S Blbounem
za velkým dobrodružstvím

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.fragment.cz

www.albatrosmedia.cz

Renata Petříčková, Michal Vaněček

S Blbounem za velkým dobrodružstvím – e-kniha

Copyright © Fragment, 2015

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Jak šli horákyni odpomoci od hejkala s bolavým zubem a možná narazili na nevěstu pro Blbouna

A co bylo dál? Už jen zbývalo natrhat maliny, kterých tady teď bylo všude plno. Nasbírali jich požehnaně a vydali se zpátky k horákyni. Ta už netrpělivě čekala, kdy se ti naši braši vrátí. Ale byla nějaká smutná.

„Copak se ti stalo?“ vyptával se Blboun, který se těšil, že bude na stole čekat oblíbená bábovka nebo jiné jídlo. Ale kdepak. Po jídle ani památka, ani to tady nevonělo. Horákyně jen držela v ruce vařečku, jako by vařila nevařila.

„Ale, ani se neptejte,“ mávla rukou chytrá horákyně, „několik nocí jsem nespala.“

„Nespala?“ podivily se děti. „A pročpak medle?“

„Copak se dá spát při tom hrozném hejkání?“

„Ty hejkáš místo spaní?“ zajímal se Blboun.

Horákyně ho zpražila pohledem.

„Hejkal hejká, blboune,“ odsekla unaveně, že si Blboun ani nevšiml, jestli na začátku bylo malé, nebo velké B.

„Hejká, protože ho bolí zub,“ vysvětlovala znavená horákyně, „ale to ne, že by někde tiše skučel, on musí tu bolest od zubu vyhejkat na lesy. Tady se vůbec nedá spát.“

„Tak mu zkusíme nějak pomoci, ne?“ navrhl Jeníček.

Blboun si jen povzdechl, protože to znamenalo, že se bude muset na svých krátkých nožičkách zase někam trmácet, a to se mu vůbec nechtělo. Těšil se, že se konečně v klidu nají a bude lenošit.

„Hejkala jsme minule nechali u perníkové báby, že?“ vzpomněla si Mařenka.

Jeníček přikývl, ale horákyně zavrtěla hlavou.

„To má z toho perníku,“ pravila, „úplně si tím perníkem zkazil zuby, protože na něj nebyl zvyklý. Navíc už ho nebavilo jíst pořád perník, a tak před měsícem z perníkové chaloupky odešel.“

„A kam odešel?“ zajímal se Blboun, který už se smiřoval s tím, že půjdou léčit hejkalí zub. „Není to doufám daleko?“

„K doktorovi do města šel,“ řekla horákyně, „ale ten s ním byl rychle hotov, že zvířata neléčí. Veterinář, doktor Myslivec, zase mínil, že hejkal je spíš moc lidský. No a ke kováři se hejkal bál. Tak tady bloumá po lese a bydlí v jeskyni, hned kousek odtud. Proto mně to jeho zubní skučení nedá spát.“

„A něco k snědku by nebylo, než se za ním vypravíme?“ vzpouzel se Blboun, kterému notně kručelo v břiše. Horákyně jen pokrčila rameny a zelená houba, které už vesele poskakoval v hlavě zelený brouk a roztáčel kolečka myšlení, pravila:

„Na bolavý zub pomůže jen dub.“

Jeníček se zarazil. Dubové listí na bolavé zuby? Přemýšlel. Že je na zuby dobrý netřesk, to věděl, ale dub? Nebo si houba díky broukovi v hlavě jen slabomyslně veršuje?

Horákyně položila vařečku a postavila na stůl košíky s malinami. Už už se těšila, že bude vařit tu dobrou marmeládu. Přece jen ji to vaření nevaření, tedy čekání s prázdným hrncem, než někdo přinese suroviny, moc nebavilo.

„Na bolavý zub pomůže jen dub,“ zopakovala tvrdošíjně houba.

„I na hejkalí zub?“ zeptala se Mařenka, která také nic nechápala.

Prý ano. Víc houba neřekla, protože brouk v hlavě jí více slov nedovolil. Svalila se do svého koutku u pece a usnula. A tak se šlo. Ke starému dubu, který byl kousek za hejkalovou jeskyní, to nebylo daleko.

„Hej, hej hula…“ ozývalo se z jeskyně. Blboun si pohladil hlavu a poněkud znejistěl. S bolestmi a nemocemi měl sice bohaté zkušenosti, ale, pravda, se zuby ne. On byl přece jenom pták a v zobáku zuby nevlastnil.

„Hej, hej, hula… hej, hej hejhula… hejhula…“ ozývalo se dál z jeskyně. Jeníček nesměle zaklepal a objevila se hejkalova ztrápená tvář. Hned poznal staré známé, kteří ho kdysi vysvobodili z ďábelského prokletí a taky zachránili před zlobou báby Ježibáby.

„Jdete jako hej na zavolanou,“ pravil a hned si začal stěžovat, že za všechno může ta ježibaba, která mu nechala nejprve vymést špínu po čertovi a až potom se mohl nastěhovat do perníkového přístavku. Aby tu ošklivou práci vydržel, naučil se jíst sladký perník, a takhle to dopadlo.

Jeníček se podrbal na bradě a pohlédl k Blbounovi.

„Zaťukáš nám na dub, aby spadlo trochu listí?“ zeptal se.

Blboun se ošil, ale pak souhlasil. Nakonec už měl hlad a trochu červíků, housenek a červotočů by snad v tom starém dubu mohlo být.

Když Blboun několikrát zatloukl zobákem do starého dubu ve snaze ulovit nějakého tučného červíka, ozval se zevnitř starého stromu poněkud rozskřípaný hlas.

„Kdo mě to zase budí? Tady se opravdu nedá nikde v klidu vyspat? Já už se přestěhuju někam do Afriky nebo někam, kde není ani živáčka… ááách.“ A z vykotlané díry uprostřed stromu vykoukla rozčepýřená hlava.

„To je přece Káča!“ zvolal Blboun.

„Blboun a jeho nenechavý zobák, to jsem si mohla myslet,“ řekla Káča a protírala si ospalé oči. „A ten hejkal tu dělá co? Celý dny se kvůli němu nevyspím, jak pořád hejká, že ho bolí zub.“

„Prý ho vyléčí tady ten dub, říkala to houba od chytré horákyně,“ špitla Mařenka.

„Jo, tak s tím já nemám nic společnýho, to musíte za mým chotěm…“ A zavolala někam dolů. Vynořila se ještě rozčepýřenější hlava čertovská. Hejkal samým leknutím až hejknul. To by snad byl lepší ten kovář!

„Koho tu bolí zuby?“ zívnul čert.

„Koho tu bolí zuby?“ zívnul čert.

„Já jdu jenom tak hej kolem,“ pravil bojácně hejkal a snažil se držet za bolavou tvář velmi nenápadně.

„Ukaž,“ vyzval ho ospale čert a odsunul mu ruku z bolavé tváře.

„Bolí to jako hej čert, hej,“ vzdychnul hejkal a čert se zašklebil.

„Já to hej tak nemyslel,“ omlouval se hejkal.

Čert vytáhl odněkud z útrob dubu malou lahvičku. Odšpuntoval ji a cáknul trochu jejího obsahu na hejkalovu tvář. A světe, div se! Hejkalí tvář splaskla a po bolesti ani památky.

„Tisíceré díky, čerte,“ děkoval hejkal a čert se jen stydlivě usmál. A kdyby se uměl začervenat, jistě by se i červenal.

„A to bydlíte tady v dubu?“ divil se Jeníček, kterému dub nepřipadal příliš prostorný.

„Ale kdepak,“ zasmál se čert, „tudy vedou schody dolů, do pekla. Od té doby, co jsem si našel nevěstu, tady Káču, tak lezeme dolů tudy.“

Při slově „nevěsta“ Blboun jen smutně vzdychl. Vzpomněl si, že jedním z důvodů cesty bylo, že by mohl potkat nevěstu.

Káča jako by Blbounovi četla myšlenky.

„Hele, Blboune, nemáš támhle za lesem na zámku kamarádku?“ zeptala se, když ho tak slyšela vzdychat.

„Kamarádku?“ vzdychl Blboun. „Kde by se tu vzala?“

„Král tam má v parku divného ptáka,“ vysvětlovala Káča, „říkají mu pták Ohnivák.“

„O tom jsme četli,“ vyhrkli Jeníček s Mařenkou.

„Jak jsem o něm slyšela mluvit, skoro mi přijde, jako bys to byl ty,“ pravila Káča.

„Skoro nelítá, tak ho ani nemají v kleci, motá se pořád po zámeckém parku a prý má veliký zobák, jako máš ty.“

Blboun ožil. To není možné! Že by bájný pták Ohnivák byla blbounka??

„Sní jim vždycky všechna jablka,“ pokračovala Káča.

Blbouna to skoro dojalo. Sní, všechno sní, to musí být ONA!

Jak spatřili blbounku…

Jistě by si ta blbounka ráda dala nějakého tučného červíka z borovice nebo ze starého smrku. Kůrovce nebo larvu potemníka. Tak mudroval Blboun a skoro se zapomněl rozloučit s hejkalem, který potěšen zdravím svých zubů odhejkal kamsi v černý les. Stačili ještě zaslechnout, že přece jen běží zpátky k perníkové bábě, protože nic naplat, vždycky je lépe někde, kde se babská ruka postará o kus žvance.

A hejkal si už té jeskynní stravy z kořínků, brouků a žížal užil dost. Těšil se na perník.

„Takže támhle za lesem je zámek a tam v parku je něco jako pták Ohnivák?“ ptala se Mařenka ještě pro jistotu rozcuchané Káči. Čert mezitím vyskočil s košíčkem ze stromu a počal kousat dubovou kůru.

„Jasně, vypadá na chlup jako tenhle váš kamarád,“ ukázala Káča směrem k Blbounovi, který se rozeběhl k prvnímu stromu a horlivě se snažil z něj vytlouct jakéhokoliv červa. Spolu s čertovým chroupáním to znělo opravdu legračně.

„Co když ta tvoje slečna červy nejí, co když je jenom na jablka? Vegetariánka?“ poťouchle prohodil za Blbounem Jeníček, ale Mařenka ho dloubla pod žebro, prý ať mlčí, že tomu vůbec nerozumí.

„Éj, mňam, copak je?“ zablekotala rozespalá Blbounka.
Sní, všechno sní, to musí být ONA!

„Bude to ohnivá blbounka,“ usoudil potom Jeníček a podal čertovi roh, který mu právě upadl na zem pod dub. Čert právě kousal dubovou kůru, protože Lucifer potřeboval obklad na bolavé kopyto. A nějak nešťastně zavadil rohem o strom.

„Je už poněkud vyviklaný, jak mě za něj Káča tahá kvůli tomu, že nerad myju nádobí,“ doplnil omluvně.

Netrvalo dlouho a ještě před setměním se Jeníček, Mařenka a Blboun ocitli v zámeckém parku. Blboun skrýval pod křídlem dvě larvy potemníka, jednoho červa a krovky z brouka kůrovce. Zapadající slunce všechno barvilo do oranžova, hrálo si v zelených stéblech trávy a probíralo se v listech stromů. Líně, táhle a tak trochu ospale.

Když tu se zpod jednoho keře ozvalo podivné pochrupování. Jako by tam někdo už před slunce západem spal… Naši přátelé se zarazili. Blboun opatrně nakoukl pod keřík a pak se celý zrůžovělý napřímil.

„Je tam,“ zašeptal a byl úplně rozechvělý, „je tam blbounka! A chrápe!“

„Ukaž,“ hrnula se ke keři Mařenka. Opravdu. Pod keřem si pochrupoval pták, který jako by z oka vypadl jejich Blbounovi. Jenom byl krásně zbarvený a hrál všemi ohnivými barvami.

Mařenka blbounku zlehka zatahala za nohu.

„Éj, mňam, copak je?“ zablekotala rozespalá blbounka.

Otevřela oči a protřela si je křídly. Nevěřila vlastním očím, když spatřila Blbouna.

„Kdo proboha jsi?“ tázala se nevěřícně.

„Já jsem Blboun,“ pravil Blboun.

„To není možné,“ vytřeštila blbounka oči ještě víc, „já myslela, že jsem na tom široširém světě sama, že jsme vyhynuli.“

„Jak se jmenuješ?“ ptal se Blboun a připadal si jako v Jiříkově vidění. Tedy někde úplně mimo skutečnost.

„Mně říkají Blběnka,“ zapýřila se blbounka a přičísla si křídlem pírka na hlavě. Snad si je moc nepřeležela…

Blboun sám nemohl uvěřit tomu, že potkal svoji vysněnou nevěstu.

„Přinesl jsem ti červy,“ pravil po chvíli stydlivě a podal jí červíky, které nasbíral.

„Děkuju,“ pravila radostně Blběnka a slupla červíky jako malinu. Hurá, není vegetariánka!

„Pojď,“ pravila a vzala Blbouna za křídlo, „ukážu ti, kde tu v zahradě máme nejlepší jablíčka.“

Jeníček s Mařenkou osaměli. Posadili se do trávy.

„Ještě jsme nebyli ve všech pohádkách,“ pravil Jeníček po chvíli.

„Doufám, že s námi ještě náš přítel Blboun půjde dál, sama bych se do pohádek bála,“ řekla Mařenka.

Ale obavy nebyly namístě. Za chvíli se přikolébal přejedený Blboun s Blběnkou a zálibně se na sebe dívali.

„Tady Blběnka se rozhodla, že se se mnou vrátí do skleníku,“ pravil spokojeně.

„Ale ještě tu musím pár dní zůstat, než mi skončí smlouva na hlídání zahrady,“ pravila Blběnka.

„Tak já půjdu s vámi dál a pak se pro Blběnku vrátíme, ano?“ řekl Blboun.

Děti se zaradovaly. Viděly, že všechno nakonec skončilo šťastně. Blboun našel svou Blběnku, ale jejich další plány to neohrozí. Blboun slíbil, že až se budou vracet, nasbírá jí další lahodné ponravy, pak se s Blběnkou rozloučil a vyrazil s dětmi ze zahrady.

O třech podivných chlapících a jak s nimi šli všichni na zámek k netvorovi

Šli a šli a najednou viděli, že u cesty sedí trojice podivných chlapíků. Jeden byl strašně malinký, vypadal jako trpaslík. Druhý byl vysoký normálně, ale hubený tak, že by snad musel všude přijít dvakrát, aby si ho všimli. A třetí měl na nose hrozitánsky silné brýle.

Jeníček s Mařenkou a Blbounem k nim došli.

„Dobrý den,“ pravil slušně Jeníček, „já jsem Jeníček, tady je moje sestřička Mařenka a tohle je náš kamarád Blboun.“

Ten s brýlemi na ně nešťastně mžoural a snažil se je od sebe rozeznat.

Hubeňour pravil: „A my jsme Dlouhý, Široký a Bystrozraký.“

„V tom případě já jsem asi krokodýl,“ špitl Blboun Jeníčkovi.

I Jeníčka a Mařenku to setkání poněkud vyvedlo z míry.

„To jste opravdu vy?“ zeptal se opatrně Jeníček.

„My jsme o vás četli jednou v pohádce, a tam…“ začala Mařenka, ale mrňous jen mávnul rukou.

„Já vím, děti potřebují kladné vzory,“ povzdychl si hubeňour, „víte, jaká je to fuška pro nás tři, dokázat všechny ty věci, co o nás píší v pohádkách?“

„No a právě teď na nás támhle za lesem čeká princ, že mu pomůžeme splnit tři úkoly, aby dostal za ženu princeznu. Však pojďte s námi,“ dodal ten s brýlemi a mžoural na opačnou stranu, než stáli Jeníček s Mařenkou a Blbounem.

„To víte,“ pokračoval cestou Bystrozraký, „ty brýle jsem před stopětaosmdesáti lety našel támhle na mýtině a od té doby je nosím. Nevidím přes ně taky nic, přesně jako přes tu pásku, kterou už mně sežrali moli. A to víte, když nemáte v chalupě žádnou sličnou ženušku, kde bych já chodil po trhu a kupoval látku…“ stěžoval si Bystrozraký a nevšiml si, že se mu na levém skle posadil motýl žluťásek a povíval křídly.

„Nějak se rozfoukalo,“ podivil se Bystrozraký a Blboun s Mařenkou se začali trošku smát.

Motýla však brzy zlákala rozkvetlá šalvěj, protože se všichni ocitli na prosluněné louce s krásným zámkem přímo před očima. Maličký Dlouhý se protáhl, hubený Široký též a Bystrozraký na to všechno nějak neviděl, a tak jen zamžoural se slovy, že už asi budou tady.

„Princové si taky nedají pokoj, střídají zámky a princezny, to byste nevěřili,“ řekl trochu dotčeně, protože si už tím věčným běháním sem a tam po různých královstvích za posledních pět set let prošoupal troje boty.

Tak ti tři čekali, že zase budou muset někde prolézat myšími dírami, vytahovat se do zámeckých věží pro princezny nebo pro pečínky do zámeckých kuchyní, bystrozrakým pohledem hledat zaběhlého bělouše, ztracený prstýnek s diamantem nebo tak něco. Jenže se nedělo vůbec nic. Zámek sice stál na prosluněném paloučku, ale uvnitř byla tma a chladno. A úplně opuštěno. Jako v jiném světě.

Mařenka se začala bát a chytla Blbouna za křídlo, aby se bála méně. Pomohlo to jen trochu. V následující chvíli, když se všichni dostali asi do třetí setmělé komnaty, Blbounovi to křídlo leknutím málem utrhla!

„Zvíře!!!!!“ vykřikla.

Všichni leknutím poskočili a trvalo několik okamžiků, než se Dlouhý trochu rozkoukal a řekl:

„Buď zdráv, netvore.“

Mařenka netvora ještě nikdy neviděla, jen o něm v pohádkách četla. Vypadal děsivě, měl neskutečně chlupaté ruce, mluvil hlubokým hlasem, ale dalo by se o něm říci, že to byl svým způsobem milý chlapík.

Z místní kuchyně se ozýval dívčí zpěv Krásky.

„Princ má přijet na večeři,“ vysvětloval netvor poté, co se dostalo na přetřes, proč ti všichni jsou vlastně tady.

„Princ přijede na večeři,“ zopakoval pomalu Netvor, „a bude se ucházet o princeznu.“

„Princezna Kráska ji uvařila a už asi potřetí ji ohřívá, protože princ nejede a nejede,“ dodal a ukázal směrem ke kuchyni, odkud se ozýval zpěv.

„A co se chce po nás…?“ dumali potichu Široký, Dlouhý i Bystrozraký, protože se zdálo, že tady nepůjde o žádnou záchranu, ale jen o přátelskou večeři.

Což taky není špatné, usoudili nakonec všichni a usedli ke skromné, leč chutné tabuli. Že se tedy zatím najedí, než princ přijede. Blbounovi jen trochu vadilo několikero ptáků na stříbrných podnosech. Ti nahatí, dozlatova upečení ptáci ho uváděli do rozpaků.

„Princ přijede na večeři,“ zopakoval pomalu netvor, „a bude se ucházet o princeznu.“

Jeníček s Mařenkou ani nedutali, protože takhle to z pohádkových knížek neznali.

Blboun pořád trochu starostlivě pokukoval po pečených ptácích a v duchu si povzdechl. Kéž už by tak byli zpátky za Blběnkou.

„Princ bude ucházet a…?“ začal Jeníček.

„Princ SE bude ucházet,“ upřesnil netvor a snažil se tvářit vlídně.

„On ten princ není nic moc chytrýho,“ povzdechl si, „snažím se mu dát tři úkoly, které musí splnit, aby mohl dostat princeznu.“

„My mysleli, že princezna je vaše,“ namítl Jeníček.

„Děláte si legraci?“ ohradil se netvor. „Nevidíte, jaký jsem fešák? Co by se mnou dělala, chudák princezna?“

„Hmm,“ přikývla rozpačitě Mařenka, protože si vůbec nebyla jistá, zda má souhlasit.

„Princeznu mám za úkol chránit a dát ji jenom tomu princi, který splní tři úkoly,“ vztyčil netvor chlupatý pokroucený prst.

„Můžeme princi pomoct splnit úkoly,“ ozval se najednou hubeňour, kterému říkali Široký.

Netvor si je přeměřil pohledem a ušklíbl se.

„Tak pro tohoto prince budete asi i vy přínosem,“ pravil po chvíli váhání a povzdychl si.

„Ty úkoly jsou pro běžného člověka snadné,“ lamentoval netvor, „ale tenhle náš princ se opravdu nějak nevyvedl. Chová se, jako by měl jenom čtyři hodiny tanečních. Snažím se mu dát úkoly snadné, ale už třikrát zcela zklamal.“

Jak princ skutečně přijel a všichni měli plné ruce práce

Trvalo tři dny, než princ dorazil. Blboun se třikrát přejedl, opečení ptáci třikrát oschli na stříbrných podnosech, když tu… kde se vzal, tu se vzal, přijel na bílém špinavém koni rozcuchaný princ s pokrouceným mečem v ruce a zmateným výrazem v tváři. Jako by nedokázal pochopit, že je na místě.

Netvorovi tvrdil, že zabloudil v bažinách, zdržela ho kůzlátka, která se nemohla dočkat vlka, co jim bude klepat drápy na vrátka a říkat, že je jejich maminka, takže jim dva dny musel nahrazovat za dveřmi vlka a hrát s nimi tu dětskou hru… Nehty si už skoro oťukal, když konečně kůzlátka řekla, že je to už nebaví a může jet. Takže si princ musel sednout na nedaleký pařez a až do večera přemýšlet, kamže to vlastně měl namířeno. Když si k ránu vzpomněl, tak jeho bělouš cestou zabloudil v kopřivovém háji a došel někam k šípku, tedy… k šípkům, které mu poněkud rozcuchaly vlasy, ale on už se nestihl učesat.

Netvor se podíval docela zoufale na Blbouna, Jeníčka i Mařenku a bylo mu jasné, že Kráska s princem pravděpodobně neodjede a bude muset vařit v zámecké kuchyni další slavnostní večeři.

„První úkol,“ řekl netvor, „bude najít v zámeckém parku tři nory zlatých křečků a donést jim hrst nejvybranějšího zrní. To proto, aby dali pokoj zámecké úrodě a neškodili.“

A podal princi měšec s nejkvalitnějšími baculatými a lesklými zrnky pšenice.

„To zvládnu,“ pokýval princ hlavou, zamrkal na Krásku a počal obrovský zámecký park propichovat pokřiveným mečem ve snaze najít pod zemí nějakou křeččí noru…

„Hej, křečku! Vylez! Mám tady pro tebe zrní!“ halekal jak na lesy.

Bystrozraký se poškrábal na hlavě.

„Tohle nepůjde,“ pravil po chvíli, „ten moula tady jenom rozvrtá trávník, a pak už nikdo nic nenajde.“

Dlouhý pokýval hlavou.

„Já jsem tak maličký, že všude prolezu. Snad bych mu mohl nějak pomoci. Prolezu za něj všechna houští a křoviny a to by v tom byl čert, abychom křečky nenašli.“

A skutečně! Maličký Dlouhý začal šmejdit po celé zahradě, šmejdil a čenichal a za chvilinku už měl klacíky označeny všechny tři křeččí nory. Pak k nim dovedl prince, který do nor šťastně nasypal zrní. Ještě šťastněji si oddechli křečci, protože přece jen skončit s křivým mečem v zádech se nechtělo žádnému z nich. Takhle si alespoň udělají pšeničný večírek a bude jim skvěle. I princ si oddechl.

Netvor měl lepší náladu, protože začal doufat, že princ konečně uspěje.

„První úkol jsi s dopomocí splnil,“ zamručel spokojeně netvor.

Princ trošku zahanbeně přikývl.

„Zítra dostaneš druhý úkol, milý princi,“ pokračoval netvor.

„Házeli jsme minulý týden cvičně perly sviním,“ vysvětloval netvor a snažil se tvářit sympaticky, „támhle u chlívku. Jenže svině na to nic a všechny perly zapadaly do slámy. Musíš je zítra všechny najít a ani jedna nesmí chybět. Zdar tvému dílu!“

Prasátka to byla krásná, jen co je pravda. Jenže co naplat, krásu perel ocenit neumí, leda tak krásu a vůni pomejí nebo voňavým šrotem posypanou řepu. A hledat perly ve slámě, to je jako hledat jehly v kupce sena. Bystrozraký si musel sundat své stopětaosmdesát let staré brýle, a než bys řekl švec, bystrým zrakem a hbitými prsty si pomohl, a perly byly zase zpátky u netvora.

Ten si vzdychl o něco méně a pojal naději, že se to tentokrát opravdu povede. Třetí úkol byl ale nejobtížnější a pracoval u něj i Blboun. Zato Mařenka si hrůzou zakrývala oči! Netvorova kočka totiž uvízla na vysokém ořešáku v rohu parku. Jak to tak někdy bývá, kočka vyleze na strom a neví, jak dolů. Přesto i Široký, který byl nyní hubený a vysoký, měl s tím úkolem problém. Už té nešikovné kočce skoro sahal na ocas, když ona si, potvora jedna, vylezla ještě o větev výš.

Blboun se hned nabídl, že si vyleze Širokému na záda a kočku naláká na nějaké to ptačí pírko.

Blboun se hned nabídl, že si vyleze Širokému na záda a kočku naláká na nějaké to ptačí pírko. Tomu kočky, jak známo, neodolají. Taky že ano. Blbounova modrá brčka byla pro malou šelmu velkým lákadlem, a tak za pár okamžiků byla kočička v bezpečí hezky zpátky na zemi. Jen Blboun měl trošku starostí s tím, rychle se uklidit, aby se kočce nezachtělo celého opeřence. To víte, Blboun vypadá tak trochu vypaseně a jistě by byl tučným a masitým soustem. To kočky láká ještě víc než peří.

Také netvor si oddechl. Princ si oddechl snad ještě víc. Vzal Krásku za ruku, posadil ji na umytého a vyčesaného bělouše a vyrazil kamsi v dál. Kráska vyrazila vstříc nejisté budoucnosti s duševně neduživým princem celkem ráda, protože služby v netvorově kuchyni měla už dost, ač se u práce snažila neustále si zpívat. To víte, několik let stále stejné práce jednoho unaví.

A netvor zalehl ke stoletému spánku, protože už se taky cítil unavený. Snad se mu bude zdát o něčem jiném než o Kráskách a princích.

Jak potkali Otesánka a udělali z něj normálního kluka

„No a kam teď?“ řekla Mařenka.

Netvor se zavřel ve své komnatě a začal oddychovat pod duchnami z husího peří.

„Kam nás nohy povedou,“ řekl Jeníček a vyrazil k lesu.

„Za Blběnkou,“ zaprosil Blboun. Než se nad tím ale Jeníček stačil zamyslet, potkali podivného klučinu. Byl ukrutně tlustý.

„Otesánek! Jen to ne!“ zaúpěl Blboun a málem si sedl do mechu.

Otylý klučina si ale do mechu dřepnul bez zaváhání a zafuněl.

Z kapsy vyndal nějaký papírek a tužku a začal si brumlat: „Snědl jsem kaši z rendlíka, krajáč mlíka, pecen chleba, mámu, tátu, děvečku s trakařem…“

Otylý klučina vyndal z kapsy nějaký papírek a tužku a začal si brumlat: „Snědl jsem kaši z rendlíka, krajáč mlíka, pecen chleba, mámu, tátu, děvečku s trakařem…“

Pak se zarazil a zadíval se tak nějak podivně na Blbouna.

Blboun uskočil za strom a zapištěl: „Ne, mě ne! Já nejsem vůbec chutné sousto. Když mě někdo kousne, zapáchám,“ zkusil prohnanou lest, kterou okoukal u červených ploštic.

Otesánek, jak se ten klučina jmenoval, ale jen smutně pokrčil rameny, mávl rukou a povzdechl si: „Proboha, kdo tohle jenom vymyslel?“

„Nějaký Erben,“ povytáhl obočí Jeníček.

„Co jsem komu udělal?“ posteskl si klučina a zavrtěl hlavou. „Kdo to má pořád dokola jíst? Zdravé to není, výživné taky moc ne, …“

„A navíc tě teď čeká ta babička s motyčkou, co tě zabije a motyčkou ti rozpárá bříško,“ strachovala se Mařenka.

Ale Otesánek jen mávl rukou: „Na to nikdy nedojde!“

„Jak to?“ zajímal se Blboun a povylezl zpoza stromu, poněvadž to vypadalo, že ho nikdo sníst nemíní. Otesánek se stydlivě zadíval do země.

„Po té děvečce a trakaři se vždycky poblinkám,“ pravil smutně.

Blboun pochopil, že na něj Otesánek asi už chuť mít nebude, a přistoupil blíž.

Jeníček s Mařenkou se blíž neodvážili, protože přece jen nevěděli, nakolik je Otesánkovi už špatně. Přece jen kaše, pecen chleba, máma, táta, děvečka i s dřevěným trakařem…

„Mně je špatně,“ zakňučel Otesánek a bylo na něm vidět, jak moc mu tenhle pohádkový život nedělá dobře. Tlustými prstíčky si prohrábl vlasy a podivně zbledl v obličeji. Pak zezelenal.

Mařenka neváhala, doběhla na mýtinu pro pelyněk, a protože nebylo kde uvařit čaj, nařídila Otesánkovi, aby ho sežvýkal jen tak. U toho Otesánek bledl a zelenal ještě víc, ale po chvíli usoudil, že se mu ulevilo.

„Nemůžeme ho nechat takhle trápit, přece nebude jíst trakaře, a mámu a tátu, ty už to taky jistě nebaví, pořád se nechat jíst,“ zamýšlel se Jeníček a Blboun si tak lámal hlavu, že si šel zatlouct do nedaleké borovice. A jak tak tloukl, ťukal a dloubal do stromu zobákem, občas snědl ponravu a červa a po straně pomýšlel na Blběnku, napadl ho nápad!

Jasně!

Otesánkovi se ten nápad moc líbil. I když už mu teď bylo dobře a mohl by mít znovu hlad, neměl.

Nadšeně, seč mu malé tlusté nožky stačily, utíkal na mýtinu, natrhal pelyňku plnou náruč a vydal se k domovu.

„Co jsi mu poradil?“ ptal se Jeníček, když po Otesánkovi za chvíli nezbylo nic než vysezený důlek v mechu.

„Aby je nejedl,“ ušklíbl se Blboun. Jeníček s Mařenkou pozdvihli obočí. Cože?

„Aby je jedl jen jako, třeba jen olíznul, aby se neřeklo… a jinak jedl tak nějak normálně,“ řekl Blboun a vyprávěl oběma, jak ho to napadlo ve chvíli, kdy si pochutnával na tlustém červovi a přemýšlel, co by to s ním udělalo, kdyby musel sníst kus trakaře. Či ho dokonce jíst pravidelně.

Opravdu, tohle už se v pohádkách nedozvíte, ani Jeníček s Mařenkou se to nikdy nedozví, ale Otesánek se dal do čilé práce, nasekal toho roku hromadu dříví na zimu, místo maminky (kterou už to, jak ji synek věčně musel jíst, taky nebavilo) běhal do studánky pro vodu. A dělal spoustu dalších věcí a chodil na houby a pro borůvky a do zimy z něj byl úplně normální kluk. Všechny ty dobroty si občas dal, tedy kromě děvečky, mámy a táty, ale když už tedy přišla exkurze dětí nebo bylo třeba, aby byl Otesánkem, vycpal se pár duchnami pod košilí a rázem byl zase jako ten věčně nenajedený jedlík, který má v břiše i trakař.

Jak se dva mrazíci ztratili a třetí nechal zamrznout rybník málem i se šnekem

K dyž je Otesánek opustil, pojedli všichni něco čerstvých malin na mýtince. Hebká tráva jim udělala na noc pohodlné lože, ale ráno… ráno je probudila docela nepříjemná zima. Každopádně to byla moc podivná zima na to, že tu ještě včera pojídali šťavnaté maliny.

„Mně omrzl zobák! Moje hlava!“ bědoval Blboun a osahával si hlavu i zobák.

„Mně je hrozná zima,“ drkotala zuby Mařenka. Trávu pokrývala špičatá jinovatka a bodala do vzduchu své mrazivé ostny.

„To je divné,“ podivoval se Jeníček, a zatímco Mařenka ujišťovala Blbouna, že není omrzlý, že je to jenom jinovatka, její bratr objevil pod nedalekými keři něco podivného.

Dvě podivné bílé postavičky, trochu pichlavé, trochu rozcuchané, trochu zmatené a hlavně úplně, ale úplně ledové.

Dva mrazíci…

„My jsme zabloudili,“ špitl jeden.

„Promiňte, jestli jsme něco zmrzli, to my neradi, ale my to jinak neumíme,“ omlouval se ten druhý.

„Nás sem poslala Sněhová královna,“ řekli nakonec oba dva tichými hlásky. Ranní teplo od sluníčka jim už nedělalo moc dobře.

Jeníček jim podal lopuchový list, aby se schovali do stínu.

„Nám se totiž ztratil kamarád, Bonifác,“ vysvětloval jeden z té zmrzlé dvojice. „Já jsem Pankrác.“

„Já jsem Servác,“ představil se druhý.

„Sněhová královna nás poslala, abychom zjistili, jestli je vše dost připraveno na zimu. To je práce, že si to neumíte ani představit, už od léta máme úkolů plnou hlavu.“

„Jenže zrovna když jsme se dívali, jestli mají všichni broučci na zimu připravené domečky pod listím, tak se nám někam zaběhl kamarád. A my ho od té doby hledáme a nemůžeme ho najít.“

„To je ale potíž,“ mudroval Blboun a otřepával si křídlem z hlavy jinovatku. Ne že by mu neslušela, ale docela hodně to studilo.

„Já jsem Blboun a to jsou Jeníček s Mařenkou,“ představil se Blboun a podával Pankrácovi křídlo.

Pankrác ale ucukl.

„To my nesmíme, protože kdo se nás dotkne, ten na místě zmrzne,“ vysvětloval stydlivě Servác. To samozřejmě nikdo nechtěl.

Jeníček s Mařenkou přemýšleli, jak těm ledovým brachům pomoci.

Když tu se najednou z lesa ozvalo nějaké láteření. Mezi stromy si to k nim metelí malý zelený mužíček. U skupinky našich přátel se zastavil a vypadal velmi rozezleně.

„Nemůžu domů,“ pravil bez uvítání k těm dvěma omrzlým chlapíkům, „nemůžu domů, tak si pojďte laskavě nějak umravnit vašeho bratříčka.“

Pak se náhle zarazil, protože si všiml Blbouna, Jeníčka a Mařenky.

„Puškvorec,“ pravil slušně.

„Vodník,“ dodal. Tím bylo vzájemnému představování učiněno zadost.

„Bonifác mi zamrznul rybníček. Že prý se chce sklouznout a nechce čekat do zimy,“ hartusil Puškvorec.

„Ještě že jsem stihnul vylézt ven. Jinak bych byl teď někde v rybníčku a bušil zdola do ledu. Ten se tam klouže a je mu dobře.“

Došli rychle k rybníčku.

„Bonifáci!“ zavolal mrazivým hláskem Servác a Pankrác se přidal hned, jakmile spatřil toho třetího, který vypadal na chlup stejně jako tihle dva. Bonifác se opravdu klouzal na rybníčku, jen to jiskřilo, a jakmile zaslechl svoje jméno, hrozně se lekl.

Uklouzl, spadl a ono to s ním smýklo tak, že jel po nose rovnou do rákosí. Do rákosí, do puškvorce, který se rozvoněl jako obchod s kořením, a hned nato zahýbal i orobincovým plotem, který se pyšnil zralými doutníky.

Do toho zmatku začalo sněžit. Z doutníků se sypalo bílé chmýří, které v tom zmrzlém vzduchu mrzlo a mrzlo a vypadalo dočista jako sníh. Pankrác a Servác zapomněli na svého bratříčka a vrhli se po hlavě do mrazem zkřehlého doutníkového pápěří. Radost z nenadálého sněhu a z toho, že Bonifác se nejen našel, ale ještě zdárně přežil nedobrovolný výlet po hlavě do puškvorce, nebrala mezí.

Vodník Puškvorec si povzdechl při pohledu na zmrzlý a teď už i zasněžený rybníček.

„Tohle tedy nebyl dobrý nápad,“ zamumlal si pod vousy a Mařenka ho pohladila po zelených pentlích na klobouku.

„To skoro vypadá, že se jim tady zalíbí,“ zasýčkoval Jeníček, ale vážně to nemyslel. Věděl, že co nevidět musí přijít na nějaké řešení, jinak by se Puškvorec nemohl vrátit domů! Z toho puškvorcového rákosí vylezl napůl zmrzlý šnek, to víte, tomu to trvá dlouho, než vyleze, o to víc, když je napůl zmrzlý, a slabým hláskem zakřičel:

„U všech slizkejch ulit, kdo to tady dělá tu zimu?“

Šnek byl mrzutý právem. Na tom namrzlém rybníčku mu přimrzalo bříško a on nemohl dobře lézt.

A to už byla velmi vážná věc!

Do toho láteřil vodník Puškvorec. Blboun se drbal křídlem na hlavě a byl z toho tumpachový. Toho by se byl nenadál, že budou řešit takovou zamrzlou záhadu.

Bonifác se stydlivě krčil v rákosí, ale už byl klidnější, i když to kolem něj všechno pořád ještě malinko omrzalo. Pankrác se Servácem ho raději od rybníčku odvedli, aby ještě víc nezhoršoval situaci.

Teď stáli všichni tři u křoví a dumali, co udělat dál, jak to všechno napravit.

Najednou se Blboun plácnul do čela.

„Mám nápad!“ zvolal. „Led se musí probourat, to bude za chvilinku, a ty, vodníku, budeš za chvíli doma.“

Blboun se dokolébal k rybníčku, chvilku se klouzal kolem dokola a pak začal bušit svým velikým zobákem do ledu.

Kousky ledu létaly kolem. Netrvalo dlouho a do ledu se otevřela dvířka.

„Bonifác mi zamrznul rybníček. Že prý se chce sklouznout a nechce čekat do zimy,“ hartusil Puškvorec.

Ne veliká, ne malá, ale přesně taková, aby mohl vodník Puškvorec vklouznout do rybníčku. Žblunklo to a pak se ještě objevila nad vodou zelená kebule a pravila: „Moc děkuju, Blboune!“

Pak se za ním voda zavřela a bylo jen vidět stíny, jak vodník šmejdil pod ledem.

Blboun pak ještě chvilku dýchal na šneka, aby rozmrzl a mohl odlézt, kam jen chce.

„A co vy tři?“ obrátil se Jeníček na ty tři zmrzlíky.

„My radši půjdeme zkontrolovat tu přípravu na zimu a pak se vrátíme ke Sněhové královně,“ pravili svorně zmrzlí bratři.

Rozloučili se a Jeníček s Mařenkou a Blbounem opět osaměli.

„Kam půjdeme dál?“ zajímala se Mařenka.

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .