně že umím lézt!“

„Vylezte k té soše a připravte provazy. Upleťte žebřík a spusťte nám ho dolů.“

„No jo, ale ta vlčí smečka –“

„Reyno,“ pokračoval Nico, „ty a tví psi musíte krýt náš ústup.“

Prétorka úsečně přikývla. „Chápu.“

Lykáón zavyl smíchem. „Ústup kam, Hádův synu? Není kam utéct. Zabít nás nemůžete!“

„Možná ne,“ připustil Nico. „Ale můžu vás zpomalit.“

Rozpřáhl ruce a země vybuchla.

Sám nečekal, že to vyjde tak dobře. Už dřív vytahoval ze země kusy kostí. Oživoval krysí kostřičky a sem tam vydoloval lidskou lebku. Ale nic ho nepřipravilo na tu hradbu, která teď vyrazila k nebi – stovky stehenních kostí, žeber a lýtkových kostí obklopily vlky a vytvořily ježaté křoví z lidských ostatků.

Většinu vlků to beznadějně uvěznilo. Někteří se svíjeli a skřípali zuby, snažili se osvobodit z těch podivných klecí. Lykáón byl znehybněn v kokonu z žeber, ale to mu nezabránilo chrlit nadávky.

„Ty grázle!“ duněl. „Servu ti maso z kostí!“

„Trenére, jděte!“ zavelel Nico.

Satyr se rozběhl k chrámu. Jediným skokem se dostal na pódium a už lezl po levém sloupu.

Dva vlci se osvobodili ze změti kostí. Reyna hodila nožem a probodla jednomu krk. Její psi se pustili do druhého. Aurumovy tesáky a čelisti neškodně sklouzly po vlkově kůži, ale Argentum zvíře strhl.

Argentum měl pořád hlavu otočenou na bok po tom boji v Pompejích. Levé rubínové oko mu stále chybělo, ale podařilo se mu zabořit tesáky do vlkova zátylku. Vlk se rozpustil na temnou kaluž.

Díky bohům za stříbrné psy, pomyslel si Nico.

Reyna vytasila meč. Nabrala hrstku stříbrných mincí z Hedgeovy čepice, z jeho vaku vylovila lepicí pásku a začala si mince lepit na čepel. Ta holka si uměla poradit.

„Běž!“ poslala Nika. „Budu tě krýt!“

Vlci bojovali, změť kostí se lámala a rozpadala se. Lykáón si uvolnil pravou ruku a začal se prodírat ze žebrového vězení.

„Stáhnu tě zaživa!“ vyhrožoval. „A tvou kůži si přišiju k plášti!“

Nico se rozběhl, po cestě sebral ze země Reynin stříbrný kapesní nůž.

Nebyl žádná horská koza, ale vzadu u chrámu objevil schody a hnal se nahoru. Dostal se k základně sloupů a zašilhal nahoru na trenéra Hedge, který balancoval na nohách Athény Parthenónské, rozplétal provazy a vyráběl žebřík.

„Honem!“ křikl na něj Nico.

„Ne, fakt?“ zavolal trenér dolů. „A já myslel, kolik nemáme času!“

Satyrův sarkasmus bylo to poslední, co by Nico potřeboval. Dole na náměstí se osvobodili další vlci. Reyna je srážela mečem upraveným mincemi a lepicí páskou, ale hrst drobných nemohla smečku vlkodlaků zadržet nadlouho. Aurum vrčel a zoufale chňapal, nedovedl však nepříteli ublížit. Argentum se činil, jak jen mohl, zabořil tesáky do hrdla dalšího vlka, ale byl poškozený. Brzo se ocitne v beznadějné menšině.

Lykáón si uvolnil obě ruce a začal z pastí hrudních košů vytahovat nohy. Jen pár vteřin a bude volný.

Nikovi došly triky. Povolání té hradby kostí ho vyčerpalo. Všechnu zbývající energii si vyžádá skok stíny – pokud vůbec najde nějaký stín, do kterého by se ponořil.

Stín.

Pohlédl na stříbrný kapesní nůž v ruce. Něco ho napadlo – možná to bylo to nejpitomější a nejbláznivější od té doby, co si usmyslel: Safra, donutím Percyho zaplavat si v řece Styx! Bude mě za to milovat!

„Reyno, polez sem nahoru!“ křikl.

Práskla do hlavy dalšího vlka a rozběhla se. V běhu máchla mečem, ten se proměnil v oštěp a jeho pomocí se odrazila jako skokanka o tyči. Přistála vedle Nika.

„Jaký máme plán?“ zašklebila se. Nebyla ani zadýchaná.

„Vejtaho,“ zabručel.

Seshora spadl provaz s uzly.

„Lezte, vy nešikovný nekozy!“ zaječel Hedge.

„Běž,“ poslal ji napřed Nico. „Až budeš nahoře, pevně drž provaz.“

„Nico –“

„Dělej!“

Její oštěp se smrskl zase v meč. Reyna ho schovala do pochvy a začala lézt, dařilo se jí to i ve zbroji a se zásobami.

Aurum a Argentum nebyli dole na náměstí vidět. Buďto se stáhli, nebo byli zničeni.

Lykáón se osvobodil z kostní klece a triumfálně zavyl. „Budeš trpět, syne Hádův!“

Ještě nějaká novinka? pomyslel si Nico.

Chopil se nože. „Pojď si pro mě, ty moulo! Nebo musíš zůstat na místě jako poslušný pejsek, než se objeví páníček?“

Lykáón prolétl vzduchem, drápy vytažené, tesáky odhalené. Nico si omotal volnou ruku provazem a soustředil se. Po krku mu stékala kapka potu.

Jakmile na něj vlčí vůdce dopadl, vrazil mu Nico stříbrný nůž do hrudi. Vlci kolem chrámu sborem zavyli.

Vlčí král zaťal drápy Nikovi do paží. Tesáky se zastavily kousíček od Nikovy tváře. Nico bolest ignoroval a vtlačil nůž Lykáónovi mezi žebra až po rukojeť.

„Posluž nám, pejsku,“ zavrčel. „Udělej stín.“

Lykáón obrátil oči v sloup. Rozpustil se na kaluž inkoustové temnoty.

Pak se stalo několik věcí najednou. Rozběsněná smečka vlků vyrazila. Z nedaleké střechy zaburácel hlas: „ZASTAVTE JE!“

Nico uslyšel nezaměnitelný zvuk napínající se tětivy obřího luku.

Ale to už se ponořil do kaluže Lykáónova stínu a vzal s sebou svou společnost včetně Athény Parthenónské – vklouzl do chladného éteru a netušil, kde se vynoří.

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .