Dějiny Českých zemí
pro děti

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.fragment.cz

www.albatrosmedia.cz

Jana Eislerová

Dějiny Českých zemí pro děti – e-kniha

Copyright © Fragment, 2015

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Jan Hus

„Milujte se, pravdy každému přejte,“ slabikuje Jirka nápis na podstavci pomníku Jana Husa na Staroměstském náměstí. „Jan Hus prý hájil svou pravdu a pro ni i zemřel. Ale jakou pravdu, dědečku? Co bylo tak důležité, že pro to musel skončit na hranici?“

„Víš, Jiříku, Ježíš Kristus žil podle bible prostě a v chudobě. Jan Hus byl přesvědčen, že stejně prostě jako Kristus, by měli žít všichni kněží, mniši i biskupové. Církev však bohatla, kněží se oblékali do drahých oděvů, dopřávali si nejlepší jídlo a pití, a aby ještě více zbohatli, prodávali odpustky.“

„Odpustky? Co jsou odpustky?“

„Když se člověk v kostele vyzpovídal ze svých hříchů, musel zaplatit. Za peníze mu pak bylo všechno odpuštěno, třeba i nejhorší zločin. Drahé byly i církevní obřady – křty, svatby, pohřby. A to všechno Jan Hus veřejně odsuzoval při kázání v Betlémské kapli a získával stále větší zástupy posluchačů a příznivců. Čím více byl oblíben mezi prostými lidmi, tím více ho nenáviděli představitelé církve. Jan Hus prosazoval zásadu, že před Bohem si mají být všichni lidé rovni, a proto i obyčejní věřící by měli mít právo přijímat pod obojí. To byla dosud výsada kněží.“

„Co znamená pod obojí?“

„Na památku poslední večeře Ježíše Krista rozdává kněz lidem chléb, představující Kristovo tělo. Jen kněz však směl přijímat i víno, které představovalo Kristovu krev. A kvůli tomu se církev v mnoha zemích rozdělila na dvě části – pod jednou a pod obojí. Jan Hus byl prohlášen za kacíře a musel opustit Prahu. Kázal pak na shromážděních lidu na různých místech v Čechách a získával další příznivce mezi venkovany. V té době zasedal ve městě Kostnici na jihu Německa, u Bodamského jezera, nejvyšší církevní sněm – koncil. Tam byl pozván také Jan Hus. Měl obhájit své názory a dokázat biskupům a kardinálům, že není kacíř. Přátelé Husa varovali, aby do Kostnice nejezdil, ale Hus věřil listině císaře Zikmunda, která mu měla zaručit bezpečnost při pobytu i návratu. V Kostnici dlouho čekal, než mu povolili předstoupit před koncil. Poprvé se nedostal ke slovu pro křik a urážky kardinálů, už předem přesvědčených o jeho vině. Při druhém slyšení před koncilem žádali kardinálové, aby své kacířské učení odvolal.“

„Ale neodvolal, dědečku!“

„Neodvolal! Nepřesvědčili ho, že se mýlí, a proto stál za svou pravdou. Byl předán soudu. Ortel zněl: pro kacíře a neznaboha trest smrti upálením. Pak dostal ještě poslední možnost odvolat a zachránit si život. Ale statečný Hus neustoupil ani o krok ze svého přesvědčení. Ani dnes, po šesti stech letech český národ nezapomněl na hrdinu, který pro pravdu obětoval život na hranici 6. července roku 1415.“

Husitské války

„Nepřátel se nelekejte, na množství nehleďte – to jsou, Jiříku, slova z husitského chorálu Ktož jsú boží bojovníci.“

„Husité museli být moc odvážní, když se nezalekli ani velké přesily křižáků, viď, dědečku?“

„Ano, byli to většinou obyčejní venkované a přišli na Tábor bojovat za spravedlivější svět, kde si budou před Bohem všichni lidé rovni. Přišli s okovanými cepy, sekerami a dalšími zbraněmi zhotovenými ze selského nářadí.“

„A do boje je vedl Jan Žižka?“

„Žižka byl zkušený vojevůdce. Uměl určit místo výhodné k boji a přišel na mnoho způsobů, jak zastavit a obrátit na útěk třeba jezdce v těžkém brnění.“

„Jako v bitvě u Sudoměře?“

„Ano, tam měli nepřátelé jedinou možnost přiblížit se k Žižkově vozové hradbě bahnitým dnem vypuštěného rybníka. Koně zapadali do bahna, jezdci v brnění museli sesednout a v bahně byli proti husitským střelcům a pěchotě bezmocní. Tahle bitva znamenala počátek Žižkovy slávy.“

„A kde se vlastně vzali křižáci?“

„O křížových výpravách do Čech rozhodl papež – chtěl ztrestat české kacíře za to, že chtěli přijímání pod obojí a vadilo jim, že církev má velké bohatství. První výpravu vedl směrem na Prahu Zikmund Lucemburský, který se chtěl stát českým králem. Takových výprav se uskutečnilo celkem pět.“

„A jak to bylo v Praze?“ zajímal se Jirka.

„Praha se nechtěla Zikmundovi vzdát bez boje. Na pomoc pražským kališníkům přispěchal Jan Žižka s tábority. Vybudovali dva pevné sruby na hoře Vítkově. Křižáků bylo třicet tisíc, husitů jen devět tisíc. Hrstka husitů na Vítkově dokázala zahnat tisícovou přesilu křižáckých jezdců na zběsilý útěk. Pak Žižka vyhrával bitvu za bitvou až do své smrti u Přibyslavi roku 1424. Jeho vojáci si pak začali říkat sirotci. V bitvě u Domažlic roku 1431 – to vedl už husity Žižkův nástupce Prokop Holý – stačilo, aby křižáci uslyšeli bojový pokřik, zpěv husitské písně a zahlédli husitský prapor s kalichem. Opustili své bohatě naložené vozy a bezhlavě prchali do blízkých lesů. Brzy se však mezi pražskými stoupenci přijímání pod obojí a bojovnými tábority a sirotky objevily neshody. Pražští kališníci se spojili s katolíky, vytvořili tak zvanou Panskou jednotu. Vytáhli do boje proti husitům Prokopa Holého. Vojska se střetla u obce Lipany. Pražané nejprve předstírali útěk, a když husité otevřeli vozovou hradbu a začali je pronásledovat, prchající se náhle obrátili a zaútočili. Prokop Holý a stovky jeho bojovníků padli. Husité, kteří upadli do zajetí, byli nelítostně upáleni ve stodolách. Tak smutně skončilo roku 1434 nejslavnější období husitských válek.“

„Ale dědečku, a co přijímání pod obojí? Bylo pak zakázané?“

„Nebylo, ale křesťané jsou dodnes rozděleni na dva proudy – pod jednou a pod obojí.“

Bílá hora

„Dědečku, proč jsme dnes šli na procházku právě sem, na Bílou horu? A proč je tady ta divná hromada kamení?“ ptal se Jiřík.

„To je památník nešťastné bitvy, která se tady odehrála hodně dávno, v roce 1620. Povím ti, co se tu stalo a jak strašný osud pro příštích tři sta let přinesla prohraná bitva našemu národu.“

„A proti komu jsme bojovali?“

„To není, chlapče, tak jednoduché. Tehdy většina Čechů a Moravanů odmítala katolickou víru a vyznávala nekatolická náboženství. Čeští šlechtici – stavové, nechtěli katolického císaře z rodu Habsburků. Když nechtěl uznat platnost Rudolfova Majestátu, důležité listiny, která zaručovala všem svobodu víry, nekatoličtí stavové se vzbouřili a začali shromažďovat proti císaři vojsko. Bohatí šlechtici najali placené žoldnéře z různých zemí a vystrojili mnoho vojenských oddílů. Ani císař nezahálel a zkušení cizí generálové shromáždili početnou armádu, která vpadla do Čech a pronásledovala vojska českých stavů. Špatně placení a hladoví žoldnéři obou armád loupili ve městech i na vesnicích, zapalovali stavení, zabíjeli muže i ženy. Všem bylo jasné, že musí dojít k bitvě.“

„A dědo, vojáci tenkrát bojovali mečem?“

„Ano, hlavně jezdci, pěší vojáci měli několik metrů dlouhé dřevěné píky s ostrým hrotem. Měli už také pistole a dlouhé pušky – muškety. Nabít mušketu střelným prachem bylo hodně pracné, a zbraň často selhala. Vojáky chránily plechové štíty a helmice, mnozí jezdci si oblékali i těžké brnění.“

„A tady, kde právě stojíme, se bojovalo?“ ptal se Jiřík.

„Tady na kopci se chystalo k bitvě stavovské vojsko. Císařští se řadili pod kopcem a na povel svých velitelů se dali na pochod vzhůru. Když se první císařské oddíly objevily na kopci, stalo se, co nikdo nečekal. Stavovští vojáci, hladoví a unavení dlouhými pochody, se dali na útěk. Marně je velitelé svolávali zpět. Celé oddíly zběsile prchaly směrem ku Praze. Jen u zdi obory nedaleko letohrádku Hvězda se statečně bránily do posledního muže oddíly moravských pánů. Král Fridrich Falcký, kterého si čeští páni zvolili na protest proti Habsburkovi Ferdinandovi II., rychle s celým dvorem prchal z Čech.“

„A dědečku, jak to všechno dopadlo?“

„Bylo to hodně smutné. Císař krutě potrestal vůdce povstání. Někteří sice uprchli do ciziny, ale mnozí byli uvězněni a odsouzeni. Sedmadvacet z nich skončilo život rukou kata na Staroměstském náměstí. A pak začala našemu lidu dlouhá tři staletí nesvobody a útisku. Cizí armády ničily naši zemi a poddaní, kteří byli tajnými nekatolíky, katolická církev pronásledovala a trestala.“

„Jak jsem rád, že jsem tehdy nebyl na světě,“ oddechl si Jiřík.

Jak Marie Terezie zařídila povinnou docházku do školy

„Vstávej, Jiříku, musíš do školy!“

„Mně se nechce, dědečku, mohl bys mě ve škole dneska omluvit? Kdo vůbec nařídil, že se tam musí každý den?“

„Když rychle vyskočíš z postele, povím ti to. Povinná školní docházka trvá od roku 1774, kdy se rakouská císařovna Marie Terezie zasloužila o vydání Všeobecného školního řádu. Podle něj měly být zřízeny školy pro děti od šesti do dvanácti let v každém městě a v každé obci, kde byla fara. Císařovna chtěla, aby všichni její poddaní uměli alespoň tři věci – latinsky se jim říká trivium.“

„A které tři věci byly podle ní tak důležité?“

„Přece čtení, psaní a počty. A k tomu ještě náboženství a trochu ručních prací, zvlášť pro chlapce a pro dívky. Potíž byla v tom, že nebyly vhodné školní budovy. Často se vyučovalo v chudých dřevěných pastouškách s nízkým začouzeným stropem a hliněnou podlahou, někdy jako třída sloužila třeba kovárna nebo ševcovská dílna. I když rodiče měli posílat děti do školy po celý rok, vypadalo to tak, že nejvíce žáků bylo ve škole v zimě, v dalších ročních obdobích museli pomáhat rodičům v hospodářství. Nebyli ani dobří učitelé. Často se stali učiteli vysloužilí vojáci, ale mohl učit třeba kostelník nebo švec.“

„To muselo být divné vyučování, takový učitel toho asi sám moc neuměl.“

„To máš pravdu. Ale běda, když žáci zlobili, to hned přišly ke slovu přísné tresty.“

„Byli biti rákoskou?“

„Nejen rákoskou, také museli klečet na hrachu, nebo na tvrdých polenech, nebo stát dlouho na jedné noze. Vytahání za uši nebo za vlasy a herda do zad byly ještě nejmírnější tresty. A kdo něco neuměl, tomu zavěsil učitel na krk obrázek osla, kdo nebyl řádně umytý, dostal obrázek prasete. A nejhorší ze všech zlobilů byl vždy posazen do zvláštní oslovské lavice.“

„Takového učitele bych nechtěl,“ prohlásil Jirka, „asi bych občas klečel na hrachu a někdy bych mohl dostat i toho osla.“

„Víš, Jiříku, učitelé to tehdy také neměli jednoduché. Marie Terezie rozhodla zřídit kurzy pro učitele, a pak se vyučování zlepšilo. Ale učitelé byli chudí, z platu se dalo těžko žít. Proto bylo nařízeno, aby každou sobotu přinesl žák učiteli odměnu – říkalo se jí sobotáles. Byla to třeba vajíčka, trocha mouky, bochník chleba… Mladý učitel neměl často ani svůj byt, bydlel ve třídě, kde se učilo. Postupně se ale všechno zlepšovalo. Stavěly se školy, byly založeny učitelské ústavy, kde se učitelé připravovali na své povolání. Mnozí učitelé byli výborní hudebníci – hráli na housle, na varhany v kostele, s dětmi hodně zpívali. Později, v době národního obrození, vykonali čeští venkovští učitelé mnoho pro český jazyk a českou kulturu.“

„Teď už se docela těším do naší školy, jsem rád, že se neučím v pastoušce.“

Národní obrození

„Josef II. stanovil, že jediným úředním jazykem v celém císařství má být němčina,“ četl Jiřík z učebnice vlastivědy. „A to i u nás v Čechách?“

„Ano, chlapče, i u nás. Vždyť ve městech se mluvilo už jen německy, čeština je prý dobrá jen pro metaře a služky. Ale koncem 18. století začal český národ zvedat hlavu. Do Prahy přicházelo z venkova na studie mnoho mladých lidí, kteří se dali do boje za obnovení českého jazyka. Němci češtinou pohrdali a tvrdili, že němčina má mnohem více slov a všechno lépe a přesněji vyjádří.“

„A dědečku, byla to pravda?“

„Bohužel, byla. Ale našel se člověk, který se rozhodl dokázat, že čeština se vyrovná kterémukoli jazyku. Jmenoval se Josef Jungmann a byl profesorem na pražské univerzitě. Začal sestavovat česko-německý slovník. Byla to práce na celý život. Pomáhali mu vědci – každý z nich vytvořil české názvy pro svůj obor – fyziku, přírodovědu, chemii… mnohé z nich užíváme dodnes. Našli se i lidé, kteří ve svém nadšení pro čistotu jazyka zavrhovali všechna slova, která dávala tušit, že nemají vyloženě český původ. Místo nich vytvářeli nová slova, někdy hodně legrační.“

„Dědo, řekni mi nějaká ta legrační slova.“

„Tak třeba klavír pojmenovali břinkotruhla, salát byl zelenochrupka, báseň zpěvomluva, nos citoň. Ale Josef Jungmann dobře rozpoznal, která slova se do českého jazyka hodí a budou se používat. Když nedlouho před svou smrtí slovník dokončil, bylo v něm více než 4600 stran. Až budeš starší, dozvíš se ve škole jména mnoha dalších významných osobností, které se zasloužily o český jazyk, o psaní a vydávání českých knih a o české divadlo. Na divadelních prknech zazněla také poprvé slova české hymny. Bylo to sice už roku 1834, ale její slova dodnes oslavují nejen krásu naší země, ale hovoří k nám i krásnou češtinou.“

„A o čem bylo to divadlo, kde se hymna zpívala?“ „Hra se jmenovala Fidlovačka aneb Žádný hněv a žádná rvačka. Sepsal ji člověk, který v době národního obrození vykonal mnoho pro české divadlo.“

„Už vím, jmenoval se Josef Kajetán Tyl,“ vzpomněl si Jiřík.

„Fidlovačka byla jarní lidová slavnost, kterou pořádali ševci. Píseň Kde domov můj v ní zpívá slepý chudý houslista Mareš, zpěvem a hrou vydělává na živobytí. Fidlovačka se dlouho nehrála, ale píseň, k níž složil hudbu skladatel František Škroup, se stala mezi lidmi velmi oblíbenou. Josef Kajetán Tyl napsal mnoho divadelních her, veselých i smutných, nejznámější z nich je Strakonický dudák. Jeho  úspěchy mu přinesly nejen slávu – byl nazýván miláčkem národa – ale i závist a mnoho nepřátel, takže musel opustit Prahu a putovat po Čechách s kočovnou divadelní společností. Zemřel vinou těžké nemoci a chudoby roku 1856.“

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .