Anton Schulz

Ztracen v čase:

Kruhy času / Bojovníci hákového kříže

Elektronická kniha

Ztracen v čase: Kruhy času/ Bojovníci hákového kříže

Translation © Boris Müller, 2011

Grafika: Peter Šugho

Prolog

Vysoký štíhlý muž stál u východu z jeskyně. Bílé vlasy mu spadaly na ramena. Tvář měl pravidelnou, s mírně vystouplými lícními kostmi, rysy krásné, až téměř aristokratické. Orlí nos mu dával jakoby ostražitý výraz. Přesto, snad díky spoustě jemnějších vrásek, působilo jeho vzezření dobrácky. Nejzajímavější na něm byly jeho oči. Jasně modré, laskavé, přímo z nich vyzařovala inteligence. Již na první pohled vzbuzovaly důvěru. Přestože tvář už měl hrbolatou věkem, jeho tělo bylo pevné jako tělo nějakého sportovce. Mohutné plece dávaly tušit velikou sílu. Vypouklé pletence svalů vzdouvaly bílé roucho, které mu sahalo do poloviny lýtek. Rukávy měl vyhrnuté a tak bylo vidět silné, žilnaté paže a lopatovité ruce. Ruce, které uměly něžně pohladit dítě, pomoci ženě při porodu či zvířeti při vrhu, kreslit nebo léčit, ale také napnout tětivu luku a vzít život.

Letní slunovrat — nejdelší den v roce, den pevně zakořeněný v mnoha lidových tradicích. Dnes stejný jako po jiné roky a přece jiný. Na tento čekal sto třicet let. Předchozí noc nemohl spát, rozjímal o svém životě, či spíše o svých dvou životech. Ten dřívější mu připomínal vzdálený opar. Sto třicet let! A přece, minulost se vrací. Čas se ubírá v kruzích. Již zítra se jeden z nich uzavře. Zítra!

Zamyšleně se díval na krajinu pod sebou. Údolím klidně protékala řeka. Nazývali ji Prudká. Ačkoliv její klidný tok by mohl cizince zmást, pravdou bylo, že během delších dešťů a zejména při jarním tání sněhu, stékalo z kopců obrovské množství vody, které s hukotem odnášelo vše, co mu stálo v cestě. Zpěněná kalná voda rvala kusy země z břehů a její řev bylo slyšet stovky metrů daleko. Okolí bylo téměř úplně zalesněné kromě širokého pásu zčernalé země, kudy se před lety přehnal lesní požár. Tato část území připomínala pochmurný černý hřbitov. Působila téměř strašidelným dojmem. Stovky ohořelých stromů se tyčily k nebi jako kříže na obrovském pohřebišti. Kříže — to slovo nemělo na tomto místě, ale zejména v tomto čase žádný význam. Na opačném konci údolí stála malá chaloupka. Z komína jí vesele stoupal kouř.

„Učiteli…“

Hluboký mužský hlas ho vytrhl ze zamyšlení.

Otočil se a mimoděk se usmál. Kdyby toto stvoření potkal ve svém předchozím životě, asi by začal křičet a určitě by se snažil utéci.

„Učiteli,“ opakoval muž. „Červený krystal začíná ožívat.“

Vysoký muž — Učitel popošel k němu. Zlehka položil ruku na krystal. Cítil, jak jemně vibruje. Energii slunečních paprsků, kterou v sobě vázal, z něj bylo cítit přímo hmatatelně. Ano, na tento den čekal sto třicet let. Kruh se uzavírá. Ještě je třeba udělat poslední krok. Podíval se na společníka.

„Jsi připraven?“ zeptal se tiše.

„Ano,“ odvětil muž pohotově. Zamyšleně hleděl na Učitele. Události, které měli před sebou, spolu probrali nespočetněkrát. Někdy se mu až zdálo, že je už všechny prožil. Vídával je ve svých snech. Nesměl udělat chybu. Od Učitele věděl, že jen na tom budou záviset životy mnohých. Ne jeho současníků, ale lidí ve zcela jiném čase. Povzdechl si. Určitě to zvládne. Od narození byl lovec a s lukem uměl zacházet jako by byl částí jeho těla. Pohled na Učitele mu ale sebral všechnu odvahu. Všiml si totiž v koutku jeho oka slzy. Nikdy neviděl tohoto muže plakat. A to žil s jeho lidmi už velmi dlouho. Už jeden z jeho prapředků ho před mnoha lety našel zraněného v lese. Vzal ho domů, vyléčil ho a ochraňoval. Ale když se uzdravil, stal se jim Učitelem. Dnes, po tolika zimách, kdy kosti jeho děda a otce už dávno spolkla zem, tento muž tu stále ještě byl. A zřejmě tu bude navždy. Zdálo se, že je nesmrtelný. Je vůbec možné, aby někdo žil tak dlouho?

Učitel opět pohladil krystal. Ruka se mu nepozorovatelně chvěla. Čekal na tento okamžik tak dlouho a zároveň se ho tolik obával! Zpočátku ho ovládal hněv. Netoužil po ničem jiném, než pomstít se člověku, který ho poslal z dvacátého století do těchto časů. Jediné, co ho drželo při životě, byla nenávist. Když si uvědomil, že se odsud nikdy nedostane, zmocnilo se ho zoufalství. Od té doby se ale událo mnohé. Pochopil, že musí začít nový život. Změnil tuto společnost podle svých představ. A i on sám se změnil. Během mnoha let nenávist vyprchala. Stal se z něj jiný člověk. Část jeho mysli mu říkala, že se nemusí bát, všechny současné události se už přece dávno staly. Jinak by tu nebyl. Ale červ pochybností zůstával, co když…? Lze ovlivnit budoucnost, nebo je dána? Vedl nekonečné debaty sám se sebou a snažil se zahnat temný mrak strachu. Strachu o budoucnost, která byla jeho minulostí. Potřásl hlavou, jako by z ní chtěl vyhnat temné myšlenky. Teď na ně není čas! Problém byl v tom, že neznal přesné okolnosti příchodu toho, na koho teď čekali. Otočil se k příteli.

„Je čas jít,“ hlesnul téměř neslyšně.

Mladší muž rázně přikývl, otočil se a beze slova vyšel z jeskyně.

Část první — Kruhy času

Kapitola 1.

Čekal v křoví už několik hodin, smysly úplně napjaté. V lese se narodil a vyrostl, rozpoznal v něm i ten nejtišší zvuk. Měl trpělivost lovce. Byl tu už od východu slunce. Jasné nebe se začalo zatahovat bouřkovými mračny, přesně jak mu to líčil Učitel. Už to začíná. Celý se zachvěl, ale nepřipouštěl si žádné pochybnosti. Les mu dodával jistotu. Od chvíle, kdy se krystal včera probudil, jako by už uplynulo několik zim. Cítil tíhu odpovědnosti na svých bedrech.

Ostrý blesk protnul oblohu zároveň s ohlušujícím zahřměním. Spustil se prudký déšť. Blesk zasáhl starý dub asi sto kroků od něj. Strom se rozštěpil vedví, jedna část odpadla a začala hořet. Hořící dub — i ten mu Učitel popisoval. Už to nebude dlouho trvat. Vtom se rozpoutalo pravé peklo. Blesky křižovaly oblohu ze všech stran. Zdálo se, že bijí v jakémsi kruhu, který se neustále zužuje. Hrom zněl neustále jako démonický řev. Muži se zdálo, že mu vypoví sluch nebo podlehne šílenství. Nejraději by byl utekl, věděl však, že nesmí. Ve hře bylo příliš mnoho. Blesky se spojily do jednoho světelného kotouče o průměru asi dvacet kroků. Chvíli jasně svítil, pak zhasl. V té chvíli utichly i všechny zvuky. Bouře skončila, obloha byla opět jasná, ukázkově krásný den. Na louce zůstal po tom všem pouze vypálený černý kruh. Kdyby nebylo jeho, snad by si myslel, že se mu to jen zdálo. Ve středu kola ležela postava. Byl to muž. Nejistě se pokoušel postavit. Nakonec se mu to podařilo a zmateně se rozhlížel kolem sebe.

Ano, na tohoto muže čekal. Nejistota ho opustila. Vytáhl z toulce šíp a založil ho do tětivy. Zlehka tětivu napjal a čekal. Téměř se usmál.

***

Pálení v plicích. Zprudka jsem se nadechl a rozkašlal se. Ztěžka jsem zvedl hlavu. Ležel jsem v jakémsi spáleništi. Kolem mě byl vypálený kruh. Zmateně jsem se rozhlédl a nechápal, co se děje. Paměť jsem měl úplně vygumovanou. Pomalu jsem se posadil. Prostředí bylo cizí, avšak čímsi povědomé. Kopce se mi zdály jaksi známé, ale připadaly mi příliš hustě porostlé. Už jsem se vzpamatoval. Byl jsem celý špinavý od popela a kromě pár věcí na sobě jsem neměl nic. Rychle na mě dolehla osamocenost. Sám v cizím prostředí bez mapy, kompasu, ale zejména bez přátel. Sám! Ten pocit bolel. K němu se přidružily další dvě dosud nepoznané emoce. Strach a hlad. Cítil jsem, jak mi v těle stoupá adrenalin. Náhle se mi zdálo, že vidím mnohem jasněji. I sluch se mi zaostřil. V dálce jsem zaslechl praskání. Podíval jsem se tím směrem a spatřil obrovský dub rozčísnutý bleskem na dvě části. Jedna ležela na zemi a tu a tam poskakovaly plamínky, které pomalu dusil déšť. Nos jsem měl plný pachu spáleniny, ale když zafoukal vítr, zachytil jsem i jiný pach. Byl to pach jakoby pečeného masa, sádla, potu a ještě čehosi. Pach krve! Zježily se mi chlupy na krku a po celém těle mi naskočila husí kůže.

Vybičován do krajnosti jsem se natočil směrem proti větru. Ozvalo se slabé zabzučení.

— K zemi! — vytanul mi v mysli klidný hlas. Až nemístně klidný!

Vrhl jsem se na zem. Nad hlavou mi něco zasvištělo. To něco se zapíchlo do stromu asi čtyři metry za mnou. Šíp! Smrt! Chvíli jemně vibroval. Druhý se zabodl těsně vedle mé ruky. Vytrhl jsem ho ze země a rozběhl se opačným směrem. Ještě jedno zabzučení a pak ticho. Strašné ticho. Zastavil jsem. Nevěděl jsem, kam běžet. I když jsem se řídil spíše podvědomím, než rozumem, nechtěl jsem riskovat, že v rozčilení vběhnu přímo do náruče smrti. Neboť smrt, to bylo to, co mě tu pravděpodobně čekalo. Vybičovány do krajnosti začaly se ve mně probouzet prastaré instinkty. Instinkty potlačované celá tisíciletí civilizací a výchovou od narození, ale přece přítomné jako samotná podstata bytí. Najednou se mi vyjasnilo. Uteču — zabiju útočníka, nebo budu zabit já sám. Utéct, ale kam? Je zde nepřítel sám, nebo má společníka? Pokud ano, běžím možná do záhuby. Jistě, ale zůstat na místě znamená totéž! Potřebuji zbraň! Podíval jsem se na šíp, který jsem po celou dobu křečovitě svíral v ruce. Byl pěkně opracovaný, dlouhý skoro metr. Na kovovém hrotu bylo vidět zbytky zaschlé krve. Zvířecí? Lidské? To bylo v této chvíli jedno. Kdybych se včas nevrhl na zem, mohla být ta krev i moje. Tělo šípu, silné asi jako můj malíček, bylo ukončeno stabilizátory z černých pírek. Celý šíp byl začerněný popelem, dokonalá smrtící zbraň. Ano, ale bez luku k ničemu! Rozhodl jsem se, jedním pohybem jsem ho zlomil v třetině. Ozvalo se slabé prasknutí. Poplašeně jsem sebou trhl, v tom tichu to zaznělo jako úder hromu.

„Hlupáku, měls to tušit, teď tě určitě najde!“ proběhlo mi hlavou. Nebyl však čas na sebelítost ani nadávky. Rychle jsem zasunul zbytek šípu s hrotem za pás a obezřetně jsem postupoval pryč. Už jsem neběžel. Snažil jsem se postupovat rychle a tiše. Hrot šípu mě povzbuzoval. Je to sice zbraň na blízko, ale alespoň něco. Opět jsem to ucítil. Ten pach! Jde za mnou! Jde po mých stopách! Půda byla po dešti rozmočená, takže moje stopy by musel vidět i slepý, natož nějaký zkušený lovec či zabiják. Že mám co dočinění s někým takovým, o tom jsem nepochyboval. Ale ani já jsem se neplánoval jen tak vzdát!

Doběhl jsem k potůčku. Vydal jsem se proti jeho proudu. Hned jsem si to však rozmyslel. Pokud půjdu proti proudu, voda v potoce se zakalí a mému pronásledovateli bude hned jasné proč. Opatrně, abych nenadělal hluk, jsem vykročil po proudu. Doufal jsem, že jsem ho setřásl. Spoléhat jsem se však na to nemohl. Asi po dvaceti minutách jsem narazil na strom ležící křížem přes potok. Pozůstatek nějaké bouřky. Podlezl jsem pod ním. Ušel jsem ještě deset kroků a potom opatrně, aniž bych byť jen nepatrně posunul kamení, jsem se vracel zpět. Zachytil jsem se o hrubou větev a vyšvihl se na kmen. Prošel jsem po něm do koruny stromu. Byla to stará vrba s mohutnou korunou a velikou dutinou ve spodní části kmene. Ta byla jistě i důvodem pádu stromu. Množství ulámaných větví připomínalo tak trochu poničený skelet dinosaura. Jako naschvál jsem spatřil skutečnou kostru nějakého zvířete trčící zpod větví. Či spíše její pozůstatky rozvláčené divokou zvěří. Některé čistě ohlodané, jiné se zbytky práchnivé tkáně a kůže. Ohlodaná stehenní kost mi připomněla zabijačku u mého dědečka. Náhle mi svitlo — stehenní kost je celkem solidní úderná zbraň! Přišel jsem blíž. Ovanul mě nakyslý hnilobný zápach. Kupodivu, vůbec nic mi to nedělalo. Po zhodnocení situace jsem vytáhl zpoza pasu hrot a opatrně přeřízl zbytky šlach, které držely kost u pozůstatků. Byla mírně mazlavá a vlhká od rozkládající se tkáně. Vytáhl jsem kapesník a utřel ji. A vtom mi to přišlo nesmírně směšné. Zde, uprostřed divočiny byl kapesník něco zcela nemístného, skoro jako nahý chlap v kostele. Vybavil se mi obraz mé ženy. Vždy perfektně upravená manželka podnikatele, bezchybně nalíčená, bezchybně učesaná, oblečená podle poslední módy, stýkající se pouze s určitými lidmi, pohybující se jen na korektních místech. Kdyby mě teď viděla špinavého, s vytřeštěnýma očima, jak se tu hrabu v zahnívající zdechlině, asi by dostala infarkt. Od chvíle, kdy jsem se ocitl na tomto hrůzostrašném místě, uplynula sotva hodina. Slunce na obloze pokročilo jen o kousek. Přesto se mi nálada mírně zlepšila. Zdálo se, že jsem úplně bez šance, a přesto všechno ještě unikám, pořídil jsem si zbraně a co je hlavní, stále žiju! A to není málo! Mozek si už zvykl na zvýšený příliv adrenalinu. Cítil jsem se tak čilý jako už dávno ne. Stále jsem však zkoumal všechny zvuky okolí. Dokonce i pachy, ačkoliv jsem si to dosud neuvědomil. Slabé zaševelení listí napravo ode mne. Vítr? Drobné zvířátko? Nebylo místo a ani čas cokoliv podcenit!

* * *

Hněv mu znetvořil tvář. Jak jen mohl minout? Ten mužíček tam stál jako kůl a úplně si říkal o to, aby ho někdo zabil. A když ho uviděl poprvé, úplně zdřevěněl…

Když se přihnala bouře, schovali se s bratrem pod košatý strom. Něco takového ještě za svůj život nezažil. Blesky bily všude kolem. A pak to bratr to nevydržel a rozběhl se pryč. On sám si ze samého strachu dřepl, vložil hlavu mezi kolena a vzýval všechny lesní démony, co znal, prosil je o slitování. Vždyť co jiného to mohlo být, než řádění lesních duchů? A pak ten ohnivý kruh! Načisto ho oslepil! Ale když se bouře přehnala, spatřil ze spáleniště vstávat to stvoření. Plavé vlasy, neobvyklá výška a oblečení ho na okamžik ohromily. Když se však začal bezcílně motat, bylo jasné, že to není žádný démon, ale člověk. Možná z některého kmene na severu, o nichž se zmiňovali kupci, cestující po řece. Kdyby přitáhl domů takovouhle trofej, to by bylo! Mluvilo by se o něm u ohňů a na slavnosti by tancoval svůj vlastní tanec… Na bratra zcela zapomněl.

Ale v tom rozrušení netrefil ani podruhé. To se mu nestalo od doby, kdy byl ještě chlapec. A podivný muž se rozběhl mezi stromy. Nezbývalo, než jít za ním. Když přiběhl k místu, kde se mu ztratil, téměř se usmál. Kořist zanechávala výrazné stopy. Ve vlhké půdě byly výrazné a jasné, jako by je tu zanechal divoký tur. U potoka zastavil. Voda byla čistá. Bez váhání vykročil po proudu. Pozorně zkoumal oba břehy. Žádná stopa. Nevadí, jednou bude muset vylézt na břeh! Prošel pod kmenem stromu ležícího přes potok. Najednou zastavil. Jemná odřenina na kůře upoutala jeho pozornost. Chytil se nejbližší větve a vyskočil na kmen. Vlhká šmouha směrem ke koruně. Prošel po kmeni a na zemi opět spatřil stopy. Pustil se po nich. Zdechlinu divokého tura zaregistroval, ale nevěnoval jí žádnou pozornost.

* * *

Musel jsem si ujasnit několik věcí. Nemám ani ponětí, kde jsem. Někdo usiluje o můj život. Zřejmě nejsem schopen se před ním skrýt. Je jeden nebo je jich víc? Pokud by jich bylo víc, nebyly by takové intervaly mezi jednotlivými výstřely šípů. Dále: nedokážu se pohybovat tak, aby mě profesionál nevystopoval, pro něj musím být jen dezorientované zvíře. Lehká kořist. Ale já nejsem žádná lovná zvěř a svůj život levně neprodám! Co tak využít právě své slabiny? Pokud před ním nedokážu zamaskovat stopy, musím ho zavést na místo, kde budu mít šanci se bránit. Rozběhl jsem se kupředu. Nedaleko jsem spatřil mohutnou lípu. Byl to skutečně impozantní exemplář, po obvodu mohla mít alespoň dva metry, pokud ne víc. Zpod jejích kořenů vyrůstala hustá bezinka. To je ono. To je to místo, které hledám, tady vsadím všechno na jednu kartu. Proběhl jsem těsně kolem kmene lípy. V běhu jsem si odtrhl knoflík a odhodil ho na zem. Po asi dvaceti metrech jsem širokým obloukem zamířil zpět zezadu k lípě. Opatrně, abych nezpůsobil žádný hluk, vytáhl jsem zpod kabátu dlouhou stehenní kost. Tichounce jsem kolem spodní části omotal kapesník. Nemohl jsem riskovat, že mi bude v ruce klouzat. A byl jsem připraven.

Soustředěně jsem pozoroval okolí zpoza hustého bezového keře. Samozřejmě, nejčastěji směrem, odkud vedly moje stopy. Mou jedinou šancí bylo překvapení. Luk a šíp jsou v rukou zkušeného střelce strašná a smrtelná zbraň, ale v boji zblízka nepříliš účinná. A tak jsem měl šanci ho ochromit nebo se mu alespoň ubránit.

— Co si to namlouvám? — Náhle mé myšlenky přehlušilo poznání. Tohle není žádná dětská hra! A já tu všechno sázím na jednu kartu! Nestačí se bránit, nestačí ochromit! Musím zabít! Odvěký zákon: zabij, jinak budeš zabit! Bylo to jasné jako slunce.

Lípa povzbudivě zašuměla. Najednou jako bych se úplně odosobnil a stal se součástí okolí. Dokonce začali zpívat ptáci. Přece jen bude krásný den!

A pak jsem ho uviděl. Pohyboval se pomalu a ostražitě. Skutečný predátor! Mírně přikrčený zkoumal mé stopy. Šel směrem ke mně. Neustále sledoval okolí. Ani jsem si nevšiml, kdy se objevil. Prostě najednou tam byl. Občas se zastavil. Poslouchal, ba dokonce větřil. Když se dostal blíž, mohl jsem si ho trochu ohlédnout. Byl přikrčený, vysoký sto padesát až sto padesát pět centimetrů, oblečený ve vestě z jakési kožešiny. Tato sahala až do poloviny stehen ve tvaru podobném suknici. Není divu, že jsem cítil jeho pach, v té kožešině se musel potit jako kůň. Pás měl obepnutý řemenem, za kterým byla zasunuta dýka s dlouhou čepelí. Nohy bosé.

Najednou jsem si to uvědomil. Přicházelo to ve vlnách. Nebyl to strach, byl to hněv. Postupně stoupal. Chladný hněv na toho hajzla, prašivce a zkurvysyna, který jde po mých stopách, aby mě dostal jako bezbrannou ovečku. Teď se díval se mým směrem. Snažil jsem se stát bez pohnutí. Můj dech se trochu uklidnil, ale i tak jsem se třásl po celém těle. Nemohl mě vidět. Hloupou ovci! Opět sklonil hlavu. Ustoupil jsem za kmen.

Ještě padesát kroků.

Ještě dvacet. Pevně jsem sevřel kost oběma rukama.

Ještě deset kroků. Pokud jsem byl dosud vybičován do krajnosti, teď jsem tu hranici překonal. Celé tělo se mi napjalo. Každý sval napnutý k prasknutí, připravený vyrazit. Už byl u stromu. Neviděl jsem ho, ale cítil každou částečkou těla. Každá buňka kůže ho vnímala.

Zastavil. Sehnul se k stopám.

— Teď! — vyslalo moje podvědomí signál. Vyskočil jsem zpoza stromu, ruce nad hlavou. Bylo to jako ve snu. Muž dřepěl na zemi. V ruce můj knoflík. V hnědých očích překvapení a poznání. Rozehnal jsem se kostí, hlavicí kyčelního kloubu míříc na hlavu té svině. Zareagoval ve zlomku sekundy. Zvedl obě ruce. Prudce jsem udeřil.

„Chcípni, ty zkurvysynu!“ řval jsem na něj z plných plic.

Kost dopadla na předloktí, div mu neutrhla ruku. Ozvalo se křupnutí, jak předloktí povolilo. Muž zařval. Vypustil proud nesrozumitelných slov podobných vrčení či chrapotu. Okamžitě, jakoby nezraněn, vytrhl pravačkou zpoza pásu dýku, zatímco levá ruka mu bezvládně visela při těle. Pocítil jsem jakési perverzní uspokojení, určitě mu způsobovala obrovskou bolest.

Zaútočil. Odrazil jsem jeho útok dalším rozmachem. V jeho očích jsem četl nenávist a strach. Začali jsme kolem sebe kroužit, usilujíce dostat se do výhodnější pozice, případně využít chybu soupeře. Muž se silně potil. Jistě od bolesti. Zdálo se, že slábne. Věděl jsem, co bude následovat, jako bych mu z očí četl myšlenky. Neměl jinou možnost, síly ho opouštěly. Nedokázal by utéct, byl jako potkan zahnaný do kouta. Zaútočí! Musí! Díval jsem se mu celou dobu do očí.

„Tak pojď, ty kryso!“ provokoval jsem ho.

Jako by čekal jen na povel, vyrazil proti mně. Naznačil přímý výpad dýkou shora, najednou však prudce uskočil vlevo a bodnul zespodu. Po celou dobu surově křičel. Jeho nečekaná rychlost a úskok mě překvapily. Nezmohl jsem se na nic, jen chabě odrazit ruku s dýkou směřující na můj žaludek. Ustoupil jsem dozadu, přitom jsem zakopl o kořen a náhle jsem ležel na zemi. Soupeř nezaváhal, okamžitě se vrhl na mě. Bleskově jsem se převalil na pravý bok. Dopadl do prázdna. Upadl na zraněnou ruku a zařval bolestí a zklamáním. V mžiku jsem stál na nohou. Skok. Rozehnal jsem se širokým obloukem. Právě se pokoušel vstát. Ošklivě zlomená ruka ho však zpomalila. Hlavice kloubu dopadla na jeho čelist. Hlava mu prudce odletěla dozadu, z úst vyletěla sprška krve a zubů. Z brady zůstala krvavá kaše. Srazilo ho to k zemi. Další rána mu dopadla na rameno. Třetí vyrazila díru do hlavy těsně nad uchem. Kost v mých rukou praskla.

Mrtvý!

Přešel jsem k němu.

„Vidíš, některé ovce umí kousat!“ zakřičel jsem. „Sráči! A ty sis myslel, že…“

Najednou jakoby mě kopl kůň, odhodilo mě to asi dva metry. Svět se se mnou začal točit. Nechápal jsem, co se děje. Zvedl jsem hlavu. Odměnou mi byla další rána do brady. Obklopily mě mrákoty. Doslova přízrak, věrná kopie toho odporného muže, stál přede mnou. Světlo pohasínalo. Byl jsem totálně bezmocný, neschopný pohybu.

— Byli dva, byli dva…! — Znělo mi v hlavě, jako poslední vyzvánění. To je konec, je po všem. Prohrál jsem. Ten odporný hajzl poklekl na mou hruď. Zpoza pasu vytáhl dýku. Vydal několik chrochtavých zvuků a přiložil mi ji na krk. Jediný řez a duše vyteče z krční tepny. Vtom sebou muž škubl. Ruka s dýkou poklesla. Nic jsem nechápal. Muži vyskočil z krku hrot šípu. Nevěřícně zvedl ruce a přiložil si je na krk. Další šíp ho zasáhl do zad. Prošel pravou plící a propíchl ji naskrz. Z úst mu vycházelo chrčení a krvavá pěna. Stékala mu po bradě a kapala na mě. Trvalo jen chvilku, než se zhroutil vedle mě.

Ležel jsem tam neschopný pohybu. Svět kolem mě ztmavl, či spíše jako by se zúžil do jediného světelného bodu kdesi v dálce. Můj mozek už nedokázal zpracovat tolik adrenalinu a vypnul. Upadl jsem do bezvědomí.

Kapitola 2.

„Petře, musíš zas na tu svou stupidní túru?“ zasyčela moje manželka. „Víš dobře, že jsme na večer pozvaní k Anetě! Zase budeš unavený a budeš tam sedět jako pytel.“

Blahosklonně jsem se na ni usmál. Moje polovička. Krásná vysoká blondýna se zelenýma očima. Pevné tělo, udržované pravidelnými návštěvami fitcentra. Velká prsa, velikosti tři, mírně vylepšená silikonem. Plastickou operaci jsem jí daroval ke třicátým narozeninám. Byla o pár let starší než já a velmi si na svém vzhledu zakládala. Moje žena. Krásná a prázdná. Když jsme se brali, přitahovala mě její krása. Byla to parádní trofej. A já jsem byl vždycky tak trochu lovec. Ji zase přitahovaly moje peníze. I já jsem byl trofej. Její život se skládal z návštěv kadeřníků, kosmetických salónů, fitcenter a masáží. Jediným jejím koníčkem bylo nakupování. A to uměla skutečně skvěle. Někdy jsem nechápal, co nás dva vlastně drží pohromadě. Láska určitě ne, i když v posteli jsme si rozuměli skvěle. Bylo to však prázdné, vlastně jakési závody v dosahování orgasmu.

„Neboj se miláčku, večer budu svěží jako rybička. Nechceš jít se mnou?“ (Samozřejmě, že nechce) „Venku je tak krásně. Víš, že dnes je den letního slunovratu?“

„Nech si ty ironické řeči pro sebe!“ odvětila stroze.

„Alespoň jednou bychom mohli dělat něco společného!“ Zvýšil jsem hlas. „Tedy něco, co zajímá i mě. Nejen ty tvoje párty!“

„O tomto jsme už mluvili stokrát. Promiň, začíná mě bolet hlava.“

Vypochodovala z místnosti.

Byl skutečně nádherný den, sluníčko vesele svítilo. Pofukoval mírný větřík, i když v rádiu hlásili bouřky. Doufám, že mně minou. Procházky v přírodě mi čistily hlavu. Pryč od lidí. Žádná auta, hluk. Dokonalý relax. Celý týden jsem musel shánět zakázky, peníze, klienty, materiál. Nejhorší na tom všem byl právě ten kvap. Věčný nedostatek času. Možná i to byl jeden z důvodů, proč se naše manželství ještě víc odcizilo. Vysávalo to ze mě život. Spolu s mojí ženou. Ale neděle, ta byla moje, jen příroda a já. Zde jsem nabíral energii na další týden.

Nasedl jsem do džípu a vyrazil na svá oblíbená místa. O pár minut později jsem nechal město za sebou. Projel jsem několika vesničkami. V dálce jsem spatřil známou odbočku na lesní cestu. Ujel jsem po ní ještě asi sedm kilometrů a zastavil. Převlékl jsem se do výletních šatů a mírným tempem vykročil do kopce. Na horizontu se objevil mráček. Osamělý, nevinný mráček. Za chvíli se k němu přidaly další a celá masa se dala do pohybu směrem ke mně. Snad nezmoknu. K džípu to teď byla už asi hodina cesty. Při své minulé procházce jsem spatřil v skále nad řekou otvor. Byl zarostlý hustými keři, na první pohled neviditelný. Jen náhlý poryv větru ho tehdy přede mnou odhalil. Tenkrát však nebyl čas prohlédnout si ho blíž. Teď byla příležitost.

Hbitě jsem stoupal příkrým svahem. Moje unavené nohy už začínaly protestovat. Ještě kousek. Konečně jsem vyšplhal až k otvoru. Byl vysoký asi jako já. Nahlédl jsem dovnitř. Jeskyně byla rozlehlá. Strop tvořila masivní klenba. Bylo to nádherné, nic podobného jsem nikdy neviděl. Nebyl jsem nějaký znalec, ale měl jsem dojem, že jeskyně vznikají jen v krasových oblastech. Tohle však ani jinak nějak nesedělo. Až příliš pravidelné tvary vypadaly jako výsledek opracování lidmi. A ten kámen, to přece nebyl vápenec. Připomínal spíše žulu. Rozrušený jsem vešel dovnitř. Místnost byla na první pohled prázdná. Na protější stěně něco slabounce světélkovalo. Stěna byla rovná jako deska. Pokrývaly ji stovky a tisíce drobných modrých krystalků. Některé tlumeně blikaly, jiné byly tmavé. Pár z nich svítilo jasně jako malé zářivky. Ve spodní části byly dvě řady červených krystalů, všechny tmavé a neživé. Popošel jsem blíž a poklekl k nim. Magicky mě přitahovaly. Najednou jsem pocítil mírné vibrace. Zdálo se, jako by celá jeskyně ožila. Jako kdybych byl v těle nějakého obrovského živočicha. Natáhl jsem ruku. Vibrace zesílily. Krystal trojúhelníkového tvaru mě úplně omamoval. Už jsem se ho skoro dotýkal. Krystal ožil. Začal jemně pulsovat a zářit. V té chvíli jsem si přál pouze jediné, konečně se ho dotknout. Vzduch se naplnil statickým praskáním. Mezi mým ukazováčkem a krystalem přeskočila s praskotem modrá jiskra. Dotyk nás spojil, stal jsem se součástí jeskyně. Celého vesmíru. Energie do mě proudila v neuvěřitelném množství. Pocítil jsem nebeský klid. Pak vše zmizelo.

***

První, co jsem spatřil, byla tvář ženy. Stála jakoby za závojem mlhy. Ale postupně se mi pohled rozjasňoval. Žena vypadala přívětivě a ustaraně si mě prohlížela. Právě se chystala mi vyměnit obklad na temeni. Bolest mě úplně probrala.

Mohla mít tak nanejvýš třicet, měla příjemnou tvář, volně rozpuštěné vlasy jí spadaly na ramena. Její ruce se pohybovaly pomalu, ale jistě. Nechtěla mi způsobit žádnou další bolest. Jemně mi vymývala ránu. Znovu mě pohltila tma.

***

Opět jsem se nacházel na té strašlivé louce. Utíkal jsem. Vše kolem mě se točilo. Vedle hlavy mi prolétaly stovky šípů. Stále jsem padal. Za mnou se ozývalo sípání mých pronásledovatelů. Cítil jsem ten odporný pach. Přede mnou vyrostl ze země ten muž. Chrčivě na mě pokřikoval. Z hrudi mu trčel šíp, z úst tekla krvavá pěna. Opět jsem padl a zůstal bezvládně ležet. Slyšel jsem, jak se přibližují, jejich dech byl hlasitý jako pískání nějakého obludného čajníku. Určitě zešílím z toho čekání. Prosím, už pojďte!

***

S trhnutím jsem se probudil, celé tělo smáčené potem. Znovu tatáž žena. Jemně mi utřela čelo.

„Děkuji,“ podařilo se mi ze sebe vypravit.

Něco řekla, vůbec jsem však tomu nerozuměl. Znělo to jako nějaké reptání.

„Nerozumím,“ řekl jsem nechápavě.

Zopakovala ta slova. Zavrtěl jsem hlavou. Slabě se usmála a pohladila mě po tváři. Uklidnil jsem se. Zakřičela na někoho venku. Dveře na opačné straně místnosti se s vrznutím otevřely a vešel muž.

Přízrak!

Bude mě pronásledovat do konce života! Hypnotizovaně jsem na něj hleděl. Najednou se muž usmál, byl to někdo jiný. Až teď jsem si všiml, že místo chundelaté kožešiny má oblečenu jakousi kazajku a kalhoty z vypracované jelení kůže. Ještě jednou se usmál a z úst vypustil proud chrčivých slov. Opět jsem zavrtěl hlavou.

***

„Torku, synu Tartara,“ oslovila ho káravě žena, „nevidíš, že ti nerozumí?“

„Promiň, zapomněl jsem.“ Vypadal mírně zahanbeně. „Jak je mu?“

„Je to lepší, horkost se mu už z těla vyplavila. Horší je ta rána na hlavě, ale zdá se, že to nejtěžší má za sebou. Levou ruku má strašně oteklou, myslím, že bude naštípnutá kost. Pomoz mi ji zpevnit.“

„Bál jsem se, že to nepřežije.“

— A že jsem selhal. — dodal v duchu.

Ve skutečnosti k tomu mnoho nechybělo. Když vykročil za Petrem, který se po svém zjevení rozběhl pryč z vypáleného kruhu, zkřížila mu cestu čerstvá medvědí stopa. Musel ji obejít širokým obloukem, aby neupoutal dravcovu pozornost. Za jiných okolností by se ho pokusil ulovit, ale tady měl jiné povinnosti. Chránit příchozího z jiného času před agrosanským útokem. Nemohl si dovolit takové zdržení. Nakonec však přišel právě včas.

„Potřebuje odpočinek. Dva dny blouznil v horečkách. Je zesláblý. Nejvíce starostí mi dělala ta rána, bála jsem se, že mu vyrazí z hlavy zdravý rozum.“

„A přesně tak vypadá. Podívej na něj,“ prohodil Tork dobromyslně.

„Ty se všemi jen posmíváš,“ obořila se na něj.

„Ale Else, holubičko… Věnuj se raději svému chráněnci, protože…“

Nestihl ani dopovědět a Else ho už vystrnadila ven.

Otočila se zpět k lůžku. Zmateně se na ni odtamtud díval pár modrých očí.

„Ach ti muži.“

Povzdechla si a dala se do přípravy jídla. Polévka z mladého bažanta, to je přesně to, co teď pacient potřebuje.

***

Postupně jsem se zotavoval, přestože první dny ubíhaly až neskutečně rychle. Byl jsem zesláblý a vyhublý až hrůza. Drůbeží polévky vystřídaly pestřejší jídla. Sílil jsem ze dne na den. Po dalších třech dnech jsem se konečně mohl postavit na nohy. S pomocí svých opatrovníků jsem zkusmo udělal pár kroků. Celkem mě to vysílilo. Ještě je brzy, zklamaně jsem si opět lehl na lůžko. V mezičasech jsem sledoval své zachránce. Působili zvláštním dojmem. Jejich chování i celé okolní prostředí, všechno bylo podezřelé. Nenormální. Jejich divná řeč, zařízení domácnosti, absence základních životních potřeb… Nebyla tu tekoucí voda, elektrospotřebiče, prostě nic. Kdo sakra jsou tito lidé? Nějací idealističtí alternativci vracející se k přírodě? Nebo jen nějací blázni? Co je to vůbec za místo?

Žena — zjistil jsem, že se jmenuje Else — byla příjemná, pečlivá domácí hospodyně. Zdálo se mi, že je jen občas mírně hašteřivá. Muž jménem Tork byl veselý chlapík, často se smál. Přestože jsem vůbec nerozuměl čemu, alespoň trochu mi to tlumilo špatnou náladu. I on mohl mít tak po třicítce. Byl asi sto padesát pět až sto šedesát centimetrů vysoký. Po těle měl spoustu jizev, které vůbec nešly dohromady s jeho dobromyslnou povahou. Zejména zubatá jizva na levé líci byla skutečně strašidelná. Jak mi vysvětlil mnohem později, utržil ji při lovu medvěda. Podle jeho slov musel být velký jako dům. Ale to už jsem věděl, že rád přehání. Žily s nimi i jejich dvě dcery. Mladší mohlo být asi deset let, starší třináct. Obě byly krásné po matce.

Pomalu, krok za krokem jsem do sebe načerpával jejich jazyk. Musím říct, že se velmi snažili. V mé přítomnosti, ale zejména se mnou mluvili pomaleji, než normálně, a často mi přitom gestikulací vysvětlovali význam vysloveného. Běžně používali jen málo slov. Některá z nich se mi zdála povědomá. Aktivovala ve mně dávno zapomenuté vzpomínky. Moje babička, původem Němka ze Sudet se provdala za Čecha Patrika Březovského. Díky tomu se později vyhnula i potupnému odsunu do Německa po skončení druhé světové války. Pravda, její libozvučná němčina se velmi lišila od tohoto hrdelního chrčivého jazyka, ale mnohá slova byla velmi podobná. A kupodivu, čím byl výraz složitější, tím více německy zněl. Já sám jsem ale němčinu neovládal, pamatoval jsem si jen několik slov z dětství.

Často jsem se snažil vyzvědět od Torka, kde se vlastně nacházím a kdo vlastně jsou. Všechno zde bylo cizí. A co ten muž v kůži, který mě chtěl zabít? Stále však mezi námi byla jazyková bariéra. A někdy se mi i zdálo, že mi na některé otázky schválně nechce odpovídat. O rodině si povídal raději. Později mi vysvětlili, že mají ještě jednu dceru, ale ta už s nimi nežije. Z Torkova chování jsem usoudil, že svou rodinu miluje nadevše, asi ho ale mrzelo, že nemá syna. Jednou naznačil, že ještě nic není ztraceno. A Else ho s rozpačitým úsměvem plácla po rameni.

***

„Petře, jsi těžký jako kanec,“ prohodil Tork. „Když jsem tě tenkrát táhl z lesa, měl jsem co dělat, abych tě vůbec unesl. A funěl jsem, že by mě musel slyšet i hluchý.“

„Kdo byli ti lidé tehdy?“

„Byly to Agrosané. Byl jsi na jejich území,“ odvětil Tork.

„A proč mě chtěli zabít?“

„Agrosané jsou krvelačný kmen. Často se zabíjejí i mezi sebou. Navíc nepřijali Zákony. Pořád holdují zabíjení. A není mezi nimi vzácné ani lidožroutství.“

„Zákony,“ navázal jsem. „Jaké zákony?“

Tork se tajemně usmál:

„Zákony, které nám přinesl Učitel. Ty vnesly řád do našich životů, ještě za dob mých předků. Předtím jsme byli Agrosanům hodně podobní. Dnes s nimi nemáme téměř žádný kontakt. Setkáváme se pouze jedenkrát do roka při Slavnosti. Ale i to jen s některými.“

„Co je to za Slavnost?“ chtěl jsem vědět.

„Slavíme ji jeden úplněk měsíce po letním slunovratu jako památku na Učitelův příchod. Slavnost začne v poledne a trvá až do rána. Začíná prováděním mladých přes práh dospělosti. Pak se čtou Zákony sepsané magickými znaky. Slavnost pokračuje až do rána tanci spojenými s pitím zakázaného nápoje.“

Udiveně jsem se na něj podíval.

„Co je to za nápoj?“

Tork se opět tajemně usmál. Je pravda, že jsem mnohému z jejich jazyka ještě nerozuměl, ale i tak jsem měl dojem, že přede mnou stále něco tají nebo mi alespoň neříká vždycky celou pravdu. Musím být všímavý. Možná něco zjistím sám. Nakonec však promluvil.

„Zakázaný nápoj dokáže ošálit smysly, někdy převrátí svět naopak. Před příchodem Učitele někteří z nás často pod vlivem nápoje přišli o život. Agrosané tento nápoj pijí dodnes.“

Odmlčel se.

„Řekl si, že jsem byl na jejich území. Co jsi tam dělal ty?“ opáčil jsem.

Tork náhle zbledl. Zdálo se, že nemůže najít vhodná slova. Chvíli bezradně hleděl na své ruce.

„Pro dnešek jsi toho slyšel až dost,“ ukončil rozhovor.

Vrátil jsem se k domu, v hlavě jsem měl ale více otázek než dříve.

Kde to, proboha, jsem? Co má tohle všechno znamenat? Kdo jsou ti Agrosané? Potřeboval bych se dostat ke svému džípu. Jít domů. Už je to tak dlouho, co jsem se ztratil. Přece mě musí hledat. Mám plno povinností ve firmě. A co moje žena? I když — té určitě chybět nebudu. Najednou jsem pocítil naléhavou touhu po ní. Či spíše po jejím perfektním těle. Naše milování bylo sice bez lásky, zato vždy perfektní, výbušné a divoké. Uběhla dlouhá a sex mi začal skutečně chybět. Ale asi ještě víc mi chyběly cigarety. Moje oblíbené cigarety značky West. Kdybych nebyl v situaci, která byla celá šílená, asi bych křičel nervozitou. Co je mi vlastně po nějakých primitivních Agrosanech, po Torkovi a po Else? Byla to zřejmě hromádka bláznů, kteří se rozhodli žít svůj život v ústraní. Možná nějaká šílená sekta. Je to jejich život, ne můj. Vícekrát jsem se pokusil navrhnout Torkovi, aby mě vzal na místo, kde mě našel. Pokaždé mě ale odbyl tím, že ještě nejsem úplně zotaven. A také už se mi nepodařilo navázat rozhovor podobný tomu poslednímu. Několikrát jsem slyšel zmínit slova Učitel a Zákony v jeho rozhovorech s Else. Všiml jsem si, že slovo Učitel vyslovují s velkou úctou. Ale když jsem položil otázku, týkající se jeho osoby, jen se na mě překvapeně podíval.

„Ještě nenastal ten správný čas. Ještě musíš zjistit spoustu věcí. Zatím ať ti postačí, že jsi z Učitelova rodu.“ A tím bylo vše uzavřeno.

Z Učitelova rodu? Co to mohlo znamenat? Tisíce otázek mi vířily hlavou. Té noci jsem nemohl spát, přemýšlel jsem o svém životě a své ženě. V mysli se mi objevily Torkovy děti. Proč jsme vlastně my neměli žádné děti?

Práce, kariéra, peníze… S Emou jsme vlastně ani nežili společně. Žili jsme jen vedle sebe. Jako dvě mrtvoly, dva cizí lidé v jednom domě. Nikdy jsme se doopravdy nemilovali. Kdy ale došlo k takovému odcizení? Ani jsem to nepostřehl. A přece mi teď ten život chyběl. Život ve stresu, plný napětí, založený na neustálém shánění zakázek, peněz, lidí… Jiného napětí, než jsem zažíval teď. Menšího, ale… Vždyť je to absurdní. Spím na medvědí srsti, v jedné místnosti se dvěma vyšinutými lidmi. Na všechny mé otázky, týkající se toho, kde jsem, mi odpověděli vyhýbavě nebo vůbec. To mě naplňovalo obavami a neklidem. Kdy skončí tento zlý sen?

O několik dní později jsem už zesílil natolik, že jsem mohl trávit více času venku. Pomalu jsem prozkoumával okolí. A to mi přineslo další neklid. Nikde jsem nenašel ani stopy po všech těch běžných věcech, jako jsou auta, silnice, žádní jiní lidé. Neměl jsem ani ponětí, kde se nacházím. Torkův dům připomínal dřevěnice z poloviny předminulého století. Velmi mě udivilo, že tu nemá elektrický proud, ale i jinak to zde působilo jako v nějakém muzeu. Domek se dvěma místnostmi, střecha z dřevěných šindelů. Pícka v rohu, postavená z jakýchsi cihliček vymazaných hlínou. Hrubě opracovaný dřevěný nábytek. Lůžka přikrytá medvědími kožešinami. Řekl bych: turistická atrakce. Okolím domu byl les, vyklestěný jen v okruhu asi patnácti metrů. Venku byly zabodané do země jakési pahýly z mladých smrčků. Na nich byly napíchané plátky masa. Sušily se na slunci. Zásoby na zimu. Za domem ležela malá zahrádka. I když – zahrádka… Prostě dva řádky jakési odrůdy cibule, petržele a ještě nějaké zeleniny. Bylo zde i několik celkem hezkých květů. Ty byly, jak jsem si všiml, pýchou paní domu. Dům stál v mírném svahu asi ve třetině kopce. Byl odtud pěkný výhled na krajinu pod ním. V dálce bylo vidět stříbrnou stuhu řeky. Nad ní se jako kančí kel tyčila skála.

Tork se nyní vracel pozdě večer, často byl pryč i několik dní. Měl hodně práce. Musel nalovit dostatek masa. Stal se mi společníkem a přítelem. Vodil mě po okolí, leccos mi vysvětloval. Dny ubíhaly, absolvoval jsem krátké procházky po okolí. Pomalu jsem pochytil více významů jeho slov, pomáhal mi ukazováním a vysvětlováním. A bylo zde skutečně krásně…

***

Tork seděl kousek od ohníčku a zamyšleně okusoval králičí stehno. Koutkem oka si přeměřoval muže po svém boku.

„Dělám si o něj starosti, Učiteli,“ prohodil mezi dvěma sousty. „Myslím, že už ho dlouho neudržím na uzdě.“

„Jak je na tom?“

„Zotavil se poměrně rychle. Je vidět že byl v dobré kondici. Největší problém je v tom, že se chce vrátit.“

Opakem ruky si otřel ústa a zamyšleně si třel bradu. Pak dodal:

„Vrátit na místo, kde jsem ho našel.“

„Myslíš, že už je připraven?“ Učitel se mu podíval přímo do očí, až se zdálo, že mu vidí na dno duše.

„Nevím,“ přiznal Tork nejistě. „Je to na území Agrosanů. Neumí zacházet s lukem ani s dýkou. Je mazaný. Toho Agrosana tehdy dostal skvěle, ale obávám se, že to nestačí. Zdá se mi dost měkký. Když jsem nedávno podřezávat srnce, který se chytil do pasti, byl celý bledý…“

„Nemluvím o tomhle,“ přerušil ho Učitel nezvykle rázně. „Mluvím o připravenosti přijmout skutečnost takovou, jaká je. Není uvázán na tomhle místě. Je uvězněn v tomto čase.“

Ztěžka si povzdechl. Hlavou se mu mihla dávná vzpomínka na jeho vlastní příchod.

„Na to člověk nemůže být nikdy dostatečně připraven. Chci, aby dostával pravdu po kapkách. Chci, aby si zachoval zdravý rozum.“

„Pokud ho neztratil po té ráně do hlavy, tak tohle určitě přežije,“ prohodil Tork zvesela.

Učitel se na něj nevěřícně podíval, ale vzápětí se hlasitě rozesmál.

„Ty jsi skutečně lehkovážný člověk. Tvá žena má pravdu, že když si po tebe přijde smrt, budeš se jí smát do očí.“

Chvíli seděli zamyšleně. Oheň praskal. Dohasínal. Do jeskyně se pomalu vkrádala tma. Tork bez váhání vstal a přikročil k hromádce suchých březových polínek. Několik jejich vzal a úhledně narovnal do ohně. Ten se za chvilku opět jasně rozhořel. Pak si sedl na původní místo.

„Torku, syn Tartara, tvůj otec by byl na tebe skutečně hrdý. Vyrostl z tebe doopravdy obdivuhodný muž. Víš, když jsem tě za večera slunovratu viděl vycházet z jeskyně, ani na okamžik jsem nezapochyboval, že Petra dokážeš ochránit. Mate mě však jedna věc. Kde se tam vzal ten druhý Agrosan. Byl jsem si jistý, že tam bude jen jeden. Znamená to, že čas nemá jen jeden směr? Že budoucnost není dána, jak jsem předpokládal?“

„Tyto debaty jsme již spolu vedli mnohokrát. Od té doby, kdy jsi mi odkryl tajemství jeskyně, se to i mě mnohokrát motalo v hlavě. A popravdě řečeno nevím. Odkud jsi věděl o Petrově příchodu tolik podrobností?“

„Od samotného Petra. Už jsme se setkali. Nebylo to pro něj příjemné setkání. A já ti zakazuji s ním o tom mluvit. Pro něj je to teprve budoucnost.“

Chvíli se bavili o běžných věcech. Blížila se Slavnost. Na pravé straně jeskyně ležely velké nádoby z vypálené hlíny, každá do tří čtvrtin naplněna zakázaných nápojem. Byla to vlastně tekutina vzniklá vyluhováním určitých rostlin s halucinogenními účinky ve slabém alkoholu. Bude třeba ještě zajistit dostatek sušeného a uzeného masa. Každý muž, účastnící se na slavnosti, donesl svůj díl, ženy zajistily dostatek lesních plodů. Slavnost se měla konat za tři týdny. Všichni se na ni velmi těšili. Byla to jedna z mála příležitostí, kdy se sešli obyvatelé ze širokého okolí. Velká část populace žila na samotách. Pro ně to byla, na rozdíl od lidí žijících v malých rodových osadách, jedna z mála příležitostí k setkání. Jinak žili spíše samotářským, rodinným životem. Mladí lidé, kteří dovršili určitý věk, u chlapců čtrnáct a u dívek třináct let, měli být rituálně převedeni přes práh dospělosti. Při jejich způsobu života to také bylo jedno z mála míst, kde se mohli seznámit. A znamenalo to, i že mohou opustit rodičovský dům a založit si vlastní rodinu.

Znenadání se Učitel vrátil k původnímu tématu.

„Torku, jsi mi přítelem, tak jako tvůj otec a otec tvého otce. Zároveň jsi můj nejnadanější žák. Jsem tvým učitelem, ale i dlužníkem vaší rodiny. Tvůj předek mě kdysi dávno našel zraněného v lese, vzal mě domů a ochraňoval. Navykal mě přežít v těchto podmínkách. Později jsem se já stal jeho učitelem a učitelem vás všech. Přetvořil jsem vás. Z krvelačných bojovníků, vraždících se v neutuchajících mezikmenových válkách, uvězněných v nekonečném kolotoči rodových krevních pomst, jsem vytvořil společnost, uznávající morální a náboženské hodnoty. Dlouhé dny jsme hovořili o tom, jak toho dosáhnout. Každý zákon jsme s tvým prapředkem probrali nespočetněkrát. Myslím, že jsme provedli velký krok. Bohužel, stálo to i hodně krve.“

„Nikdy jsem se tě neodvážil zeptat…“ začal nejistě Tork. „Už dlouho mi vrtá hlavou, jak je možné, že žiješ tak dlouho. Jsi nesmrtelný?“

Nyní se rozesmál starší muž.

„Kdepak, lidé v mém čase se dožívají mnohem vyššího věku než tady. Tvůj děda zemřel na tyfovou nákazu. Pokud se si ale pamatuješ, co jsem tě učil, některé nemoci už v budoucnu nebudou pro lidi nebezpečné.“

„Imunizace, očkování,“ dodal automaticky Tork.

„Ano, byl jsi opravdu dobrý žák. Kromě toho, život v jeskyni nějak zpomaluje moje stárnutí,“ odpověděl Učitel. „Ale nemysli si, že dlouhý život je nějaká velká výhoda. Moje duše je zatížena přemírou vzpomínek. Zažil jsem mnoho. A provedl jsem nejen mnoho dobrého, ale i nespočet věcí, které mě tíží na srdci. A budou tížit navždy! Oheň dohasíná, jdi, prosím, ještě přiložit.“

Zatímco Tork ukládal polínka do ohniště, Učitel pozoroval stíny poskakující po stropě jeskyně. Myšlenkami se vrátil k Petrovi. Možná bude lepší, když ho prostě „hodí do vody“, musí se v tom zorientovat sám. Vždyť, podle toho, co o něm věděl, musí být silnější, než se zdá. Zvládne to. Bude to trvat nějaký čas, ale on to zvládne.

Když učinil toto rozhodnutí, ulevilo se mu.

Kostky jsou vrženy!

***

Myl jsem se u potoka. Bylo příjemné ráno. Slunce vyšlo asi přede dvěma hodinami a na trávě před domem byla ještě rosa. Voda byla studená, ale příjemně mě osvěžila.

„Pěkné ráno,“ ozvalo se mi za zády.

Otočil jsem se. Stál tam Tork se svým typickým úsměvem.

„I tobě,“ odvětil jsem na půl úst.

Přestože Tork přišel pozdě v noci, vstal jako vždy s východem slunce a vypadal svěží jako rybička. Od rána pracoval se dřevem. Obrovská dvousečná a obouručná sekera létala v jeho rukách jako dětská hračka.

„Dnes je pro tebe významný den,“ Tork se odmlčel. „Mluvil jsem s Učitelem. Je čas, abych tě odvedl na místo, kde jsme se poprvé setkali.“

„S Učitelem? A mohl bych ho vidět?“

„Uvidíš ho, až nastane ten správný čas. Nejprve ale musíš navštívit to místo.“ uzemnil mé nadšení.

„A ještě mnoho pochopit,“ dodal po chvíli.

Najednou se mi vrátila dobrá nálada. Konečně odsud vypadnu. Kašlu na nějakého střeleného Učitele, na tu hloupou dřevěnici, na všechny tyhle ztřeštěné blázny. Třeba Torka ještě někdy navštívím. Jsem mu přece zavázán, zachránil mi život. Ale… raději ne! Kdoví, jak by soud hodnotil zabití těch dvou „Agrosanů“. Bylo to sice v sebeobraně, ale člověk nikdy neví. Raději odsud vypadnu a nikdy už se nevrátím.

Ale to nebylo všechno, co mi vrtalo hlavou. Všechny ty nástroje, zvláštní řeč, způsob života… Je to jakoby vystřižené z knihy o daleké minulosti.

A ta zvláštní jeskyně… Moc si z ní nepamatuji. Ale přece jen… nemohl jsem se nějak dostat do jiného času? Četl jsem přece občas o lidech, kteří najednou záhadně zmizeli. Ale… proboha! To ne! Taková… hloupost. Musí být ještě jiné, reálné vysvětlení. Tohle skutečně není možné.

„Pojďme tedy,“ nadhodil jsem s nucenou veselostí.

„Jsi prudký jako jarní voda,“ zastavil mě Tork. „Nejprve se musíme připravit na cestu. Je to celý den cesty odtud a nezapomínej, že je to území divokých Agrosanů. Přišli o dva muže, a pokud se jim dostaneme do rukou, nebudou si s námi hrát!“ dodal ponuře.

To jistě ne! Kromě téhle zvláštní a vcelku dobrácké, i když zmatené a tajuplné rodiny s jejich neviditelným „Učitelem“, žila v lesích evidentně ještě nějaká další sekta, satanistická nebo jinak bláznivá. Zkrátka hotová snůška idiotských fanatiků. Ale až se dostanu z tohoto Bohem zapomenutého místa, nahlásím je anonymně policii. A pak se budou divit. Prý „Agrosané!“ Šílenci!

„Promiň, asi máš pravdu,“ souhlasil jsem mírně. Mluvil jsem přitom tónem, jakým člověk rozmlouvá s dítětem nebo duševně nemocným. Vydržet! Hlavně vydržet ještě ten jeden den!

Vydali jsme se směrem k domu. Else právě dokončovala polévku. Musel jsem uznat, že v těchto primitivních podmínkách vařila docela dobře. Polévka mi připomínala spíše jakýsi guláš, plavaly v ní kousky masa, ba dokonce i nějaká zelenina. A zdála se být i něčím zahuštěná. Bylo v ní i pár hub a nějaké lesní plody.

„Else, vaříš skutečně výborně,“ pochválil jsem ji.

Jemně zruměněla. Očividně potěšená se obrátila k nám.

„Jen škoda, že to neslýchám častěji. Zřejmě si to nemyslí všichni,“ dodala vyčítavě.

„To mě být narážka na mě?“ zvolal Tork. „Však s chválou se to nemá přehánět!“

„No ty to tedy nepřeháníš určitě.“

Chvíli se ještě špičkovali. Pak se s úsměvem posadili za stůl. Ke stolu přišly i obě dcery, tiše se posadily a všichni jsme začali jíst. Chvilku bylo slyšet jen jemné klepání dřevěných lžic o dna misek.

Jedli jsme beze slova, každý zahloubaný do vlastních myšlenek. Pak Else potichu vstala a zanedlouho přinesla mísu s plátky pečeného masa. Tork popadl jakousi vidlici a začal maso rozdělovat mezi nás ostatní. Najednou mi to ticho začalo připadat jaksi nepřirozené. Jakoby Tork četl moje myšlenky, obrátil se ke mně a řekl:

„Petře, připrav se, že brzo uvidíš věci, o kterých se ti ani nesnilo.“

„Jaké například?“ předstíral jsem zájem.

„Agrosané jsou divoké plemeno. Neváží si lidského života. Nepřijali Zákony, od nich bych nevzal ani kus masa!“ obrátil oči k půdě.

„Navíc se často kříží mezi sebou v jedné rodině, a někteří vypadají hůř než zvířata!“ dodal znechuceně.

„Všichni nejsou takoví!“ vložila se rozhořčeně do rozhovoru Else. „Někteří už Zákony přijali a někteří už i posílají své děti na výchovu k Učiteli. Nemůžeš házet všechny do jednoho pytle. Například můj otec…“

Nedopověděla. Hlas se jí zlomil a v oku se zaleskla slza. Překvapeně jsem se na ni podíval.

„Promiň, holubičko, samozřejmě máš naprostou pravdu,“ omluvil se nečekaně rychle Tork. Otočil se ke mně s vysvětlením.

„Else pochází také z rodu Agrosanů. A přitom je to ta nejlepší a nejkrásnější žena, jaká kdy kráčela po zemi. Však proto už ode mě dostala nejeden šperk!“

S pohledem plným lásky si manželku přeměřil. Jemně jí chytil ruku a něžně ji pohladil. Pak se nadechl a začal vyprávět:

„Byl jsem mladý. Vyhledával jsem nebezpečí a často se celé dny toulal po jejich území. Jednou, je to už dávno, jsem natrefil na stopu medvěda. Byl raněný. Šel jsem po jeho stopě čtvrt dne. Mezitím medvědí stopa překryla stopu člověka a dále se spojovala. Stopy byly hluboké a nerovnoměrné, jakoby se zvěř často zastavovala a sem tam si sedla. Postupoval jsem dál, rychle a tiše, neopouštěje stopu. Najednou na zemi ležel těžký oštěp, jaký Agrosané používali na lov. Zvedl jsem ho. Byl z jedné třetiny mokrý od krve. Zkusil jsem ji prstem. Čerstvá! V dálce se ozval prudký, hrozný řev. Tam probíhal zápas. Medvěd byl vyhladovělý, rozhodnutý za každou cenu zabít. Nejvyšší čas otočit se na patě a zmizet. Tehdy ke mně doletěl další zvuk, mužský řev a o něco slabší ženský křik. To mě zaujalo, rozeběhl jsem se tím směrem. Když jsem doběhl na palouček, viděl jsem, že je nejvyšší čas. Starší muž zoufale odrážel útoky zuřivé šelmy dlouhou dýkou. Za ním ležela na zemi žena. Vlastně to byla ještě jen mladičká dívka. Ani se nepohnula. Starší muž se ji snažil bránit. Síly ho však očividně opouštěly, už to dlouho nevydrží. Podlehne! Krev mu stékala po hrudníku z mnoha ran. A její pach dravce zřejmě ještě více rozzuřoval. V okamžiku ve mně dozrálo rozhodnutí. Pevně jsem sevřel těžký oštěp a rozeběhl jsem se k nim. Cíl však nebyl jasně viditelný. Po sedmi krocích jsem prudce vrhl oštěp proti medvědovi. Tvrdě se zabořil do jeho boku. Ale stačilo to tak akorát na odpoutání pozornosti. Medvěd se bleskově otočil ke mně. Zaútočil. Tlapou mi zachytil líc. Odtud ta jizva,“ dodal na vysvětlenou a pokračoval:

„Uskočil jsem stranou. Tehdy mi podklouzla noha a já jsem se ocitl na zemi. Medvěd se nade mnou vztyčil. Udeřila moje poslední hodina, o tom nebylo pochyb. Tehdy se posadil i starší muž a z posledních sil zabodl svou dýku zezadu do zvířete. Až po rukojeť. Medvěd zaváhal. A to stačilo. Vyskočil jsem na nohy, vytáhl svoji dýku a vrazil jsem mu ji rovnou do srdce.“

Tork si odkašlal, zlehka si upil vody z malé misky a pokračoval: „Pomohl jsem muži odnést dívku domů. Vzájemně jsme si ošetřili rány. Stali se z nás přátelé.“

Přistihl jsem se, že hltám každé jeho slovo. Byl to opravdu skvělý vypravěč. Na chvíli jsem dokonce zapomněl na mnoho svých pochybností.

„Dívka se stále neprobírala. Její tělo se třáslo v horečkách. Vykřikovala ze spánku. Nad ránem konečně tvrdě usnula. Přikládali jsme jí chladné obklady. Přestože i my jsme byli unaveni, střídali jsme se u ní až do rána. Vzbudila se pozdě po východu slunce. Usmála se na mě a mně sevřelo srdce. V té chvíli jsem věděl, že na jinou ženu se do konce života nepodívám.“

Opět se něžně podíval na ženu. Ta jeho pohled opětovala.

„Žili sami dva. S jejím otcem jsme se stali skutečnými přáteli. Během dlouhých zimních večerů jsme rozebírali všechna možná témata. Začali jsme spolu mluvit i o Učiteli a Zákonech. Zpočátku reagoval hněvem. Později ho ale moje argumenty úplně přesvědčily. Na jaře jsem odešel. Nedokázal jsem však na dívku zapomenout, její úsměv mě pronásledoval jako šelma. Neprošel ani jeden úplněk a já jsem se vrátil zpět. Dívku jsem našel v chalupě samy. Jejího otce zabili v opilosti rozzuření Agrosané, když se jim snažil vysvětlit smysl Zákonů. Ještě ten rok byla svatba. Dovedl jsem Else na toto místo a tady jsme si založili domov.“

„Zapomněl jsi dodat, že o čtyři měsíce později se narodila Ivone.“

„Tvůj otec býval často na lovu a zimní večery bývají dlouhé. Tvá náklonnost byla malou odměnou za mou péči.“ Vesele odpověděl Tork. „A vyplatila se, Ivone jakoby ti vypadla z oka.“

Chvíli jsem je mlčky pozoroval, dokonalý manželský pár. Jen škoda, že i můj vztah se ženou není podobný. I na tom budu muset zapracovat. Až se vrátím, můj život se od základu změní. Už aby to bylo. Ztěžka jsem vzdychl.

Kapitola 3.

Tork naložil do batohu pláty sušeného a pečeného masa. Else donesla misku planých jablek. Děti pobíhaly kolem a rozpustile se smály. Můj společník byl nezvykle tichý. Úsměv se mu ztratil z obličeje, občas ho dokonce nahradil bolestný výraz. Byl ve stavu hlubokého soustředění. Občas se jeho pohled setkal se ženiným. Vážně přikývl. Vzduch byl plný napětí, ačkoli jsem nechápal proč. Tork si povzdechl a pohladil ženu po tváři. Děti ztichly, přiběhly k otci a objaly ho kolem pasu. Obě dcery jemně pohladil, něco jim pošeptal do ucha. Otočil se ke mně a pohybem ruky mi naznačil, abych přišel k němu.

„Vezmi si tohle,“ řekl, podávaje mi dýku s dlouhou čepelí. „Předpokládám, že s lukem zacházet neumíš,“ uzavřel prostě.

Párkrát jsem sice v životě z luku střílel, jednou jsem dokonce sestřelil ze stromu jablko, ale ještě jako chlapec. Později jsme se s přáteli občas bavili střílením — ale parádních rovných šípů s kovovými hroty z parádního luku na nehybný terč. Trefit něco tím, co používal Tork, bylo zcela vyloučeno!

Rozhodně jsem potřásl hlavou.

„Dobře.“

Přesně to čekal. A už bez dalších slov mi podal malou obojsečnou sekerku, zmenšeninu té, kterou používal při kácení. Sám si za pás zastrčil druhou. Přes pravé rameno si přehodil toulec se šípy, na druhé svůj lovecký luk. Nakonec vzal batoh, ještě jednou kývl ženě i dětem a vyrazili jsme.

„Torku, žádné hlouposti! Už nejsi nejmladší!“ zakřičela za námi ještě Else. Tork jí naposledy zamával a vnořil se mezi stromy.

Odhadoval jsem, že je přibližně deset hodin ráno. Rosa se již odpařila, na obloze ani mráček. Dnes nás znovu čeká jeden z těch horkých letních dnů. Ubírali jsme se úzkým pěšinkou mezi mohutné staré duby. Ve větvích vesele štěbetalo ptactvo všech druhů. Po pravé straně poskakovala v koruně veverka. Kráčeli jsme tiše a pravidelně. Občas jsme museli z pěšiny sejít, abychom obešli padlý strom. Můj průvodce si vykračoval naoko bezstarostně, ale ve tváři mu bylo vidět hluboké soustředění. Jakoby byl v nějakém tajemném spojení s okolím.

Přes stezku proběhl znenadání srnec. Lekl jsem se.

„To nic,“ povzbudivě mě poplácal po rameni. „Zatím se ještě nemusíš ničeho obávat. Agrosané se ještě nikdy neodvážili napadnout někoho na našem území, i když se stane, že při lovu překročí hranici. Mají strach z Učitelovy moci.“

Zase ten tajemný Učitel! Rozhodl jsem se však, že už se na něj nebudu Torka ptát. I tak mi nikdy přímo neodpoví a nakonec, zanedlouho odsud vypadnu a na všechno zapomenu.

Šli jsme už nejméně dvě hodiny a cesta mě dost vyčerpávala. Ještě jsem nebyl úplně ve své kůži a moje unavené svaly ostře protestovaly. Nedal jsem však na sobě nic znát, poctivě jsem stoupal za Torkem. Chodník se stočil a začal prudce stoupat do stráně. Přišli jsme k malému potůčku. Zde jsme si konečně chvíli odpočinuli. Voda z potoka chladila, ale příjemně nás osvěžila. Můj společník si sundal batoh a pohodlně se usadil vedle padlého stromu. S požitkem se opřel o jeho mohutný kmen. Naznačil mi, ať se k němu přidám. Vytáhl několik plátů pečeného masa. Dva z nich mi beze slova podal. Chvíli zamyšleně žvýkal a pak řekl:

„Nedaleko odsud žije moje nejstarší dcera, Ivone. Cestou se u ní zastavíme. Víš, my, co žijeme na samotách, se často nesetkáváme s jinými lidmi. Navštěvuji ji skutečně jen zřídka.“

Přikývl jsem. Chvíli bylo ticho.

„Jak daleko to ještě je?“ nadhodil jsem.

„Do večera jsme na jejich území. Přenocujeme v lese. Ráno se vydáme k místu, kde jsem tě našel.“

Dojedl zbytek masa a ještě jednou se zašel napít. Bylo vidět, že to tu důvěrně zná. Pohyboval se tu se samozřejmou jistotou. Pomalu prošel tak dva, tři metry, odhodil nános listí a odkryl zbytky starého ohniště.

„Dělej přesně to, co dělám já!“ vyzval mě.

Vytáhl sekerku, popadl hrst starého černého popela a začal ji popelem mazat. Dělal to pomalu a důkladně.

„Proč to děláš?“ zeptal jsem se překvapeně.

„Toto je pracovní nástroj, stejně jako dýka a luk jsou nástroje lovecké. My je však budeme požívat na boj. Jediný odraz slunce nebo měsíce od čepele by mohl znamenat tvůj konec. Tam, kam jdeme, to nebude žádná procházka.“

Už jsem měl tu čest přesvědčit se na vlastní kůži o pravdivosti jeho slov. Souhlasně jsem přikývl.

„Torku, co je to vlastně za kov?“ tázavě jsem ukázal na sekeru. Měla zvláštní žlutavý nádech, v žádném případě to nemohlo být železo.

„Tohle? To nám vozí kupci z jihu. Jednou za dvě zimy k nám přicházejí a obchodují s námi. Vyměňují s námi kůže, kosti a parohy. Vozí i sůl a pepř. Ty jsou však velmi drahé. Proto musíme chystat mnoho kožešin.“

Odložil začerněnou sekeru vedle batohu. Vzal do ruky dýku a začal systematicky černit i ji.

„Vozí i ozdoby pro ženy. Prsteny s barevnými kameny, náhrdelníky, různé hřebeny. Ženy se z toho můžou pominout.“

„Odkud přicházejí?“ nedalo mi.

„Zdola od jihu. V jejich zemi je tak teplo, že tam vůbec nepadá sníh. Je jen na nejvyšších horách. Plují na velkých lodích přes moře a obchodují s různými národy. K nám se dostávají velkou řekou. Pak pokračují pěšky. Používají i zvířata,“ odmlčel se.

V podvědomí mi zazněl výstražný tón. Znovu se mi tlačila do hlavy myšlenka na přechod časem. Toto vše bylo absurdní, neskutečné! Ten člověk se choval, mluvil, ale zejména žil jako v éře doby bronzové. Ale použil německý výraz pro moře. Spousta věcí tu neseděla. Nevěděl jsem, co dál. Nejlépe odsud co nejdříve vypadnout.

Asi po půlhodině jsme byli se vším hotoví Zbraně důkladně začerněné, vcelku dobře odpočatí. Vyrazili jsme opět do svahu. Země byla jednotvárná, vysoké stromy, tu a tam nějaký podrost.

Tork byl stále zamlklejší a zamyšlenější. Nebylo mu do řeči. Nadále sice pozorně sledoval okolí, ale uvnitř se změnil. Zdálo se, že ho něco trápí, jakoby ho nějaký balvan táhl k zemi.

V dálce jsem zahlédl stoupat nad stromy kouř. Za chvíli jsme spatřili ve stráni malou chaloupku, navlas podobnou Torkově. Na zápraží stála mladá žena a pozorně nás sledovala. Mému příteli se rozzářila tvář. Jako by chytil druhý dech. Zrychlil krok a zeširoka se usmíval. Žena nám zamávala. Tork jí odpověděl. Sotva jsem s ním dokázal držet krok.

Přiblížili jsme se asi na dvacet kroků. Tehdy jsem si už mohl ženu lépe prohlédnout. Byla věrnou kopií své matky, jenže mnohem krásnější. Postavu měla souměrnou, o něco vyšší než Else. Měla krásné černé vlasy a hluboké hnědé oči. Sevřelo se mi srdce, v té chvíli jsem od ní nemohl odtrhnout zrak. Stále jsem se na ni díval. Hodnotil jsem ji, jako muž hodnotí ženu. Její tělo bylo pevné a štíhlé, na hrudi pod kazajkou se jemně črtaly obrysy jejích ňader. Nebyly to žádné silikony číslo tři, jako měla moje žena, zato však působily mnohem ženštější a přitažlivěji. Znovu se ve mně ozvala neústupná touha po ženském těle. Všimla si mého pohledu a zruměněla. Přinutil jsem se přestat na ni zírat a zdvořile jí kývl na pozdrav. Tork si ničeho nevšiml. Hnal se k dceři s otevřenou náručí.

„Ivone, drahá Ivone, moje holubičko, jak moc jsi mi chyběla!“ volal vroucně.

„I ty mně, otče,“ řekla dojatě.

„Proč se na nás nepřijdeš někdy podívat, můžeš přece u nás i přespat,“ řekl vyčítavě. „I matka by tě ráda viděla. Má o tebe starosti, za pár měsíců přijde zima.“

„Ale otče, o tom jsme přece mluvili už mnohokrát. A navíc, našeho hosta to jistě nezajímá.“ ukončila Ivone toto téma.

V tomto se asi podobala matce, uměla si prosadit svou.

„Pojďte něco pojíst. Chvíli si vydechněte, jistě jste po cestě unavení.“

Kývla směrem k domu, vzala otci batoh a nesla ho dovnitř. Sedli jsme si ke stolu. Ivone naložila polévku na misky a rozvážně je postavila před nás na stůl. Kráčela téměř strnule. Najednou jí z ruky vypadla lžíce. Bleskově jsem vyskočil, zvedl ji ze země a podal jí ji.

„Prosím,“ řekl jsem, hledě jí přímo do očí.

„To nemuselo být,“ řekla a otočila se k otci.

Zůstal jsem jako opařený. Co jsem udělal špatně? Něčím jsem ji musel nechtěně urazit. Určitě tím svým přihlouplým civěním tam venku. Ano to bude ono. Podíval jsem se na Torka. Ten ale zase nevěřícně zíral na mě. Po chvíli se ale povzbudivě usmál, jako by mi chtěl naznačit: to se stává. Chtěl jsem nějak napravit situaci.

„A kde je tvůj muž?“ dostal jsem ze sebe stísněným hlasem.

Asi mě neslyšela. Ani se ke mně neotočila a dále pokračovala v rozhovoru s otcem. Debatovali o běžných věcech, o matce, sestrách, Slavnosti a podobně.

Seděl jsem jako na jehlách. Byla to velmi nepříjemná situace, cítil jsem se jako nezvaný host, jako vetřelec mezi otcem a dcerou. Jediné, co jsem si v tu chvíli přál, bylo co nejdříve vypadnout. Po čase se Tork zvedl.

„Je čas jít!“ řekl „Jídlo bylo výborné.“

Ivone se vesele rozesmála. Jemně pohladila otce po rameni.

„Ale otče, to určitě říkáš pořád.“

Najednou zvážněla.

„Otče, co se vlastně děje?“

„Mělo by se něco dít?“ prohodil lehkovážně.

„Prosím tě, neodpovídej mi na otázku otázkou. Myslela jsem, že tuto hru jsi se mnou hrával, když jsem byla ještě dítě!“ Pohledem ukázala na naše zbraně.

„Vidím, že nejdeš na obyčejný lov. Máš začerněné zbraně, přišel jsi cestou podívat se na mě a navíc, tvůj společník není jedním z nás.“

„Jsi skutečně všímavá dcerka. Neměj ale o nás žádné obavy. Zítra k večeru, nejpozději pozítří, se budu vracet. Stavím se u tebe u tebe, abys měla klidné srdce,“ ujistil ji vážně.

Pak sebral zbraně, zvedl batoh a šel ven. Vyšel jsem za ním. Hbitě kráčel nahoru pěšinou a už se víckrát neohlédl. Nezbývalo, než se vydat za ním. Po pár krocích jsem se ale přece jen otočil. Bylo na místě se rozloučit.

„Bylo mi potěšením tě poznat. Děkuji za výborný oběd. Neboj se, dám na tvého otce pozor.“

„Moc mluvíš, cizinče!“ odbyla mě zkrátka.

No dobře, jak chceš. Měl jsem v úmyslu být pouze slušný. Stejně už na tom nezáleží. Ohlédl jsem se. Tork už byl pěkný kus cesty vpředu.

„Pěkný zbytek dne!“ křikl jsem ještě a rozběhl se za ním.

***

Ivone ještě dlouho stála na zápraží a dívala se za odcházejícími.

Postavy se pomalu ztrácely v dálce. Věřila otci, nikdy ji ještě nezklamal. Když řekl, že se vrátí, splní to. A ten druhý? Cizinec s neobvyklými očima… Očima barvy jasné oblohy… Rada by ho ještě někdy viděla.

„Hodně štěstí,“ popřála jim naposledy a vrátila se ke svým povinnostem. Čekalo ji ještě mnoho práce.

***

„No konečně!“ zvolal Tork se svým typickým úsměvem na tváři, když jsem ho doběhl.

Cesta stoupala do příkrého kopce. Porost se pozvolna změnil. Velké duby a buky vystřídaly keře a stará tráva. Stezka se v ní místy ztrácela. Prodírali jsme se však dále. Znovu se rozhostilo ticho. Vůbec byl Tork dnes od rána jakýsi podivný, nikdy předtím si ho nepamatuji tak skoupého na slovo. Ruce jsem měl celé podrápané od nízkých křovin a kromě toho poštípané od množství hmyzu, jehož zde bylo nepočítaně, všude kam jsme přišli. Můj společník na tom musel být stejně, neříkal však nic. I já jsem mlčel, nechávaje se unášet vlastními myšlenkami.

„Ivone mě překvapila,“ spustil nečekaně, až jsem sebou trhl. Ani si toho nevšiml a pokračoval. „Takhle se nechovala od dob svého dětství. Ba ani v období přechodu do dospělosti.“

„Co tím myslíš?“ vůbec jsem to nechápal.

„Znám svou dceru od jejího narození. Všiml jsem si jí strnulosti v tvé přítomnosti. Zejména, když jsi jí podával tu lžíci.“

„Myslím, že jsem jí byl prostě protivný,“ řekl jsem krátce. Tak mi to alespoň připadalo.

„No nevím, možná máš pravdu. Už jsem přece jen trochu starší a těmto věcem až tak nerozumím. To její matka byla ráda, když jsem ji dobýval.“

„A co její muž?“ zeptal jsem se.

Tork se zamračil, v obličeji se mu zračila obrovská bolest. Zamrzelo mě, že jsem se ho vůbec zeptal. Nakonec, co mě je do toho? Zřejmě právě tohle byla ta věc, která ho dnes celý den trápila. Něco zde bylo v nepořádku.

„Zemřel přede dvěma lety,“ začal mluvit. „Dostal vysoké horečky a za dva dny bylo po něm. Ivone byla z toho dlouho nešťastná. Moje ubohé děvčátko.“

Hlas se mu zlomil dojetím. Chvíli se odmlčel. Prošli jsme asi padesát kroků. Dosáhli jsme vrchol kopce a začali pozvolna sestupovat.

„Co se stalo potom?“ navázal jsem na náš předchozí rozhovor.

Tork se zhluboka nadechl a pokračoval:

„Ivone sama nachystala hranici, položila na něj tělo a zapálila. Potom zůstala v domě ještě dva týdny.“

Zhrozeně jsem na ně hleděl. Nic tak strašného jsem ještě neslyšel. Pro Torka to ale bylo zřejmě zcela normální. Spatřil můj výraz.

„Není to nic neobvyklého. Tak praví Zákony. Ty nás vedou a chrání. Její muž zemřel na nemoc. Mohla být přenosná. Proto jeho tělo muselo být spáleno, ačkoli jinak mrtvé pohřbíváme do země. Ivone musela nějaký čas zůstat o samotě, aby nenakazila někoho dalšího. Až když si byla jistá, že je zdravá, přišla nám říct, co se stalo.“

„To muselo být strašné,“ poznamenal jsem.

„Ano, ale Ivone je silná žena. Bylo to naše první dítě. Při jejím narození Else ztratila hodně krve. Později dostala zánět. Mysleli jsme si, že už nebudeme mít další.“

Odbočili jsme z pěšiny směrem k západu. Slunce na obloze už dost pokročilo. Počítal jsem, že asi za dvě hodiny zapadne. Tork pokračoval:

„U nás dívky vychováváme do deseti let jako chlapce. Umí používat luk, dýku, stavět pasti. Jsou připraveny pro život. Ivone mi byla skutečně dcerou i synem. Když dospěla, odvedl si ji její muž. Postavil jí dům, který jsi viděl. Neměli spolu děti. Když zemřel, navrhl jsem jí, aby se vrátila k nám. Je to u nás běžné. Ale odmítla. Vždycky byla tvrdohlavá. Dokáže se prý o sebe postarat sama.“

„A co jiní muži? Je přece krásná. Nezdá se mi, že by o ni nikdo neprojevil zájem…“

„Ale ano, to víš, že se našel nejeden. Od chlapců, co sotva dovršili dospělost až po vdovce v mém věku. Ale ona jakoby čekala na někoho jiného.“

Znovu jsme vešli do lesa. Povědomé prostředí vysokých dubů a habrů mi zlepšilo náladu. Chvíli jsme šli lesem. Začalo se stmívat. Přišli jsme na malý palouček. Tork zastavil.

„Tady se utáboříme. Jdi nasbírat nějaké dřevo na oheň. Měj však oči otevřené. Nedaleko odsud začíná agrosanské území.“

Přikývl jsem. Odešel jsem sbírat dřevo. Vlastně ho zde bylo všude dost. Z dubů padaly během bouřek suché větve. Některé tenké, jiné hrubé jako moje stehno. Myšlenky mi zaletěly k zítřku. Vrátím se konečně domů, zpět ke svému životu? Skoro jsem o tom začínal pochybovat. Moji společníci budou určitě pořádně nervózní. Byl jsem pryč už dlouhou dobu. Musím přiznat, že své zachránce jsem si celkem oblíbil. Elsina strava byla vynikající. I Torkova dobromyslnost si musela získat každého. A jejich děti? Byly nádherné. Já sám jsem žádné neměl. Jestli se vrátím, musím vážně promluvit se ženou.

Ani jsem si nevšiml, že už jsem se řádně vzdálil. Zmateně jsem se rozhlížel kolem sebe. Torka jsem nikde neviděl. A už se skutečně začínalo stmívat. Nadával jsem si do hlupáků. Ztracen v cizím lese. Stíny se prodlužovaly. Polekaně jsem hleděl kolem sebe. Začal jsem se potit. Toto bylo opravdu vážné. Křičet jsem se neodvážil. Tork mě vícekrát varoval před halasem v cizím území. Zdálo se mi, že se motám v kruhu. Najednou jsem přímo zdřevěněl. V posledních paprscích zapadajícího slunce se na mě zašklebila rozkládající se lidská tvář. Zároveň mě do nosu udeřil příšerný zápach. Zvedl se mi žaludek. Jak to, že jsem to necítil dřív. Byl to hrozný smrad. Nebyla to jen lebka. Byla to kompletní lidská mrtvola. Přibitá dřevěnými kolíky k mohutnému dubu. Částečně ohlodaná divokou zvěří. Hnijící maso odpadávající v celých plátech. Vyďobaná tvář s jedním okem. Jakoby hledělo přímo na mě. Ale to nejhorší jsem spatřil až teď. Muž měl vyřezaný penis i s varlaty a měl je nacpané v ústní dutině. Penis mu trčel ze zubů jako obludný jazyk.

To bylo na mě moc. Otevřel jsem ústa. Řev se mi dral až zespodu plic, z hloubi mé duše. Vše ve mně křičelo.

Ale než se mi povedlo vyslat výkřik k nebi, cosi mě zastavilo. Tork mi položil ruku na rameno. Klidně řekl:

„Říkal jsem ti to. Agrosané jsou diví lidé. Neváží si života. Jejich chování je často bestiální. Ale zapamatuj si. Nikdy nesmíš křičet strachy, mohl bys na sebe upozornit nesprávné lidi!“

Zvedl ruku.

„Tam začíná jejich území. Musíme se mít na pozoru.“

Už se úplně setmělo. Následoval jsem Torka. Byl jsem úplně mimo. Něco tak strašného. Odporná vražda. Proboha, kam jsem se to dostal? To je příšerné! Byl jsem rozhořčený a vystrašený až do morku kostí. Nikdy v životě jsem neviděl něco tak brutálního. Tady nemá lidský život žádnou cenu. Co se tu děje? Co je to za místo?

Přišli jsme k tábořišti. Tork založil malý oheň. Byl umístěn vedle kmene padlého stromu. Téměř neviditelný z větší dálky. Byla jasná měsíční noc. Na obloze svítily miliardy hvězd. Bylo ticho. Les zlehka šuměl. Tu a tam se ozývaly noční zvuky. V dálce zahoukala sova. Pomalu se mě zmocnila dřímota. Uložili jsme se kolem ohně. Upadl jsem do spánku. Únavou a vyčerpáním jsem tvrdě usnul.

***

Náhle jsem byl doma ve svém obýváku. Seděl jsem před televizí a díval se na zprávy. V ruce držím láhev svého oblíbeného piva. Ach, to je pohoda. To je pohoda. Takto se mi to líbí. Žena vešla do obýváku. V černé spodním prádle byla skutečně sexy. Vyzývavě se usmívala. Skutečně jsem ji chtěl. Přikročila ke mně. Položila mi ruku na rameno.

A pak najednou se mnou začala zuřivě třást.

***

Trhnutím jsem se probudil. Tork mnou naléhavě třásl. Otevřel jsem ústa. Přiložil mi na ně ruku. Zavrtěl hlavou. Ticho, naznačil mi. Něco není v pořádku. Smysly se mi zostřily. Slyšel jsem prasknout větvičku. Pak nic. Ticho. Už jsem začal uvažovat, jestli se mi to nezdá. A pak mi do nosu udeřil ten pach. Pach, na který nezapomenu do konce života. Stejný, jako pach prvního agresora, kterého jsem potkal. Představil jsem si tu divokou tvář, vestu z medvědí kůže. Celé tělo se mi najalo. Tork mě jemně poplácal po rameni. To mě uklidnilo. Naznačil mi, abych se natáhl do stínu padlého stromu. Ohlížel jsem se. Tork byl pryč. Copak mě tu nechal? Ne! Věřil jsem mu víc než sobě samému.

Měsíc jasně svítil. Všechny noční zvuky utichly. Blíží se! Na mýtinu nehlučně veplul stín. Jakoby vyrostl ze země. Chvíli zůstal bez pohybu. Pak se pohnul směrem k ohni.

— Torku, kde jsi? — pomyslel jsem si zoufale.

Stín se blíží k ohni. Když nás tam nenajde, jistě začne prohledávat okolí. Určitě mě najde. Hrůza, která mě zachvátila, mi téměř nedovolovala dýchat.

Opět se zastavil. Pohyboval se opatrně a tiše. Po celou dobu byl přikrčený k zemi. Ještě pět kroků a bude u ohně.

Najednou se za ním vztyčil další stín. Tork se k němu nehlučně přiblížil zezadu, držíc v ruce začerněnou dýku.

Agrosan zvedl hlavu a poslouchal noční zvuky. Tork k němu jedním krokem přistoupil a popadl ho za bradu. Jediným pohybem mu podřízl krk. Přes otevřenou tepnu proudem unikal život. Chvíli ho ještě držel a teprve, když mu bezmocně sklesl v rukou, jemně ho položil na zem. Krev z rozšklebené rány ještě chvíli stříkala, pak už jen tekla.

Všechno to proběhlo v největší tichosti. Jak by se to ani nestalo. Po Torkovi se slehla zem, přestože před vteřinou ještě stál nad nehybným tělem.

Jeden mimo hru. Slabá útěcha. Bůh ví, kolik jich tu ještě je? To jsem nevěděl. Zanedlouho to však zjistíme.

Nalevo ode mě se něco pohnulo. Z tmavého křoví vyplul další bojovník. Pomalu, ale jistě postupoval směrem ke mně. Dělilo nás nanejvýš deset kroků. Už nebyla naděje, že mě přehlédne. Co nejopatrněji jsem vytáhl zpoza pasu dlouhou načerněnou dýku. Bylo mi jasné, že pokud se dostane ke mně, je konec.

Zastavil. Poslouchal. Nic! Dále pokračoval mým směrem. Byl jsem celý zdřevěnělý. To čekání je strašné. Najednou pohlédl přímo na mě. Celý jsem ztuhl a pevně sevřel dýku. Srdce mi divoce bilo. Musel to slyšet. Ještě pět kroků. Pokud bude pokračovat, šlápne mi přímo na hlavu. Už byl u mě. Díval se směrem k ohni, pohledem zkoumaje okolí. V ruce držel luk, šíp nasazený. Tětiva zlehka napnutá.

Pevně jsem sevřel rukojeť dýky a širokým obloukem mu ji zarazil hluboko do stehna. Čepel, ostrá jako žiletka, prošla stehnem jako máslem a vyskočila na druhé straně. Surově jsem pootočil dýkou v ráně. Stín zařval bolestí, přičemž pustil šíp. Jemné zabzučeni a šíp skončil kdesi mezi stromy. Odhodil luk, teď už zbytečný. Tvrdě mě udeřil pěstí do obličeje. Téměř jsem omdlel, ale stále jsem pevně svíral rukojeť dýky. Marně jsem se ji snažil vytrhnout, musela se zaklínit v ráně. Moje úsilí mu muselo způsobovat ukrutné bolesti, přesto byl stále smrtelně nebezpečný. Neustále řval. Krev mu tryskala z rány proudem. Košili jsem měl úplně smáčenou i rukojeť již byla od krve celá kluzká. Vyklouzla mi z ruky. Muž odskočil na jedné noze, ale vzápětí se v bolestech zhroutil. Hned se však posadil a vytáhl z toulce další šíp. Začal kolem sebe hmatat. Hledal luk. Neváhal jsem, vyskočil na nohy. Vytrhl jsem z poza pasu dvousečnou sekeru a běžel jsem k němu. Rozehnal jsem se, míříc na hlavu. Instinktivně zvedl obě ruce. Úder dopadl strašlivou silou. Ostrá čepel v mžiku oddělila muži několik prstů. Zaječel. Druhý úder jsem vedl oběma rukama. Dýka mu přirazila levou ruku k hlavě. Pokračovala, protnula předloktí a zarazila se až po rukojeť do spánkové kosti.

Bylo po něm. Ulehčeně jsem si oddechl a poklekl k němu. Ruce se mi stále třásly. Byl to strašný pohled. Palouček připomínal jatka. Muž ležel na boku, useknutá končetina mu volně ležela na prsou. Všude prsty, ale zejména plno krve. Vytrhl jsem sekeru i dýku z těla a postavil jsem se.

„Budeš litovat! A budeš umírat pomaleji než milenec mé ženy!“ ozval se chraplavý hlas za mnou.

Pomalu jsem se otočil. Právě zakládal šíp na tětivu. Neměl jsem nejmenší šanci, stál ode mě jen sedm kroků. Z takové vzdálenosti a při světle měsíce prostě nemohl minout.

— To je konec. — pomyslel jsem si. — Ať zemřu jako muž! —

Napřímil jsem se a podíval se mu přímo do očí.

V té chvíli přiletěla s hvízdnutím Torkova sekera. Jako černá včela se zabodla Agrosanovi mezi lopatky. Náraz ho srazil k zemi. Chrčivě dýchal, z úst začal vykašlávat krvavou pěnu. Z posledních sil se snažil vzchopit. Pokusil se zvednout luk, život však z něj nenávratně unikal. Hlava mu klesla a zůstal bez pohybu ležet. Tělem mu probíhaly lehké posmrtné záchvěvy.

Tork se vynořil ze stínu. Vytrhl sekeru z ležícího muže a utřel ji o trávu. Pak totéž udělal i se svou dýkou.

Přišel ke mně. Poplácal mě po rameni a konejšivě řekl:

„To nebylo zrovna rozumné, ale musím uznat, že odvaha ti nechybí.“

„Vděčím ti za život. Už podruhé,“ řekl jsem vážně. „Proč to vlastně všechno děláš?“

„To se dozvíš později, až přijde vhodný čas,“ opět se vyhnul odpovědi.

„Jak jsi věděl, že jsou tři?“

„Nevěděl. Procházel jsem po okolí. První dva jsem viděl, a když jsi dostal toho druhého, počkal jsem prostě ve křoví. Použil jsem tě jako návnadu.“

Řekl to tak napřímo, že jsem se na něj nemohl zlobit. Dělal vše, co pokládal za nutné, aby nás zachránil. A to se mu i podařilo.

„Umíš perfektně zacházet, se sekerou,“ podíval jsem s obdivem na třetího Agrosana.

Tork pouze zlehka přikývl. Posbíral své věci a zdálo se, že si chce klidně lehnout na své lůžko z listí.

Nevěřícně jsem se na něj podíval, tvářil se, jakoby se nic nestalo. Na mýtině však ležely tři zohavené mrtvoly.

„Co s nimi?“ vyjekl jsem téměř neslyšně.

„Nic. Agrosané své mrtvé nepochovávají. Po smrti jejich těla předhodí v lese divokým zvířatům. Proto u nich často řádí nemoci.“

Lehl si na lůžko a spokojeně se zavrtěl.

„Nestůj tam zbytečně, přilož raději na oheň,“ popíchl mě.

Přiložil jsem pár polínek, podobně, jako to činíval Tork. Oheň slabě hořel.

„Pojď si už lehnout. Zítra nás čeká dlouhý den.“

To už bylo na můj žaludek moc. Jak jsem si mohl lehnout mezi ty zohavené mrtvoly! Mému společníkovi to bylo očividně jedno, vůbec mu nepřekážely.

Bože, už aby bylo zítra, ať vypadnu z tohoto blázince! Jenže až se na to všechno přijde, budu do konce života hnít v base. Ovšem i tam bych se cítil bezpečněji než tady a teď. Copak v těchto lesích nemá lidský život žádnou cenu? Bože, pomoz mi, ať se odsud dostanu se zdravým rozumem. Sedl jsem si a opřel se o kmen stromu. Chvíli se mi honily hlavou nejdivočejší myšlenky. Pak únava zvítězila. Usnul jsem…

Kapitola 4.

První paprsky ranního slunce mě zalechtaly na tváři. Otevřel jsem oči. Kupodivu, Tork ještě spal. Oprášil jsem zbytky listí z kalhot. Přešel jsem k příteli. Udělal jsem sotva jeden krok, když otevřel oči. Ruka mu reflexivně sklouzla k dýce. Toho skutečně nic nepřekvapí. Kývl jsem mu na pozdrav. Vyskočil na nohy. Zvedl vak, vyndal dva plátky masa a naznačil mi, ať se k němu přidám. Nabídl mi jeden plát.

„Vidím, že ses dobře vyspal, příteli,“ začal. „Asi za dvě hodiny budeme na místě.“

Vážně jsem se na něj podíval. V jeho očích nebylo ani zrnko falešnosti.

„Torku, to, co se tu událo, a vlastně spousta věcí, které se udály v posledních dnech…“ odmlčel jsem se. „To je strašné, obludné, neskutečné. Co jste zač?“ Vyletělo ze mě. „Co to má všechno znamenat? Copak jste tu všichni úplně šílení? Všechny ty vraždy! To vám nemůže projít!“ Bezděky jsem zvyšoval hlas. „Já už to nevydržím, já se z toho zblázním!“

„Uklidni se,“ zarazil mě příkře Tork. „Učitel mě upozornil, že to s tebou může být těžké. A právě proto dostáváš potřebné informace postupně. Kdybych ti řekl pravdu celou, neuvěřil bys.“

„Zas ten Učitel, zdá se mi…“

„Neboj se, poznáš ho,“ ukončil debatu. „Je čas jít.“

Vstal. Posbíral zbraně, batoh nahodil na rameno a šel pryč. Neměl jsem jinou možnost. Následoval jsem ho. Přišli jsme na místa, kde jsem vybojoval svůj první zápas v těchto lesích. Okolí mi bylo známo. Pevně se mi vrylo do paměti. Mohutná lípa, která byla mým zachráncem. V jejím stínu spočívaly dvě neforemné masy. Věděl jsem co to je. Když jsme přišli blíž, bylo vidět, že čas se na nich podepsal. A ještě více lesní zvěř. Zůstala z nich jen hromádka šatstva a pár ohlodaných kostí. Zbraně zmizely. Šli jsme rychlým tempem. Za chvíli jsme překonali potok. Pokračovali jsme lesem. Najednou se stromy rozestoupily. Vyšli jsme na jakousi louku. Na ní byl vypálen černý kruh. Od té doby už uběhl nějaký čas. Z popela vyrazila svěží zelená travička, ale kruh byl stále patrný. Došli jsme k němu.

„Tady jsem tě poprvé uviděl,“ promluvil Tork.

Rozhlížel jsem se kolem sebe. Ten kruh jsem si pamatoval. O kousek dál stál strom rozčísnutý bleskem. Ano, ale jak jsem se sem dostal? Podíval jsem se napravo. Už jsem se úplně zorientoval. Ty kopce. Po těch jsem přece chodíval… Ale že by byly tak hustě porostlé? Počkat, už vím! Musím jít vlevo. Tam za tím kopečkem je lesní cesta. Na ní by měl stát můj džíp. Pokud ho neodtáhli. Hbitě jsem vykročil tím směrem, pohlcen jakousi euforií. Tork mě pomalu následoval, jakoby nechtěl rušit tuto chvíli. Úplně jsem na něj zapomněl. Vyšel jsem na kopeček a překvapením zůstal stát. Je to přece to místo! Ale něco tu nehrálo. Lesní cesta zmizela a místo ní byl všude hustý les. Vysoké, nejméně třicetileté jedle se tyčily k nebi. To není možné!

„Co se děje?“ ptal jsem se v duchu po tisící. Chtělo se mi křičet. Křičet hněvem, zklamáním a bezmocí.

„Torku, co se tu sakra děje? Kde to vlastně jsem?“ vybuchl jsem na svého společníka. „Chci celou pravdu!“

„Petře. Důležitá není otázka: kde, ale: kdy. Nacházíš se na správném místě. Jenom v jiném čase!“

„Ty jsi blázen! Co mi to tady chceš namluvit!“ vykřikl jsem.

Ale najednou to všechno začalo do sebe zapadat. Divocí lidé, vraždění, bronzové nástroje, žádná technika. Bezmocně jsem klesl na kolena. Proč já? Jak?

„Jak je to možné?“ V ústech mi vyschlo.

„Vešel jsi do krystalové jeskyně. A tou vede cesta časem.“

„Ty krystaly!“

„Ty. Aktivoval jsi panel.“

„A ty… tys mě čekal! Ale jak jsi věděl, že přijdu?“ ptal jsem se zmateně.

„Poslal mě Učitel. Měl jsem tě chránit, kdyby se vyskytly problémy. Ale toho Agrosana jsi odrovnal skvěle. Je vidět, že odvaha ti nechybí. Budeš ji potřebovat i nadále.“

„Kdo je ten Učitel? Jak to, že věděl o mém příchodu? Copak je nějaký prorok?“ zeptal jsem se přímo.

„Říkal jsem ti, že jste z jednoho rodu. Ale to není úplně přesné, jste spíše z jednoho času. Učitel prošel Bránou času už před mnoha lety. Byl raněn, když ho můj předek našel v lese. Později se stal učitelem nás všech. Přinesl nám Zákony.“

Tork si sedl. Pohybem ruky mě ukázal, ať si sednu také. Ztěžka jsem dopadl vedle a podíval se na něj. Mluvil jasně. V obličeji ani stopa po lži, přesně jako tehdy, když mi oznámil, že mě použil jako návnadu. Věřil jsem mu. Už dokázal, že si důvěru zaslouží.

„Pokračuj!“ vyzval jsem ho.

„Jeho příchod je nějak spojen s tebou, proto věděl o událostech při tvém příjezdu. Ale nebyl si jistý vším. Často jsme to rozebírali. Je možné změnit čas? Na tuto otázku neznáme odpověď. Při tvém příchodu měl být na místě jen jeden Agrosan, alespoň podle Učitele. Ale byli dva. Změnilo se něco nebo jen neměl dostatek znalostí?“

„Zasáhl jsi právě včas. Je to všechno… neuvěřitelné. Proč jsi mi to neřekl dřív? Co mám teď dělat? Jak mám žít? Copak umřu tady, v této hrozné době?“ zvolal jsem zničeně.

„Věřil bys mi, kdybys neviděl tohle místo? Ptáš se mě, co máš teď dělat. Hlavně se nevzdávej. Uvidíš, že přežít se dá i zde, sám už jsi to dokázal dvakrát. Ve vašem čase se prý říká: život je boj. V tom našem to platí doslova.“

Zkoumavě si mě prohlížel. Viděl, že situace mě totálně odepsala. Položil mi ruku na rameno a laskavým tónem, jakoby byl můj otec, ke mně promluvil: „Petře, každý má své místo na Zemi. A každý má svůj vymezený čas. Není důležité, kde ho prožiješ, ale jak ho prožiješ. A tvé místo je teď zkrátka tady.“

Vstal.

„Teď pojď se mnou. Musíš si nechat myšlenky uležet v hlavě. Blíží se slavnost Učitelova příchodu, a tam se s ním setkáš.“

Vstal jsem.

Vytáhl jsem z poza pasu dvojitou sekeru a pozorně jsem se na ni zahleděl. Toto bude od nynějška můj život. Otočil jsem se a vykročil zpět. Když jsme procházeli kolem staré lípy, kde se odehrál můj první zápas, něco se ve mně zachvělo.

„Torku, udělej pro mě, prosím, něco. Pochovejme tyto kosti, jsou to první lidé, které jsem zabil. To bude definitivní rozloučení se starým životem.“

Tork vážně přikývl. Jelikož jsme neměli žádné nářadí, museli jsme kopat sekerami. Vykopali jsme mělký hrob. Nebylo třeba kopat hluboko, kosti byly kompletně ohlodané. Bylo nepravděpodobné, že by se na ně ještě hrabalo nějaké divoké zvíře.

Nepochovával jsem však pouze své první nepřátele. Toto byl hrob, v němž končil i můj předchozí život. Z kapsy kabátu jsem vylovil peněženku. Pomalu jsem ji otevřel. Řidičský průkaz, identifikační karta, kreditky, minimální hotovost, fotka mé ženy. Zaváhal jsem. Byla krásná, ale prázdná. Už nikdy ji neuvidím, je to pryč, položil jsem peněženku ke kostem. Rychle jsme s Torkem zasypali hrob. Uťal jsem malý stromeček. Osekal mu větve, zhotovil malý kříž a zatloukl ho do země.

„Odpočívejte v pokoji,“ pronesl jsem krátkou modlitbu.

Můj společník na mě souhlasně kývl. Vykročili jsme stinným lesem. Chvíli jsme šli beze slova, každý zahloubaný do vlastních myšlenek. Měl jsem plnou hlavu starostí. Co jen se mnou bude? Zatím jsem byl pod ochrannými křídly svého přítele. Dokdy? V tomto světě živit ještě jeden hladový krk navíc asi nebylo jednoduché. I Else mu vyčítala, že je málo doma. Častěji lovil. A co tajemný Učitel? Měl jsem se s ním zanedlouho setkat. Byli jsme prý spojeni neviditelným poutem. A jeho příchod sem prý nějak souvisel se mnou. Příliš mnoho otázek. V jednom měl však Tork pravdu. Kdyby mi to řekl již dříve, nevěřil bych mu. Bylo to prostě natolik nemožné, že ještě i nyní existovala možnost, že je to jen jeden velký klam. Ale tomu jsem už ani já sám nevěřil. Vlastně jsem to už delší dobu podvědomě tušil.

Už jsme se zdrželi déle, než bylo třeba. Museli jsme spěchat, bylo dávno odpoledne. A nás čekal ještě velký kus cesty. Naštěstí uběhla bez dalších problémů.

K podvečeru jsme dorazili k Ivonině chalupě. Právě byla venku. Kousek od domu v mezi měla malou udírnu. V ní udila stehno z jelena. Když nás spatřila, usmála se a vesele nám zamávala. Utřela si ruce do kusu plátna. Rozběhla se k otci a vroucně ho objala.

„Vítej, otče, jsem skutečně ráda, že tě opět vidím.“

Tork ji něžně pohladil po tváři.

„Holubičko moje malá, copak jsem někdy nesplnil něco, co jsem ti slíbil?“

Tork mi byl záhadou.

Svou rodinu bezvýhradně miloval. Byl k nim něžný a laskavý, stále se usmíval. I když se někdy nemohli s Else shodnout, uměl v pravý čas ustoupit a předejít tak hádce. Děti se často věšely na jeho záda nebo ho potahovaly za bradu. Ale nikdy na ně nezvedl ruku. Stačilo mu zvýšit hlas, měli před ním přirozený respekt. Pro Ivone měl, jak se zdálo, zvláštní slabost. Bylo mu líto, že žije sama, bez muže. Zároveň byl na ni pyšný. Dokázala se postarat sama o sebe. Bylo to vysvědčení jeho výchovy.

Kromě toho však byl také mužem své doby. Dokázal ulovit jelena, postavit se vlku či medvědovi. A neváhal ani zabít člověka, pokud to považoval za nutné. Přitom byl nesporně inteligentní a často používal moderní slova pro přírodní jevy. Jistě vliv tajemného Učitele. Jeho řeč byla rozvážná a jasná. Právě to mě zmátlo hned na začátku. Kdyby se choval jako nějaký primitiv a omezenec, bylo by mě spíše napadlo, jaká je pravda. Žil sice jednoduchým životem bez vodovodu a eklektickém energie, ale i v mé době byli lidé hlásající návrat k přírodě, žijící podobně jako Tork. Pravda je však taková, že i kdyby mi vysvětlil dřív, kde jsem, jen těžko bych mu uvěřil. Musel jsem se přesvědčit na vlastní oči.

„Jsem ráda, že tě vidím,“ řekla Ivone rozpačitě. Říkala to mně, ale já jsem byl příliš hluboko ponořený ve svých myšlenkách, abych se s ní bavil. Cosi jsem zamumlal a více si jí nevšímal. Ani v této době asi nebylo takové chování k hostiteli zvykem. Přešla to však beze slova.

Vešli jsme do domu. Krásné zde vonělo pečené maso a také výborně chutnalo. Seděli jsme u stolu. Mechanicky jsem žvýkal sousta. Otec s dcerou probírali běžné záležitosti. Rozhovor se točil kolem matky, sourozenců, příprav na Slavnost. Mladší sestra měla být provedena přes práh zralosti. To byla v rodině vždy vzrušující událost. Znamenala, že dítě je dospělé. Jelikož se místní nesetkávali příliš často, byla slavnost pro mladé i příležitostí, jak se seznámit. To se týkalo zejména lidí žijících na samotách. Ti, kteří žili v malých osadách, na tom byli trochu lépe. Mladé dívky si vyhlížely chlapce, kteří se v budoucnu mohli stát jejich muži. Starší už navazovaly první vážnější známosti. Jednoduše to byla obrovská událost.

Uložili jsme se ke spánku. Oheň dávno vyhasl. Nebyl nutný, byla teplá příjemná noc. Šumění větru v korunách stromů působilo uklidňujícím dojmem. Přestože jsem měl hlavu plnou starostí, únava zvítězila.

* * *

Ráno jsme se rozloučili s Ivone. Zaregistroval jsem, že má vlasy učesané krásněji než minule a sepnuté sponou, ale nepřikládal jsem tomu žádnou váhu. Krátce jsem jí kývl na rozloučenou. Otec s dcerou se ještě naposledy objali a vykročili jsme zpět k Torkovu domu.

* * *

Dny ubíhaly rychle. Čerstvý vzduch a pohyb jsou nejlepším lékem na utrápenou duši. A musel jsem se také hodně učit. Učit, abych dokázal nejen přežít, ale i skutečně žít. Měl jsem však jednu výhodu — výborného učitele. Tork mi všechno pohotově vysvětloval, když bylo třeba, i vícekrát zopakoval. Mnohé věci mi popsal, dokonce i nakreslil. Často říkal, že si to musím zkusit sám. Lepší jednou zažít, než stokrát slyšet. Brával mě s sebou na lovy, učil číst stopy, poznávat zvyky zvířat. Přitom mě zasvěcoval do tajů zacházení s lukem, dýkou, oštěpem a dvojitou sekerou. Ta mi dala zabrat nejvíc, často nedopadala čepelí, jak by měla. Dvakrát se mi dokonce zlomilo topůrko. Už jsem z toho začínal být zoufalý.

A pak to přišlo samo. Šípy začaly trefovat cíl, sekera si našla cestu na určené místo, dýka se stala prodlouženou částí mé ruky. I moje tělo prodělalo velké změny. Ruce mi zesílily, paže jsem měl žilnaté a šlachovité, dlaně tvrdé jako kámen. Moje forma se výrazně zlepšila. Mohl jsem celý den chodit po lese a necítil jsem únavu. Svěží horský vzduch dokázal zázraky. Úplně jsem zapomněl, že v mém životě existovaly nějaké cigarety. Předchozí život mi úplně vyšuměl z hlavy. Díval jsem se přímo dopředu. Každý má na světě své místo. Moje bylo zde.

* * *

Toho dne svítilo slunce. Vzbudil jsem se do jasného rána. Podobně jako má rodina — nestyděl jsem se je tak nazvat, vstával jsem s východem slunce. Když jsem vyšel ven, na trávě byla ještě rosa. Mým ranním rituálem se stalo mytí v potůčku. Za sebou jsem slyšel hrající si děti. Pro starší, Elke, to byly poslední časy bezstarostného dětství. Zanedlouho se na slavnosti stane dospělou, pak odejde z domu. Zdálo se však, že její rodiče z toho nejsou vůbec smutní. Bylo to přirozené.

Náhle vítr donesl osamělé zavytí. Ihned jsem byl ve střehu. Zlehka jsem pohladil dýku za pasem, bez ní jsem nešel ani na krok. Další zavytí se ozvalo o poznání blíž. Odpověděl mu ostrý hvizd. V té chvíli vyběhl na naši mýtinu krásný, asi čtyřletý srnec. V patách mu běžel vlk. Vytasil jsem dýku.

„Zadrž Petře!“ vykřikl Tork.

Překvapil mě. Pár metrů od nás vlk a on nic. Nezvedal luk, netasil dýku, jen se zájmem přihlížel.

Vlk zahnal srnce k domu. Neměl kam utéci. Otočil se a odvážně se postavil vlkovi. Sklonil hlavu, míříce parohy na protivníka. Výstražně zafrkal a dupl kopytem.

A tehdy zpoza stromů přiletěl těžký oštěp. Zlatavý hrot zasvítil v slunečním světle. Zabořil se srnci do těla kousek za plecí. Prorazil srdce a hladce vyklouzl ven. Srnec ztuhl. Klesl na přední nohy a pak se zhroutil k zemi. Chvíli jím škubalo, pak už zůstal nehybný. Vlk přiběhl k němu. Očichal srnce, olízl krev z vytékající z rány, pak zvedl hlavu a táhle zavyl. Až z toho mrazilo.

„Zdravím tě, Šedý vlku!“ zvolal Tork. „Jsem rád, že tě vidím!“

Z lesa vyšel vysoký muž. Cosi Torkovi zahudral na pozdrav. Zvedl k ústům píšťalku a zapískal. Nato vlk poslušně přiběhl k němu a sedl mu k nohám. Muž ho zlehka poškrábal po hlavě a šel k nám. Vlk ho bez váhání následoval.

Ten muž byl skutečně impozantní. Zdál se být dokonce vyšší než já. To v těchto končinách nebylo běžné. Silné pevné tělo dávalo tušit velkou sílu. Oblečený byl podobně jako Tork. Tím však podobnost těchto dvou mužů končila. Muž měl světlé vlasy, volně spadající na ramena. Tvář měl hladkou, jakoby právě oholenou. Na rozdíl od mého hostitele v ní měl ponurý výraz. Inteligentní modré oči hleděly zpod světlých řas téměř nahněvaně. Z toho člověka sálal zvláštní neklid. Přímo se dal nahmatat. A skutečně vzbuzoval až strach.

„I já tě rád vidím Torku,“ řekl.

„Zdravím tě Else,“ kývl na pozdrav i jí. „Ty, zdá se, vůbec nestárneš. Jsi stejně krásná jako kdysi.“

Else zruměněla.

„Opravdu krásný kousek,“ vložil se do rozhovoru Tork. „Ženeš ho zdaleka?“

Šedý vlk potřásl hlavou. Přikročil k srnci a jediným pohybem mu vytrhl z těla oštěp. Měl skutečně úžasnou sílu. Utrhl řádnou hrst trávy a důkladně jí oštěp očistil. Poklekl k srnci. Vytáhl z poza pasu dýku a zabodl mu ji nad břicho. Rychlým pohybem otevřel hrudník. Vyřezal srdce a hodil ho vlkovi. Ten zavyl, popadl srdce do tlamy a odběhl pryč.

„Skolil jsem ho před tvým domem. Dovol, abych věnoval jeho kůži a parohy tvé dceři, Elke. Slyšel jsem, že letošní slavnost je pro ni významná,“ řekl klidně.

Otočil se k Else.

„Ty jsi nejvyhlášenější kuchařka v celém okolí. Prosím, přijmi ode mne maso tohoto srnce jako dar.“

„Dobře,“ souhlasila. „Jsi však pozván k nám na oběd. Samozřejmě, pokud jsi to myslel vážně.“

„A tohle je ten cizinec, pravda?“ zeptal se Torka.

„Ano,“ odvětil Tork.

Muž vážně přikývl a zmizel v lese. Po boku mu věrně kráčel vlk.

„Kdo to byl?“ zeptal jsem se Torka.

Pomáhal jsem mu stahovat srnce z kůže, byl opravdu krásný. Hotový král lesa.

„Šedý vlk,“ odpověděl. „Žije sám a bez ženy. Vyhýbá se lidem.“

„Jde z něj strach,“ dodal jsem.

„Ne. To je jen navenek. Nikdy nikomu neublížil. Jeho příběh je dlouhý, možná ti ho někdy řeknu.“

„Já myslím, že můžeš hned. Díky němu máme dost masa na několik dní. Na lov nemusíš. Poslouchám,“ nedal jsem se odbýt.

„Tak dobře,“ odpověděl. „Povím ti to od začátku. Šedý vlk neměl vždycky tohle jméno. Otec ho pojmenoval Erik. Jistě sis všiml, že vypadá jinak než my. Je totiž synem Učitele. Jeho matka zemřela při porodu, byl nezvykle velký na novorozence. Jeho otec ho vychovával sám. Po dovršení dospělosti se jaksi neměl k zakládání rodiny. Až do dvaceti let. Tehdy si jeho srdce získalo jedno děvče. Poznali se na slavnosti. Právě dovršila dospělost, zamilovali se do sebe. Za pár týdnů byla svatba. Odvedl si ji do jejich nového domu.“

Tork právě dokončil stahování kůže. Na chvíli se posadil a naznačil mi, abych udělal totéž. Pak pokračoval.

„Narodil se jim syn. Jmenoval se Erik, po otci. On sám mu však říkal Smíšek. Byl to krásný chlapec a jeho otec ho bezvýhradně miloval. Prožíval tehdy šťastné časy. Stalo se však, co nemělo. Ten rok byla krutá zima, zásoby docházely, i zvířata v lese hynula zimou a hladem. Časem došly i poslední zásoby potravin. Erik marně zkoušel něco ulovit. Ani pasti nepřinášely žádný užitek. Pokud se něco chytlo, dravci to stihli sežrat dřív, než se k nim dostal. Jednoho dne bylo trochu lépe. Sníh přestal padat, obloha se vyjasnila, vlastně bylo docela pěkně. Erik vyšel na lov. Stopoval jelena, celé hodiny. Nakonec ho složil. Vyřezal řádně kusy masa, zbytek zaházel sněhem. Udělal značku s tím, že se ještě vrátí. Když přišel domů, zastavilo se mu srdce.“

Tork se odmlčel. Na tváři se mu usadil bolestný výraz. Jakoby sám prožíval jeho situaci. Po chvíli pokračoval:

„Přede dveřmi byl sníh zarudlý od krve. Vběhl dovnitř, ale nikoho tam nenašel. Vyšel ven. Tehdy spatřil, že ze stezky odbočuje vlčí stopa. A stopa tělíčka, taženého v tlamě po sněhu.“

Ztěžka polkl. Nadechl se a pokračoval.

„Také tělo jeho ženy bylo úplně rozvláčené, nezůstal z ní kousek nepotrhaný. Vyhladovělí vlci se na ní řádně vyzuřili. Po dítěti nenašel ani stopu. Museli ho odvléci s sebou. Erik zvedl hlavu k nebi a hrozně zařval. Vykřičel své zoufalství. Posbíral ostatky své ženy a přenesl je domů. Ve středu kuchyně vykopal hrob. Hluboký hrob. Spolu s ní tam vložil všechny její oblíbené předměty. Hřeben do vlasů, ozdoby, i všechny dětské věci. Pak vzal zbraně. Luk a šípy, mnoho šípů. Vyrazil po stopě smečky. Nemilosrdně ji štval a zabíjel je jednoho po druhém. Živil se pouze vlčím masem. Tak to trvalo týdny, až nakonec zůstal pouze jeden. Zkušený vůdce smečky. Dlouhé a dlouhé dny šel po jeho stopě, nedal mu odpočinout. Nenechal ho lovit ani nažrat. Nakonec se setkali v posledním boji. Erik v sobě živil obrovskou nenávist, den za dnem se stále více stával také vlkem, ale nebezpečnějším než nejdivější z nich.“

Byl jsem dojat a otřesen zároveň. Už jsem chápal bolestný výraz v jeho tváři. Bylo to kruté.

„Potkali se na mýtině,“ pokračoval Tork. „Vlk byl uštvaný a vyhladovělý. Už nemohl utíkat, ani nechtěl. Čekal. Zde se mělo rozhodnout. Když ho uviděl přicházet, temně zavrčel. Erik se zastavil. Chvíli si jeden druhého měřili. Lovec odhodil luk do sněhu. Pak udělal totéž i s ostatními zbraněmi. Chtěl ho zabít holýma rukama. A to i udělal. Když bylo po všem, vyřezal mu srdce. Pak si, celý potrhaný, sedl do sněhu a rozplakal se.“

Tork se odmlčel. Zadíval se kamsi do dálky.

„Ale ani to mu nepřineslo uspokojení. Celé měsíce v sobě živil nenávist, věřil, že když zabije i posledního vlka z té prokleté smečky, uleví se mu. Ale jeho srdce měli v rukou démoni, a proto zabíjel dál. Tak to šlo celý následující rok. Nemilosrdně štval každého vlka, na kterého narazil. Pak jednou zabil mladou vlčici. A o pár dnů později narazil na její noru. Bylo v ní pět mláďat. Byla mrtvá, zemřela hladem a podchlazením. Vtom si všiml, že jedno z nich ještě žije. Nejprve ho chtěl usmrtit, ale najednou se zarazil. Něco se v něm zlomilo a uvědomil si, jak strašně se mýlil. To, co se mu stalo, byl osud. Vzal malého vlčka s sebou a staral se o něj, dokud se úplně nezmátořil. Stal se mu přítelem. Pak se vrátil domů, kde zůstal dva dny. Věděl však, že už nic nebude takové jako předtím. Tento dům měl být místem jejich štěstí, ale stal se hřbitovem. Všechno zde mu připomínalo rodinu. Podpálil dům a odešel, ani jednou už se neohlédl. Jeho duše zemřela v té chvíli, kdy objevil tělo své ženy. Od té doby žil sám, lidem se vyhýbal. Na jeho tváři se už nikdy neobjevil úsměv. Jen vlk věrně kráčel po jeho boku, a lidé ho začali nazývat Šedý vlk.“

„Myslíš, že se z toho někdy dostane?“ zeptal jsem se.

„Čas je mocný lék na mnohé nemoci. Ale nevím, je to v něm příliš hluboko. Doufám, že ano, je to dobrý chlap. Nejlepší, jakého znám, do té události jsme se často navštěvovali. Známe se od dětství a tak doufám, že jednoho dne démoni propustí jeho duši!“

Se zájmem jsem poslouchal. Byl to velmi smutný příběh. Bylo mi Erika líto.

„Dost bylo řečí, čeká nás ještě hodně práce!“

Naporcovali jsme srnce na kusy, Tork nařízl pláty na sušení. Něco oddělil i na dnešní oběd. Zbytek jsme nachystali na uzení. Používali na něj lískové a třešňové dřevo, vyuzené maso výborně vonělo.

Těsně před obědem k nám přišel Šedý vlk. Pozdravil kývnutím ruky, Else se dokonce uklonil. Zpoza zad vytáhl malou nádobu s květem. Else zazářily oči. Květinová zahrada byla její pýchou.

Pak pohladil obě dívky po hlavách, starší daroval sponu do vlasů, mladší dýku s rukojetí z paroží. Zamířili jsme ke stolu.

Oběd byl jako vždy výborný, Else se opět překonala. Po obědě přišla řada na misku bylinkového čaje. Jeho vůně se rozšířila po celé kuchyni. Erik seděl vedle Torka. Začali konverzaci, nejprve o počasí, pak řeč pozvolna přešla na hony. Skončili u Slavnosti. Šedý vlk chodil mezi lidi zřídka, na Slavnosti však nikdy nechyběl.

„Mluvil jsem s tvým otcem,“ řekl Tork pomalu.

„Jak se má?“ zeptal se Erik tiše.

„Chybíš mu, dlouho jsi ho nenavštívil. Na Slavnosti už to bude rok.“

„Vím, i on mi chybí. Možná se k němu někdy vypravím.“

„Má o tebe starost, jsi jeho jediný syn. Jeho jediné dítě.“

„I já jsem měl dítě, také syna. I ženu,“ odvětil Erik temně. „Ale otci, velkému Učiteli,“ dodal s náznakem ironie, „nemohu zapomenout, že…“

Odmlčel se.

Pak se mu tvář uvolnila.

„Je to už dávno. Vzpomínky začínají blednout. Zůstalo pouze prázdno.“

„Tak proč si na Slavnosti nevybereš jinou ženu?“ zeptal se Tork.

„Jsem už starý na zakládání rodiny. Nevím, jestli se dožiji takového věku jako můj otec. A pak, mám strach. Torku, přítel můj, tehdy mě to skoro zabilo. Když jsem ji tam našel v tom sněhu, myslel jsem, že se mi zastaví srdce. Přece nikdo nemůže unést takovou bolest. Jen ten hrozný vztek mě udržel při životě. Ta strašná nenávist mě hnala vpřed. A nechci to už nikdy zažít, ne, už ne. Nemohl bych už nikdy odejít z domu a nechat rodinu samotnou. Už nikdy bych neměl klid.“

Erik u nás zůstal do večera. Rozmlouvali s Torkem o svém mládí a o všem, co spolu prožili. Záměrně už více nezmínili jeho mrtvou rodinu. K večeru se Šedý vlk rozloučil. Zmizel v paprscích zapadajícího slunce se svým vlkem po boku.

Kapitola 5.

Druhý den ráno mě probudil podivný zvuk, z dálky k nám doléhalo temné dunění bubnu. Tork také odkudsi vytáhl buben. Byl vydlabaný z kmene dubu, překrytý jelením žaludkem. Když utichly zvuky z lesa, odpověděl. Tvářil se při tom velmi soustředěně. Znovu zabubnoval. Všiml jsem si, že se některé rytmy se opakují.

Opět poslouchal. Po tváři se mu rozlil veselý úsměv. Zavolal na Else. Vyšla ven. V ruce držela koroptev, z níž právě oškubávala peří.

„Co je? Mám spoustu práce,“ řekla mírně nasupeně.

„Trudy, dcera mého bratra se bude vdávat.“

„Kdy?“ zeptala se očividně rozrušená.

„Ode dneška za tři dny.“

Else se zlepšila nálada. Očividně se těšila, že někam vyrazí. Nestávalo se totiž často, že by opouštěla dům. Ale nejvíce vzrušené byly děti. Vesele štěbetaly a pobíhaly kolem domu. Zejména Elke jakoby ani neměla stání. Dosáhla dospělosti, dalo se čekat, že se zanedlouho vdá. A napjatý jsem byl i já sám. Nevěděl jsem, jestli mohu jít s nimi. Nenápadně jsem to příteli naznačil.

„Petře, samozřejmě, že půjdeš s námi. Bude to pro bratra velká pocta.“

„Myslíš to vážně?“ zeptal jsem se nejistě.

„Víš, tady se toho moc neděje. Aniž bys věděl, tvůj příchod je pro všechny událostí číslo jedna,“ ujistil mě.

Byl jsem docela rád, zatím jsem tu kromě Torka, jeho rodiny a Erika nikoho neznal.

„Bude tam i Učitel?“ chtěl jsem ještě vědět.

„Bohužel ne,“ odvětil.

„To je škoda,“ byl jsem zklamaný. „Velmi toužím se s ním setkat.“

„Neměj obavy. Uvidíš ho na Slavnosti, všechno má svůj čas. To, co se do té doby naučíš, se ti určitě ještě bude hodit,“ ujistil mě.

Dva dny uběhly klidně, počasí se však zhoršilo. Vytrvale pršelo. Nikdo neměl chuť se potloukat po venku. Jelikož déšť padal z jižní strany, Tork překryl otvory ve stěně, sloužící jako okna. Vysvětlil mi, že na zimu je kompletně utěsní připravenými kládami a utěsní kožešinami. V pokoji je pak teplo, ale tma. Každý je rád, když mu počasí dovolí vyjít ven.

***

Druhý den byl k nevydržení. Chodil jsem po domě, jako tygr v kleci. Zvykl jsem si trávit čas venku. Tork si mě dobíral, viděl jsem však, že i on je celý nesvůj z nucené nečinnosti. Nakonec zašel k bedně do kouta, kde měl uskladněné nástroje a nářadí a vytáhl odtud kůži složenou do trojúhelníku. Něžně ji položil na stůl.

„Petře, odkryj trošku jedno z oken,“ vyzval mě. „To na severní straně.“

Udělal jsem, jak mi kázal. Z této strany nepršelo, místnost se trochu prosvětlila. Přestože světla bylo málo a znatelně se ochladilo, bylo to lepší než nic. Tork zatím rozbaloval kůži. Byla jemně opracovaná. Rozprostřel ji po stole. Byly na ní jakési drobné předměty. Vyvalil jsem oči: ležely přede mnou umně vyřezávané šachové figurky.

„Zahrajeme si?“ zavolal mě ke stolu.

„Ty umíš hrát šachy?“ nechtěl jsem věřit.

„Je to oblíbená hra Učitele,“ odpověděl. „Naučil ji už mého děda. Říká, že čistí hlavu a učí člověka plánovat.“

Ztišil hlas a pokradmu pohlédl na manželku, která nám však nevěnovala pozornost.

„My ji zas tak často nehrajeme, Else to moc nejde. Vždycky se při tom rozčílí. A často až tak, že pak se mnou nechce spát.“

Přešel jsem ke stolu. Pozorně jsem si vše prohlédl. Kůže byla opravdu jemně opracovaná, na kůži umně nakreslená šachovnice. Figurky, ty byly přímo úchvatné, důkladně vyřezané z paroží. Všechny postavy měly výrazné tváře, střelec měl dokonce maličký luk a na něm nasazený šíp v napnuté tětivě. Jezdce nepředstavoval kůň, ale muž sedící na jelenu, vzepjatém na zadních nohách. Král byl impozantní, nejméně o dva centimetry vyšší než ostatní figurky. Vyzařovala z něj autorita. Naproti tomu královna měla jemné rysy, až nápadně podobné Else.

„To je nádherné!“ zvolal jsem v úžasu. „Nic podobného jsem tady nečekal. Jistě ti to dalo hodně práce.“

„Však,“ řekl Tork s nádechem pýchy. Ale pak dodal ledabyle: „Vlastně jsem tím strávil jen pár deštivých dnů. Nejsou nic moc.“

Sedl jsem si ke stolu. Můj přítel začal stavět své figurky na šachovnici. Popadl jsem jezdce. Jaké však bylo moje překvapení, když jsem si povšiml písmen a číslic po okraji šachovnice. Tak to byl opravdu šok. Můj protihráč si všiml výrazu mé tváře. Tázavě se na mě podíval. Mlčky jsem ukázal pohledem na písmena.

„To jsou písmena. Ale většina lidí jim říká magické znaky. I ty nám přinesl Učitel, pětadvacet znaků pro písmo a deset pro čísla. Právě jimi jsou psané Zákony,“ vysvětlil mi.

Když však viděl můj zvláštní výraz, pokračoval:

„Naše děti, jistě jsem ti to už říkal a nakonec, uvidíš to sám, jsou dobře připraveny do života. I dívky vychováváme do dvanácti let stejně jako chlapce, umí dělat všechny mužské práce. Lovit, používat zbraně, stavět pasti a podobně. Ale když dosáhnou dvanácti let, dáváme je na výchovu k Učiteli. Stráví u něj jeden rok. Učí se písmena, počty, základní znalosti z geografie a astronomie. Jednoduše dostávají něco navíc.“

Jedna figurka mu spadla na podlahu. Sehnul se pod stůl a chvíli šátral po tmě. Konečně ji našel. Vítězoslavně se posadil, usměvavý od ucha k uchu.

„Ale písmo lidé příliš nepoužívají. Většina dětí ho pustí z hlavy, jakmile odejdou od Učitele.“

„Jenom někteří,“ dodal významně, „zůstanou u Učitele i déle. Jako třeba já. Zůstal jsem celkem čtyři roky. Sám říká, že neměl lepšího žáka a i po mém odchodu jsem ho často navštěvoval. Vedli jsme dlouhé debaty o vzniku světa, o původu lidstva, o životě v současnosti a v budoucnosti.“ Pohlédl mi do očí. „Někdy ti závidím. Život v tvém čase musí být úžasný. To množství vědomostí, těch možností!“ téměř zvolal jakoby u vytržení. Pak se vzpamatoval a ztišil hlas.

„Učitel mi vyprávěl také o Bohu. A o božím synovi, který se obětoval za lidi. Vyprávěl mi o mnohých náboženstvích. I o tom, co dokáže náboženský fanatismus. O podmanění si přírodních sil a strašlivých válkách. Někdy se mi zdá, že lidské poznání je nekonečné. Tehdy se cítím strašně malý.“

„Proč jsi u Učitele nezůstal?“ Chtěl jsem vědět.

„Neklidný duch mě hnal někam vpřed. Vyhledával jsem nebezpečí. Často jsem trávil celé dny na Agrosanském území. Omamovalo mě to víc než zakázaný nápoj. Je to v každém z nás. Učitel vzpomínal, že i ve vašem světě jsou lidé, kteří dobrovolně riskují život. Jmenuje se to… počkej, hned si vzpomenu, aha, adrenalinové sporty. Tak vidíš, není to jen specialita nás, starověkých primitivů. No a zbytek už znáš. Potkal jsem Else.“

Zůstával pro mě záhadou. Byl to tvrdý člověk své doby. Zkušený lovec, nelítostný bojovník, milující otec a manžel, ale i filozof a člověk, který toužil vědět víc.

Rozehráli jsme partii. Nabídl mi, ať začnu. A byla to zajímavá hra. Byl celkem dobrý hráč a ani já jsem za ním nezaostával. Celkově však vyhrál více partií než já. Byl totiž skvělý stratég. Den se pomalu chýlil ke konci. Když už nebylo téměř vidět na figurky, rozhodli jsme se, že zahrajeme takzvanou vítěznou partii, neboli vítěz bere vše. Nakonec jsem ho s problémy porazil. Vyvolalo to ve mně pocit radosti. Else s dětmi po nás celou dobu pokukovali. Zatímco Else držela palce muži, děti očividně ne. Zejména Elke mohla na mně oči nechat. Dělal jsem, jako bych to nevnímal.

Tork vstal. Podal mi ruku. To mě také překvapilo. Toto gesto jsem tu zažil poprvé. Pevně jsem ji stiskl.

„Děkuji, byla to skvělá hra,“ řekl jsem přátelsky. „Zejména když jsem vyhrál,“ dokončil jsem s úsměvem.

„Já děkuji tobě. Tak dobře jsem si už dávno nezahrál. Kdysi jsem ji často hrával s Erikem — Šedým vlkem. Doufám, že se k tomu ještě někdy dostaneme. A v jednom máš pravdu. Není důležité, kolikrát prohraješ, vždy se však musíš postavit a jít dál. To si zapamatuj.“

Už se úplně setmělo. Popřál jsem všem dobrou noc. Tork utěsnil okna. Vydali jsme se spát. Cestou k lůžku jsem o něj zavadil.

„Někdy si představuji, jaké by to bylo mít elektrické světlo. Musí to být nádherné,“ řekl ještě a pak mi popřál dobrou noc.

Nad ránem déšť ustal. Po ránu svítilo sluníčko. Další hezký den před námi. Už bylo načase. Zítra nás čekala cesta k Torkovu bratrovi. Celé dopoledne se neslo ve stádiu příprav. Else čistila oblečení. Elke jí při tom zručně pomáhala. Jistě z ní bude dobrá žena. Tork důkladně čistil zbraně. Pak je začal precizně ostřit na brusném kameni. Obvykle brousil zbraně raději večer. Musely být vždy ve stoprocentním stavu. Ale teď je brousil jakoby jemně, téměř něžně. To mu dodávalo důstojný výraz. Šlo přece o velkou událost.

Else dočistila šaty. Spolu s Elke začali pucovat velké množství bronzových ozdob. Zapáleně diskutovaly o tom, které budou nejvhodnější. Nakonec si je začaly zkoušet. Tehdy se k nim přidala i nejmladší dívka. Tork k nim zvedl pohled. Díval se na ně se směsí lásky a pýchy. Když viděl nejmladší dceru s hřebenem ve vlasech, v oku se mu zableskla slza. Stárne. Je mu pětatřicet let, pěkný věk. Jeho otec se nedožil ani třicítky. Dcery mu odrůstají. Zanedlouho jej opustí. Jeho úkol bude splněn. Jeho geny přežijí. Budou si je prodávat celé generace. Jeho potomci jednou poletí ke hvězdám. Ano, každý měl své místo.

Se zájmem jsem sledoval situaci.

Ženy vesele štěbetaly. Nahlas hodnotily tu kterou ozdobu, ten či onen účes. Když Elke uviděla, že se dívám jejich směrem, zrudla. Rychle se obrátila zády ke mně. Po chvíli se pod nějakou záminkou vytratila. Pustil jsem to z hlavy, více mě trápilo, že i když jsem pozvaný, nemám pro mladé nachystaný žádný dar. Za jeden den bych ho ani tak nestihl vyrobit. Tehdy přišel spásný nápad. Moje hodinky. I když v této době prakticky nevyužitelné.

Jsem tu ale cizinec a každý ode mě očekává něco výjimečného. Zlaté hodinky značky Rollex byly tím nejlepším dárkem, jaký jsem byl schopen dát. Bylo na nich sice věnování, ale to byl jen nepatrný detail. Znělo: „Příteli Petrovi od Marka.“

Tak dar jsem už měl.

V povznesené náladě jsem si vyrazil na procházku. Šel jsem starým lesem. Nízký podrost mi sahal do kolen. Tu a tam se vyskytoval ostrůvek kapradí. Zkontroloval jsem oka. Dvě byla nedotčena. Ve třetím jsem objevil malou kaluž krve. Vězela v ní liščí noha. Obdivoval jsem její odvahu. Kdoví, jestli bych něco podobného dokázal. Pravděpodobně ne. Ba co víc, myslím, že ani Tork. Vrátil jsem se k domu. Oznámil jsem Torkovi, jak jsem pochodil. Beze slova odešel. A za chvíli se vrátil s krásným bažantím kohoutem pod paží. Skutečně nikdy mě nepřestal překvapovat.

Zbytek dne proběhl v povznesené náladě. Lehnout jsme si šli se západem slunce. Nazítří mě čekal vzrušující den.

***

Probudilo mě hašteření dětí. Slunce sotva vyšlo. Sestry se prudce hádaly o jednu sponu. Hádku ukončila až Else. Vzala sponu a položila ji k ostatním. Sestry se na sebe nahněvaně podívaly. Za chvíli však zapomněly na hádku a svorně se těšily na nadcházející události. Tork sundal ze stěny nádhernou medvědí kožešinu. Else nachystala velký košík. Vložila do něj pláty sušeného a uzeného masa. Pak ho doplnila planými hruškami, jablky a korály sušených lesních plodů. Navrch položila pytlík se sušenými houbami.

Byli jsme hotovi. Dary nachystané. Vyrazili jsme dopoledne. Cesta ubíhala ve veselém duchu. Dobrá nálada nás všechny nakazila. Torkův bratr žil asi dvě hodiny cesty od nás. Jeho domek byl podobný bratrovu, možná o trochu větší. Měl čtyři děti. Trudy byla nejmladší z nich, přiblížili jsme se k domu. Torkův bratr nás přišel přivítat.

„Vítám vás v mém domě. Else, jsi půvabná jako vždy,“ řekl na pozdrav.

Potom se otočil ke mně.

„Vítám tě, cizinče. Je to pro mě velká čest, že jsi přišel.“

Vešli jsme dovnitř. Jeho dcera nás také přivítala. Bylo vidět, že je dost nervózní. Vařila oběd. Dnes je její velký den.

Postupně přicházeli další hosté. Else pomáhala švagrové s chystáním oslavy. Venku, ve stínu byl přichystán polední stůl. Na něm rozložili různé pokrmy. Všemožné druhy masa, upravené mnohými způsoby, klobásy, jitrnice, dokonce tlačenka, dále ovoce a saláty, ze všeho nejvíce mě však překvapilo cosi na způsob chleba. Byl jsem u Torka už nějaký čas, ale s chlebem a vůbec jakýmkoliv pečivem jsem se ještě nesetkal. Kde vzali mouku? Na to se musím přítele co nejdříve zeptat.

Začali se scházet lidé. Přišlo jich asi dvacet a vesele i vážně se zdravili. Muži rozebírali ženy, počasí, lov, ženy zase muže, domácnost a děti. A děti? Žvatlaly, vesele se honily po mýtině, byly rády, že se setkaly.

Z lesa se ozval rytmický tón bubnů. Přidal se k nim lesní roh a ještě hluboký, teskný tón píšťaly. Hrály lehkou rytmickou melodii. Zpoza stromů se vynořil malý zástup. V jeho čele šel slavnostně oblečený mladík. Byl plně ozbrojen, kráčel se zvednutou hlavou. Byl vysoký, urostlý, podle mě však ještě chlapec. Nemohl mít víc než patnáct let. Po boku mu kráčeli jeho rodiče. Za nimi následovali hudebníci a zbytek zástupu. Přiblížili se. Melodie se změnila z řízné na táhlou a důstojnou. Majestátně zazněl roh. Z domu vyšla Trudy s rodiči. Zastavili přibližně deset kroků od domu.

Všichni ztichli a napjatě pozorovali situaci. Zástup zastavil, oddělil se od něj mladík s rodiči a vykročili k nevěstě. Asi dva kroky před ní zastavili. Hudba ztichla. Mladík si sundal ze zad kůži z jelena a rozprostřel ji na zem před dívkou. Poklekl na jedno koleno a promluvil.

„Já, Olrik, syn Togrida, tě prosím, aby ses stala mou ženou. Slibuji na své jméno a svůj život, že tě budu chránit a starat se o tebe i naše děti!“ pronesl slavnostně.

„Přijímám tvou nabídku. Slibuji na své jméno a svůj život, že se budu o tebe starat, stejně jako o naše děti a budu ti dobrou ženou!“ odpověděla mu.

Popošla k němu a klekla si vedle něho na kůži. Nyní přišla řada na otce nevěsty. Položil pravou ruku na rameno nevěsty.

„Dávám ti svou dceru. Ať ti stojí po boku po všechny své dny. Ať ti dá silné děti, ať ti je dobrou ženou.“

Potom položil levou ruku na rameno ženicha.

„Od této chvíle jsi mým synem,“ odmlčel se a slavnostně dodal. „Jsi z mojí krve.“

Ženich s nevěstou vstali. Kolem propukl obrovský halas, všichni křičeli. Hudba začala vesele hrát, někteří se k ní přidali zpěvem.

Mladí vešli do domu. Mladá žena nabídla muži oběd. To byl signál, začala hostina. Vládla dobrá nálada, několik párů začalo tancovat. Byly to jednoduché tance, založené na kroužení kolem sebe a podupávaní. Občas někdo zavýskl.

Hosté postupně přicházeli dovnitř a předávali mladým dary. Většinou praktické. Od řemeslných nástrojů až po zbraně. Od mužových rodičů dostali velký džbán s obilím. Když jsem předával svůj dar já, ženichovi zasvítily oči. Takový dar ještě nikdo nedostal. Obřadně jsem sňal hodinky z ruky a připjal mu je. Důstojně mi poděkoval. Viděl jsem, že má z nich radost. Jinak ale dostali věci, které se jim skutečně hodí. Po svatbě ženich zůstane v domě nevěsty asi dva měsíce. Zatím si postaví vlastní dům. Až ho dokončí, odvede si ženu s sebou. Tork mi prozradil, že ne vždy tomu tak musí být. Pokud otec nevěsty nepřijme ženicha za syna, mladí hned po svatbě odejdou. Spí pod širým nebem, dokud muž nepostaví dům. Stává se to ale jen občas.

Hostina vesele pokračovala. Mnozí muži se přišli se mnou seznámit spolu se svými ženami a dětmi. Když jsem šel ke stolu také něco ochutnat, nečekaně jsem potkal Ivone.

„Ahoj Ivone,“ nečekal jsem ji tu.

„Zdravím tě, Petře. Jsem ráda, že tě opět vidím.“ řekla otevřeně.

Překvapeně jsem se na ni podíval. Myslela to vážně, nebo to byl jen nějaký společenský obrat?

„Krásná oslava,“ zmateně jsem změnil téma. „Ti dva se k sobě opravdu hodí.“

„Ach ano, máš pravdu. Ty máš ženu?“ zeptala se nečekaně přímo.

„Mám… Ale vlastně nemám… je to všechno spletené. Byla součástí mého starého života,“ koktal jsem zmateně. Cítil jsem se jako patnáctiletý chlapec na prvním rande. Nevěděl jsem, co mám povídat.

„Tvého muže je mi líto. Promiň mi, pokud jsem posledně řekl něco nevhodného.“

„To nic. Je to už dávno. Byli jsme s ním jen krátce. Chybí mi, ale už uběhla dlouhá doba. Už se proto netrápím.“

Chvíli bylo ticho. Ani jeden z nás nevěděl, co říct. Ticho začínalo být trapné.

„Nechceš si zatancovat?“ vyzval jsem ji.

„Proč ne. Velmi ráda,“ usmála se.

Usmívala se opravdu krásně. Až se mi zatočila hlava…

„Víš,“ přiznal jsem se. „Já vlastně vůbec tancovat neumím.“

„Neboj se, budu tě vést,“ povzbudila mě.

Připojili jsme se k ostatním, hudba byla rytmická. Zpočátku mě chytala panika a cítil jsem se trapně. Pak si mě hudba podmanila. Točili jsme se kolem sebe. Chvíli spolu, chvíli každý sám. Ivone byla krásná. Vlasy jí vlály. Oči svítily a vesele se smála. Rozproudila se mi krev.

Byl jsem úplně unesen. Všechno zmizelo, existovaly jsme pouze my dva. Rytmus náhle začal zrychlovat. Byl stále divočejší, bylo to úžasné.

Pak hudba utichla, hudebníci se šli najíst. Ivone se mi kdesi ztratila. Marně jsem se rozhlížel kolem sebe. Narazil jsem na Torka. Také on byl v dobré náladě. Bavil se v hloučku svých přátel, právě jim popisoval, jak jsem odrovnal prvního Agrosana. Všichni se zájmem poslouchali, jen sem tam někdo souhlasně přikývl. Když jsem se přiblížil, Tork mě zvesela objal.

„Petře, Petře, nevěděl jsem, že jsi takový tanečník,“ popíchl mě v dobré míře.

„Myslíš?“ cítil jsem, jak mi stoupá horko do hlavy.

„Jsem šťastný, že se Ivone baví,“ ztišil hlas. „Udělals mi radost. Vida, támhle je moje malá holubička.“

Ivone stála stranou a povídala si se svou matkou. Když uviděla, že se na ni dívám, kývla mi. Vesele jsem jí pokynul také. Rozloučila se s matkou a přišla ke mně.

„Tak co, tanečníku?“ popíchl mě, „vždyť ti to šlo skvěle.“

„Díky. Opravdu výborně jsem se bavil.“

„Jsi tady významným hostem. Ženy mluví jenom o tobě.“

Udiveně jsem se na ni podíval.

„Co je na mně tak výjimečného?“ zeptal jsem se.

„Všechno,“ odpověděla. „Jsi cizinec, vysoký, bílé vlasy. A ženy zajímá i to, co vidět není,“ ztišila hlas a spiklenecky na mě mrkla.

„Prý máš úd velký a tvrdý, jak roh divokého býka,“ rozesmála se.

Zůstal jsem jako opařený. Chvíli jsem na ni nevěřícně hleděl. Pak jsem se ale rozesmál také.

„A co ještě říkají?“ pokračoval jsem ve hře.

„Že je ošemetné se s tebou milovat. Prý, když se rozdivočíš, mohl by být ten tvůj roh ženě nebezpečný.“

„Ne, pokud ví, jak s ním zacházet,“ přilil jsem olej do ohně. „Myslíš, že by se některá odvážila ho vyzkoušet?“

Začala celá hořet. Zmateně zkusila něco říct. Doufám, že jsem to nepřehnal. Nechtěl jsem ji uvést do rozpaků. Pravdou bylo, že se mi vážně líbila. Ale to nebylo všechno, přitahovala mě ještě čímsi. Nebyla to jen její pevná postava, bylo to v tom, co jí vyzařovalo z tváře. Její nezávislost. Nepoddajnost.

Zábava pokračovala. Z domu vynesli několik velkých džbánů. Obsahovaly jakýsi hustý mošt s malým obsahem alkoholu. Rozlévaly ho do hlubokých vypálených misek. Měl sladkotrpkou chuť. Nechal jsem si naplnit dvě misky a jednu jsem donesl Ivone. Popíjejíce jsme si jen tak povídali. Mezitím se začalo stmívat. Na pokyn nevěstina otce chlapci zapálili nachystané vatry. Byly tři, rozmístěny tak, aby osvětlovaly celou mýtinu před domem. Znovu začala hrát hudba. Melodie byly rytmické a divoké. Znovu se mi rozproudila krev. Nevím, zda to bylo z hudby, Ivone nebo slabého alkoholu, ale bylo to fajn. Tančili jsme dlouho do noci. Chlapci svědomitě přikládali na ohně. Zábava se rozproudila naplno. Některé mladé páry se potichu vytratily.

Noc již řádně pokročila, když hudba utichla, a z domu vynesli množství kožešin. Svatebčané si polehali přímo na zem. Noc byla teplá a příjemná. Lehli jsme si s Ivone vedle sebe. Dívali jsme se na hvězdy a polohlasně hovořili. Ani jsem si neuvědomil, kdy a jak jsme usnuli.

Ráno mě probudil dětský smích. Otevřel jsem oči. Slunce už dávno vyšlo. Rozhlédl jsem se. Palouček byl poset spícími lidmi. Ivone se ke mně ve spánku přitulila. Tiše jsem ji pozoroval. Její tvář byla klidná a působila andělským dojmem. Vlasy jí rovně spadaly na ramena, hruď se pravidelně zvedala. Vskutku krásná. Ucítil jsem příval něhy, najednou jsem ji zatoužil obejmout. Jakoby vytušila mé myšlenky, otevřela oči. Rozpačitě se usmála a upravila si vlasy.

„Byl to krásný večer,“ začal jsem.

„Ano, to byl. Už dávno jsem se tak nebavila. Víš, chci ti říct, že…“ nedokončila.

Znovu zazněly bubny. Lidé se budili. Každý se šel rozloučit. Mladí manželé poděkovali za všechny dary. Ivone se mi v tom zmatku opět ztratila. Jakoby schválně. Nemohl jsem ji nikde najít, po půlhodině jsem to vzdal.

Kráčeli jsme cestou zpět. Tork po celou dobu vesele vyprávěl. Rozebírali s Else svatbu ze všech stran. I to, co kdo daroval, co měla která žena oblečené, jaké ozdoby, prostě všechno. Poslouchal jsem je pouze na půl ucha. Myšlenkami jsem zůstal na mýtině.

Ivone. Ivone mi popletla hlavu. Ale co ona? Neříkal snad Tork, že po smrti svého muže už nedala jinému šanci? A co jsem cítil já? Nebylo to pouze pobláznění slabým vínem, tancem a světlem ohně? Nebo to byl zoufalý výkřik mé samoty? Takto zamyšlenému mi uběhl zbytek cesty.

Přišli jsme domů dopoledne. Dnes se nevařilo. Tork říkal, že po každé oslavě je třeba nechat tělo vydechnout. A ta včerejší dala naším žaludkům opravdu řádně zabrat. Else si všimla mojí zádumčivé nálady a snažila se mě rozveselit. Ale moc se jí to nepovedlo.

Odpoledne jsem vzal těžkou oboustrannou sekeru a až do soumraku jsem zápasil se dřevem. Večer jsem unaveně klesl na lůžko. V okamžiku mě přepadl spánek.

Kapitola 6.

Druhý den jsem začal ve špatné náladě. Nic mě nebavilo. Ruce jsem měl bolavé od včerejší práce se sekerou. Chvíli jsem se bezcílně motal kolem domu. Tork mě ustaraně pozoroval, ale už se vzdal pokusů zvednout mi náladu. Dopoledne se čas vlekl jako z gumy. Nakonec jsem to nevydržel. Vzal jsem luk, který mi daroval Tork, za pás si vložil sekeru a dýku. Po troše váhání jsem vzal i těžký oštěp a vykročil k lesu.

Vešel jsem mezi stromy. Sytá zeleň působila na mé smysly blaženě. Jemný šum listí a zpěv ptáků mě uklidňovaly. Kousek ode mě zaklepal datel. Zvedl jsem pohled. Šplhal se po kůře stromu, tu a tam se zastavil a zaklepal. Červená čepička se míhala neuvěřitelnou rychlostí. Pak vytáhl tlustou larvu a spokojeně odletěl.

Postupoval jsem dál. Směřoval jsem k potůčku, byla tam malá tůň, kam chodila pít lesní zvěř. Vyšlapala k ní několik pěšinek. Cesta mi nezabrala více jak půl hodiny chůze. Byl tu příjemný stín. Po zemi vedlo několik stop. Některé byly starší, jiné dosti čerstvé. Tork mě zasvětil do tajů čtení stop. Nebyl jsem ještě žádný přeborník, ale ledacos už jsem věděl. Byly zde stopy lišky. Ty byly starší. Stopy vysoké, ne starší než dvě hodiny. Nejvýraznější byla stopa divoké svině. Byl to kanec — samotář. Tak. Toto je ten správný protivník na mou náladu. Jeho stopa nebyla starší než hodinu. Ten nebude daleko. Vydal jsem se za ním.

Po několika minutách jsem narazil na strom s odřenou kůrou. Zde si kanec třel bok. Podle hloubky stopy a výšky odřeného místa, to musel být pěkný kousek. Samec často zastavoval a rypákem vyhazoval kusy země. Vyhrabával kořínky a drobné živočichy. Musel tudy projít tak před deseti minutami. V stopě leželo několik kousků jeho trusu. Byl čerstvý. Nebude daleko. Zpomalil jsem, opatrně sledujíc stopu. Vítr foukal od boku. Ne zrovna ideální, ale stačilo to. Teď už jsem šel úplně pomalu.

Napravo ode mne zaznělo zachrochtání. Tiše našlapujíc, vyhlédl jsem zpoza stromu.

Byl tam.

Pod stromem ležela zdechlina nějakého zvířete. Divočák se na něm klidně hostil. Byl však ještě daleko. Obcházel jsem ho v půlkruhu, když jsem měl vítr v čele, stočil jsem se k němu. Nespouštěl jsem ho z očí.

Blížil jsem se kousek po kousku, krok po kroku. Zcela nehlučně. Vůbec mě neregistroval, dále se klidně krmil. Přiblížil jsem se asi na pět metrů. Přesunul jsem se mírně doleva, tak, aby byl ke mně natočen bokem. Nyní byl na něj skvělý výhled. Opravdu kapitálních kousek. Mohl mít asi čtyři roky. Mohutné tělo pokryté řídkou černou srstí, jeden kel ulomený. Určitě zuřivý bojovník.

Trochu jsem zaváhal. Nebylo to pro mě přece jen trochu velké sousto? Možná ano, ale nechtěl jsem ustoupit. Pevně jsem sevřel oštěp. Chvilka soustředění.

— Musíš zasáhnout srdce — přikazoval vždycky Tork.

Potichu jsem vykročil zpoza stromu. Napjal jsem všechny síly a vrhl oštěp. Se zasvištěním překonal krátkou vzdálenost a zabodl se kanci hluboko do boku. Srdce však nezasáhl. Kanec zuřivě zakňučel. V mžiku se otočil ke mně, stačil mi jediný pohled do jeho krví podlitých oček a hned jsem věděl, co bude následovat. Kanec znovu zuřivě zakňučel a rozběhl se proti mně. Nebyl čas! Vytrhl jsem zpoza pasu dvojitou sekeru. Prudce jsem ji hodil proti běžící hoře masa. Zasekla se mu do obludného rypáku. Vytryskla krev. Zuřivě potřásl hlavou, až odletěla. Při běhu se ulomilo ratiště oštěpu.

Byl zraněn, možná smrtelně, ale pořád ještě to byl nebezpečný protivník. Uskočil jsem za strom. Proběhl kolem mě jako vichr. Když spatřil, že jsem ho ošidil, začal mě hledat. Lesem se rozléhal jeho zuřivý dech. Proráželo ho bublání a pískot. Měl zasažené plíce.

Jak dlouho však potrvá, než ho to zabije? To jsem nevěděl. Musel jsem převzít iniciativu. Opatrně, abych nenadělal hluk, vytáhl jsem dýku. Přikrčený za stromem čekal jsem na jeho útok. Ve chvíli se objevil. Krev mu stékala z rozseknuté rány na rypáku. Sípavé zvuky připomínaly zvuk čajníku.

Rozběhl se na mě. Hlavu skloněnou až k zemi, připravený zabít. Přiřítil se jako vichřice. V poslední chvíli jsem uskočil. Když spatřil, že minul, prudce zabrzdil. Zastavil a otáčel se ke mně. Rána nad pravou plecí ho trochu zpomalovala.

To byla moje chvíle. Zařval jsem z plných plic a vrhl se na něj. Mých devadesát kilo jím přece jen trochu zamávalo. Poklesl na zem. Surově jsem do něj vrazil dýku. Čepel hladce vnikla do těla. Vytrhl jsem ji, vrazil ještě dvakrát a rychle vyskočil na nohy. Kanec byl v koncích. Ještě se pokoušel postavit na nohy, ale už neměl sil. Klesl k zemi. Jeho tělem probíhaly poslední záchvěvy. Pak ticho. Vyhrál jsem.

Srdce mi stále divoce bilo. Adrenalin koloval v mých cévách, až jsem měl chuť z plna hrdla zařvat. Ano, toto byl ten správný lék na smutek. Úplně mi vyšuměl z hlavy. Byl jsem tu jen já a on. Vítěz a poražený. Hruď se mi pnula hrdostí.

„Jen abys pýchou nepraskl,“ ozval se za mnou suchý hlas.

Otočil jsem se. Trochu mě zahanbil, ale mou euforii nezmírnil.

„Zdravím tě Šedý vlku. Co hledáš v těchto končinách?“ zeptal jsem se přátelsky.

„Stopoval jsem rysa. Byl by to vhodný svatební dar pro dceru mého známého. Zaslechl jsem ryk toho kance. Zvědavost mi nedala.“

Přešel k tělu.

„Tork je větší blázen než jsem si myslel. Poslal tě samotného na lov divočáka. To je šílenství!“

Poprvé jsem viděl na jeho tváři jemný úsměv. Jakoby tam ani nepatřil. Hned však zmizel.

„Zrasoval jsi ho pořádně. Ale s oštěpem musíš ještě dost cvičit,“ pokáral mě.

„Nevím, jak jsem mohl minout,“ blábolil jsem nesouvisle.

Šedý vlk popošel ke mně. Se zájmem si prohlížel ležící tělo.

„Je to výjimečný kus. Tork je dobrý učitel,“ odmlčel se a pak dodal: „A ty jsi dobrý žák.“

Pochvala od tohoto pochmurného muže pro mě byla více než cokoli jiného. Poklekl jsem ke zvířeti. Zblízka, dokonce i po smrti působil hrozivě. Mrtvé oči hleděly do nebe, rozšklebená krvavá tlama nevěstila nic dobrého. Otevřel jsem mu hrudník. Vyvrhl vnitřnosti. Chvíli to trvalo, ale nakonec se objevil hrot oštěpu. Prošel pravou plící. Dlouho by nežil. Co nejdříve musím zhotovit nový oštěp. Rychlým pohybem jsem uvolnil srdce. Bylo celé rozervané, protože dvě rány dýkou prošly skrz. Chytil jsem ho a hodil směrem k vlkovi. Dopadlo asi metr od něj. Ani se nepohnul, díval se přímo na mě. Výstražně zavrčel. Toho tedy není snadné si získat.

„Můžeš!“ zavelel krátce Erik.

Vlk popadl do tlamy zničené srdce a odběhl pryč. Erik mi pomohl naporcovat kance. Práce nám šla od ruky, ale i tak trvala do pozdního poledne. Část masa jsme vzali s sebou, zbytek zakryli dlouhými větvemi a zatížili kameny. Takto jsme ho ochránili před divokou zvěří. Další den tam skočím s Torkem.

K domu jsme dorazili pozdě podvečer. Šedý vlk se krátce rozloučil a zmizel v lese spolu s jeho věrným přítelem. Tork se udiveně díval na kusy masa. Musel jsem mu vyprávět celou příhodu. Poslouchali všichni, Else lomila rukama, dcery na mě obdivu hleděly. Tork během vyprávění přikyvoval. Když přišla řeč na hod oštěpem a na to, jak těsně jsem minul, nespokojeně se zavrtěl a zamumlal:

„To tě mohlo stát život.“ Ale potom mě už nepřerušoval až do konce. Bylo vidět, že vše prožívá spolu se mnou. Když jsem skončil, ženy téměř nedýchaly.

„To bylo odvážné,“ pochválil mě. „Ale zapamatuj si, příště minout nesmíš. A raději jsi měl počkat, dokud sám nechcípne. Vylézt na strom nebo něco podobného,“ káral mě.

Bylo však vidět, že to tak vážně nemyslí. Hrdost učitele zvítězila.

„Víš, vlastně i já bych udělal něco podobného,“ dodal dychtivě.

Else vyvrátila oči k nebi.

„Musel to být nádherný lov. Škoda, že jsem tam nebyl. Zítra půjdeme pro zbytek. Ty máš teď za úkol udělat nové ratiště, vzadu za domem je pár vysušených jasanů. A hlavně: musíš hodně trénovat.“

Tím vše uzavřel. Večer už dost pokročil a tak jsme se vydali spát.

Ráno jsem se vzbudil v povznesené náladě. Hned po ranní očistě v potoce jsme se s Torkem vydali pro zbytek masa. Měl jsem dobrý pocit. Poprvé jsem lovil sám a zajistil přitom pro nás jídlo na mnoho dní. Dopoledne jsme zpracovávali maso. Něco šlo na klobásy a jitrnice, zbytek jsme nařezali na uzení a sušení.

Odpoledne jsem vyráběl ratiště oštěpu. Práce mi šla od ruky, za dvě hodiny byla hotová. Bylo to namáhavé, často jsem však pozoroval Torka při práci a tak jsem věděl jak na to. Oštěp byl správně vyvážený, ještě jsem ho zkusmo potěžkal v ruce. Připevnil jsem mu hrot a vrhl jím do připraveného cvičného cíle, který mi zhotovil Tork. Byl jsem spokojený. Dokázal jsem vyrobit zbraň, ulovit zvíře. Byl jsem odhodlán rvát se se životem. Nevzdám se, nikdy se nevzdám! Přišel jsem k oštěpu, vytrhl ho z terče a prudce ho vrhl proti dalšímu cíli. Než doletěl, hodil jsem sekeru. Za ní následovala dýka. Dvě vteřiny a všechny zbraně jako bzučící včely přiletěly k cíli.

„Udělal jsi skutečně pokroky. Jsem na tebe hrdý,“ promluvil Tork. V hlase mu zazněl osten hrdosti.

„Děkuji příteli. Jsi mi dobrým učitelem.“

„Už to nepotrvá dlouho. Přijde čas, kdy se budeš muset učit sám. I na vlastních chybách,“ ukončil. „A teď ošetřit zbraně!“ řekl rozhodně.

„Ano pane!“ zasalutoval jsem se smíchem.

„Pohov,“ překvapil mě.

Jeho znalosti historie, pro něj však teprve budoucnosti, byly obdivuhodné. Důkladně jsem vyčistil zbraně. Slunce zapadlo, končil další den. Co přinese zítřejší?

***

Druhý den nepřinesl nic. Euforie mě opustila už dopoledne. Nedělo se nic výjimečného. Znovu mě přepadla špatná nálada. Chodil jsem jako bez duše a nic mě nebavilo. I včerejší úspěch mi už nic neříkal. Odpoledne jsem začal dělat lavičku. Použil jsem Torkovy nástroje a zhotovil jsem hrubou lavici. Motykou jsem upravil prostor na zápraží. Lavice tam sedla, jakoby tam patřila odjakživa. Sedl jsem si na ni a díval se do dálky, kde se v lesích rýsovala skála. Trčela z mírného kopce jako kančí kel.

Tork si ke mně přisedl. Chvilku jsme jen tiše seděli. Ani jeden z nás se k ničemu neměl. Já jsem nebyl v náladě na rozhovory, můj společník nevěděl jak začít. Nakonec si povzdechl a promluvil.

„Petře, už pár dnů tě pozoruji. Chodíš bez nálady, nic tě nebaví. Co se děje?“

„Torku, já… já ani sám nevím. Všechno to na mě doléhá. Ztracený v jiném čase, sám neschopný přežít, zbytečný…“

„Nejsi zbytečný. Nějaký člověk z vaší doby prý řekl: Žádný člověk není ostrov. I ty ovlivňuješ lidi kolem sebe. V dobrém i zlém. Nevzdávej to. Ještě nevíš, co tě čeká. Učitel na tebe čekal sto třicet let. Čekali jsme tě spolu s ním. Tvůj příchod má význam.“

„Čím bych já mohl být významný?“

„Neboj se, všechno se dozvíš v pravý čas. Jedno ti však řeknu už teď. Učitel mi prozradil, že mě zbavíš velikého zármutku.“

„Jakého?“ zvolal jsem překvapeně.

„To mi říct nechtěl, prý do toho nechce zasahovat,“ povzbudivě se usmál.

„Kéž by to tak bylo. A ať už se to stane. Vnímám to všechno těžce. I to, že se o mě staráš. Dokdy ti ještě budu na obtíž?“ vyhrkl jsem.

„Sám uvidíš, jsi jako mladé ptáče. Až se ti zpevní křídla, vyletíš z hnízda sám.“

„Kam bych šel? Nemám jiný domov. A žádnou ženu!“ zvolal jsem zapáleně.

„Aha, tak takhle je to. Že mě to nenapadlo dřív! Tak žena ti chybí! Nebo sis už na slavnosti nějakou vyhlédl?“ popíchl mě.

„Co na tom záleží? Jak bych mohl u nějaké uspět? Vždyť neznám vaše zvyky a i váš jazyk mi ještě dělá problémy.“

„Petře, uklidni se. Jsou jisté životní situace…“ zasmál se pobaveně, „…kdy ani rozdílný jazyk není překážkou. A co se týče žen, náklonnost mezi mužem a ženou je dána přírodou již od počátku lidstva. Poslouchej své srdce, to tě povede správným směrem, Kromě toho, nemyslím si, že by se ženská povaha v budoucnosti až tak změnila. Vždy byly, jsou a budou rády obletované. Jemná lichotka často váží více než cenný dar,“ domlouval mi.

„Asi máš pravdu Torku. Děkuji ti za radu.“

Odmlčeli jsme se. Nějaký drobný ptáček přistál na zemi, popadl do zobáčku třísku a odletěl. Pofukoval slabý vánek.

„Torku, chci se tě něco zeptat. Pokud by to bylo pro tebe nepříjemné, nemusíš o tom mluvit.“

„Ptej se příteli,“ vyzval mě.

„Je to už dlouho, co Ivone přišla o muže?“

Obával jsem se, že se rozzlobí. Věděl jsem, že je to pro něj velmi citlivé téma. A skutečně, tvář mu posmutněla. Odpověděl však pevným, vyrovnaných hlasem.

„Jsou to už tři zimy, co moje statečné děvče zůstalo samo. Ale to jsem už, myslím, vyprávěl. Tehdy jsi však měl hlavu plnou jiných věcí,“ dodal.

„Proč se nevdala znovu?“ zeptal jsem se napjatě.

„Nikdo si nezískal její srdce. Vždy byla soběstačná a nezávislá. Je to dobrá dcera. Jsem na ni hrdý. Nevdala by se jen proto, aby se o ni někdo staral. Ten muž by musel být výjimečný,“ pronesl zasněně. Dceru měl rád.

„Myslíš, že já výjimečný jsem?“ vypravil jsem ze sebe potichu.

Tork udiveně zvedl pohled. Pomalu si mě přeměřoval. Najednou se mu čelo vyjasnilo.

„Tedy tak se věci mají! Else mi říkala, že na té oslavě jste k sobě nádherně pasovali, že by z vás byl skvělý pár.!“ podrbal se na hlavě.

„Myslíš, že bych si mohl získat její náklonnost?“ zeptal jsem se přímo. „Prosím, nešetři mě.“

„Tak proto chodíš jako vyměněný. Zasáhl tě, jak se to říká u vás, Amorův šíp. Jaké trefné! No nic příteli, v tom ti neporadím, na tohle budeš muset přijít sám. Ale přeji ti hodně štěstí.“

Vstal a chystal se k odchodu. Ještě se otočil a zpříma na mě podíval.

„Já bych tě přijal za syna rád,“ dodal a odešel.

Zůstal jsem sám. Nebyl jsem o nic moudřejší. V jednom měl však pravdu, tohle jsem si musel vyřešit sám. Ano, a nebudu zbytečně otálet. Čím dříve, tím lépe, ať vím, na čem jsem. Vstal jsem. Hned!

Přichystal jsem si vše potřebné. Zbraně, nějaké jídlo a vyrazil jsem. Cestu jsem si pamatoval, šel jsem rychle. Všiml jsem si ještě Else, jak se za mnou dívá. Zamávala mi. Více jsem se už neohlédl. Hbitě jsem sledoval pěšinu. Přitom jsem si pozorně všímal okolí, nic se nesmí zanedbat. Všechny zvuky, všechny stopy. Splynul jsem s lesem, stal se jeho součástí. Tak jako stovky jiných živočichů. Kráčel jsem rychle a daroval si pouze jeden krátký odpočinek.

Slunce se přehouplo do druhé poloviny své dráhy. Ve stínu lesa vládlo příjemné ovzduší. Vysoké staré stromy bránily v růstu mladinu a tak se zde dalo pokračovat poměrně snadno. Cesta ubíhala rychle. Konečně bylo v dálce znát malou chaloupku. Z komína stoupal kouř.

Ivone byla venku. Z malé zahrádky ohrazené vysokým plotem trhala zeleninu. Zachvátila mě nejistota. Co jí řeknu?

Zaslechla mé kroky. Otočila se.

„Ivone…“ začal jsem.

Nenacházel jsem slova. Byla krásná. Pocítil jsem hučení v uších. Svět se zúžil. Její tvář vyplnila celý obzor. Všechno ostatní se ztratilo.

„Petře!“ zvolala.

Všechny pochybnosti se rozplynuly. Výraz jejích očí mluvil za vše. Popošla ke mně. Náruživě jsme se objali. Následovaly něžné doteky. Položila si hlavu na moje rameno.

„Petře,“ zašeptala procítěným hlasem. „Kde jsi byl… kde jsi byl tak dlouho?“

„Víš, nevěděl jsem… dlouho mi trvalo, než… Ivone, já nevím,“ dostal jsem ze sebe nesouvisle.

Po celou dobu jsem ji silně objímal a vdechoval vůni jejích vlasů. Cítil tlukot jejího srdce na hrudi. Nějaký čas jsme ztuhli v objetí. Pak mě vzala za ruku a vedla k domu. Vešli jsme do pokoje. Otočil jsem ji sobě a jemně políbil, přičemž jsem jemně jazykem rozevíral její rty. Trochu ji to překvapilo, ale zanedlouho už polibky opětovala. Probudila se v nás vášeň. Strhávali jsme ze sebe šaty. Lehla si na lůžko, následoval jsem ji. Milování bylo nádherné. Úplně mě naplnilo. Ivone byla zkušená a dost nenasytná. Její tělo tři roky popíralo svou ženskost, ale ta se nyní drala ven. Zcela nás opanovala vášeň. Ztráceli jsme se jeden v druhém.

Leželi jsme vedle sebe. Hlavu měla položenu na mé hrudi. Milování bylo náruživé a celkem nás vyčerpalo. Cítil jsem se šťastný. Ivone mě jemně hladila rukou po hrudníku. Tiše si prozpěvovala. Umlkla a zvedla ke mně hlavu.

„Kde jsi byl tak dlouho?“ řekl se strojeným rozhořčením. „Proč jsi mě nechal tak dlouho čekat?“

Usmál jsem se na ni. Její krása mi stále vyrážela dech.

„Měl jsem i jiné povinnosti. Například ulovit kance, a tak podobně.“

„Vím. Zastavil se tu Šedý vlk. Všechno mi řekl. Ani nevíš, jak mi přitom bušilo srdce.“

Vážně jsem se na ni podíval.

„Srdíčko, nemohl jsem na tebe nemyslet. Na té svatbě jsi mi úplně popletla hlavu.“

„I já jsem stále na tebe myslela a toužila po tom, abys přišel. Ale zároveň jsem se toho bála.“

„Proč?“ nechápal jsem.

„Bojím se, že tě ztratím, že tě tvůj čas vtáhne zpět. A pak, řekl jsi, že máš ženu,“ ozvala se v ní žárlivost.

„To je pravda. Ale to byl jen životní omyl. Nikdy jsem k ní necítil, to co k tobě. Miluji tě a vždycky budu,“ prohlásil jsem sebejistě.

„Petře, při našem prvním setkání ses mi vůbec nelíbil. Zdál ses mi nějak nafoukaný. Ale na svatbě se ukázalo, že jsi jiný. I já tě miluji.“

Zadíval jsem se na ni. Ano, toto je žena na celý život. Na celý můj život. Konečně mělo všechno smysl. V očích měla slzy.

„Co řekneš na roh divokého býka?“ nadhodil jsem pro zlehčení situace.

Trochu jsem ji rozveselil. Rozesmála se.

„Ty!“ zvolala. „Jsi přesně stejný jako všichni muži. Vidím, že se to nikdy nezmění. Všichni chcete slyšet pouze samou chválu.“

Přestala se smát.

„Petře, bylo to nejkrásnější milování, jaké jsem zažila. Ani jsem netušila, že to může být tak nádherné,“ dodala vážně.

„I pro mě to bylo krásné, srdíčko,“ odvětil jsem jí. „Miluji tě.“

Něžně jsem ji pohladil a zlehoučka jí otřel tvořící se slzy. Odpověděla mi úsměvem.

„No to ale není všechno! Po práci si zasloužíš dobrý oběd,“ opět se rozesmála.

„Dobře, ženo moje, tak copak dnes máme?“ spustil jsem autoritativně. „Ale ne, že to bude připálené, jako minule!“

„Týý!“ plácla mě po holém břiše, „Ještě to nemám hotové. Vyrušil jsi mě právě při vaření,“ dodala vyčítavě.

Vstala. S požitkem jsem pozoroval její štíhlé tělo. Rychle se oblékla.

„Prosím, zůstaň ležet,“ požádala mě. „Chci jen, aby ses na mě jen díval.“

Vykročila k peci. Pohybovala se s naprostou samozřejmostí. Občas se na mě podívala a usmála se. Za necelou půlhodinu byl oběd hotový. Popošla ke mně.

„Muži můj, je čas oběda. Doufám, že ti bude chutnat,“ řekla nervózně.

Znovu mě zaplavil pocit něhy. A ještě něco jiného. Vzrušení. Když popošla ke mně, popadl jsem ji za ruku a stáhl k sobě. Vášnivě jsem ji políbil.

„Jenže já mám teď chuť na něco jiného,“ řekl jsem.

„A na copak?“ zeptala se.

Věděla přesně, na co myslím. Tvář jí trochu zrudla vzrušením, její dech se zkrátil.

„Na tebe, jahůdko,“ zašeptal jsem.

Znovu jsme se ponořili do víru vášně. Tentokrát jsme se milovali pomalu. Chtěl jsem prozkoumat každý kousek jejího těla. Orgasmus ji zasáhl silou vichřice. Celá se roztřásla. Přerývaně vzdychala. Tehdy už vlna zasáhla i mě. Splynuli jsme v jedno, spojení navždy.

Chvíli jsme leželi uspokojeni až do hloubky duší. Bylo to nesmírně příjemné. Přál jsem si, aby to nikdy neskončilo. Zaplavil mě pocit klidu, najednou se mi zdálo, že zvládnu všechno na světě. Nenechám se zlomit, nikdy se nevzdám. S touto ženou po boku jsem byl schopen drtit kameny holýma rukama. Tady je moje místo. Teď a navždy.

Oběd mezitím vychladl, ale i tak byl výborný. Ivone byla dobrá kuchařka, po mámě. S chutí jsme snědli pečené maso ochucené kořením, spolu s pečenými jablky. Po obědě přišel na řadu čaj. Vůně lesních plodů naplnila pokoj. Mezitím se už dosti naklonilo k večeru, stíny se prodlužovaly. Do západu slunce zbývaly nanejvýš dvě hodiny.

„Co myslíš, nebude si tvůj otec o mě dělat starosti?“ zauvažoval jsem.

„Určitě ne. I když se rád směje, je to velmi zodpovědný člověk. Nikdy by tě nepustil samotného do lesa, kdyby si nemyslel, že jsi na to připravený,“ odpověděla.

„Myslíš? Já mám pocit, že se musím ještě strašnou spoustu věcí teprve začít učit,“ řekl jsem.

Bral jsem to velmi vážně. Bylo opravdu velmi mnoho věcí, které jsem nevěděl, kterým jsem nerozuměl.

„To jistě,“ navázala. „Člověk se učí celý život. Ale nezapomínej, že jsem dcera svého otce a i já tě můžu přiučit mnohému. Hodně však musíš zjistit sám, i za cenu vlastních chyb.“

„Ivone, máš pravdu, miláčku. Víš co, dnes byl opravdu dlouhý den. Hodně se toho událo. A věř mi, že na to nikdy nezapomenu.“

Seděli jsme až do večera a rozmlouvali o svých životech. Povídal jsem jí o své práci, ženě, o své lásce k přírodě. I o tom, jak jsem cestoval časem a její otec mi v rozhodující chvíli pomohl. Ona zas o svém dětství, manželovi a smrti. I o tom, jak se do mě zamilovala. Pak umlkla. Bylo vidět, že mi chce říct ještě něco, ale neměla odvahu. Nakonec se zhluboka nadechla a řekla.

„Petře, musím ti něco říct důležitou věc. S mužem jsme neměli děti. Žili jsme spolu dva roky a přece nic. Možná, že nemůžu mít děti. Musela jsem ti to říct. Chci, abys o mně věděl všechno. Nechci ti lhát.“

Píchlo mě u srdce. Hledal jsem vhodná slova. Nevěděl jsem, co říct.

„Ivone, miláčku, to přece nemůžeš vědět najisto. Netrap se tím. A i kdyby. Budu tě milovat bez ohledu na vše do konce života,“ prohlásil jsem pevně.

Trochu pookřála, ale jistota se jí zcela nevrátila. Zpříma se na mě podívala a zeptala se: „Myslíš to opravdu vážně?“

„Ano. Tak vážně, jako nikdy nic předtím!“ zvolal jsem zapáleně.

Poklekl jsem před ní a promluvil.

„Já, Petr, tě prosím, Ivone, aby ses mi stala ženou. Slibuji na své jméno a svůj život, že tě budu chránit a starat se o tebe a — pokud jimi budeme požehnáni — i o naše děti!“

V očích se jí zaleskly slzy. Jedna se skutálela po líci, pak druhá, třetí a nakonec celý proud. Vzlykala, zápasila s nimi, nakonec se jim ale poddala. I já sám jsem byl dojatý a rozrušený na nejvyšší míru. Když se uklidnila, pohladila mě po tváři a řekla slavnostním hlasem: „Přijímám tvou nabídku, slibuji na své jméno a svůj život, že se budu o tebe starat, stejně tak i o naše děti a že ti budu dobrou ženou. Budu tě milovat až do konce života!“ prohlásila pevně. Potom tiše dodala: „Tak, jak jsem ještě nikoho nemilovala.“

Objali jsme se. Už se docela setmělo. Nejvyšší čas jít spát. Ale noc byla plná milování, teprve někdy nad ránem nás zcela přemohl spánek. Usínal jsem s pocitem absolutního štěstí. Ivone se ke mně přitulila a já jsem si vychutnával její teplo. Byli jsme přikrytí jemně vypracovanou jelenicí. Propadli jsme se do příjemných snů.

„Vstávejte, holoubci!“ zabušil kdosi pevnou rukou na dveře.

V okamžiku jsem byl na nohou a reflexivně popadl dvousečnou sekeru, položenou vedle postele. I Ivone se už probudila.

„Slunce už dávno vyšlo a zde se ještě spí!“ volal hlas venku.

Tehdy jsem ho poznal. Můj věrný přítel a ochránce.

„Zdravím tě, Torku. Prosím, počkej ještě chvíli,“ zavolal jsem na něj, oblékaje si košili a kalhoty. I Ivone se chvatně oblékla a šla otevřít. Dříve, než tam došla, objal jsem ji kolem pasu, otočil k sobě a vášnivě políbil.

„Dobré ráno, miláčku,“ mrkl jsem na ni.

Otevřela dveře. Pozdravila se s otcem a krátce ho objala. Kývl jsem Torkovi na pozdrav.

„Nenašla by se tu miska dobrého čaje pro náhodného kolemjdoucího?“ zeptal se se svým nezaměnitelným úsměvem.

Ivone přikývla a šla uvařit čaj. Vyšel jsem k němu na zápraží. Slunce už dávno vyšlo. Mohlo být chvíli před polednem. Od západu se hnala temná mračna. Zvedal se vítr. To nevěstilo nic dobrého. A přece se tento muž šel přesvědčit, jestli jsem v pořádku. Byl jsem mu za to vděčný.

„Petře, když jsem říkal, že napneš křídla a vyletíš z hnízda, nemyslel jsem tím, že to musíš udělat okamžitě!“ Pořád se smál.

„Však víš, všechno má svůj čas,“ odpověděl jsem. „Co tady děláš Torku?“

„Else měla o tebe strach. Znáš ženy.“ Pohlédl do nebe. „No — a nakonec i já sám jsem byl zvědavý. Promiň, že jsem vás tady tak přepadl,“ omlouval se rychle.

„Víš, příteli můj, když jsem slyšel ten lomoz, myslel jsem, že z lesa vyběhl medvěd. Ale naštěstí jsem tě poznal. Jinak by už tvá kůže visela na stěně.“

Nato jsme se oba rozesmáli. A smáli jsme se, až se Tork plácal po stehnech.

„Že prý medvěd! Kůže na stěně!“ křičel nahlas, že ho muselo slyšet na sto metrů. Ivone vyšla z domu a udiveně si nás prohlížela. Smích byl nakažlivý. Za chvíli se smála s námi. V dobré náladě jsme sedli za stůl. Vychutnávali jsme pohodu a dobrou náladu.

Zdržel se až do odpoledne. Bylo vidět, že se cítí dobře a nemá chuť odejít. Čas však již pokročil. Zvedl se k odchodu.

„Musím jít, jinak si bude Else myslet, že jsem potkal jinou ženu,“ loučil se vesele. „Doufám, že si mě příště zase nespletete s medvědem.“

Znovu se na plná ústa rozesmál, až se ozvěna nesla mýtinou. Rozloučili jsme se. Pak se ještě naposledy otočil.

„Přijďte se na nás podívat,“ mrkl na nás a zmizel v lese. Objal jsem Ivone kolem ramen. Hleděli jsme směrem, kde zmizel Tork. Nato jsme se vydali k domu.

„Tak co, miláčku, myslíš, že už je čas něco sníst?“ zeptal jsem se, protože žaludek se mi už začal ozývat.

„Počkej chvíli, miláčku. Přihřejeme včerejší maso,“ odpověděla a šla do domu.

Využil jsem volný čas na prohlídku domu a okolí. Zjistil jsem, kde jsou nástroje a nářadí. Bylo třeba tu už i něco udělat. Vytáhl jsem těžkou dvojitou sekeru a začal ji důkladně brousit. Pak už se dalo pustit do práce. Zatímco Ivone volala k obědu, na dvoře narostla pořádná hromádka naštípaného dřeva. Vzal jsem pár polínek do kuchyně.

Ráno jsem vstal s východem slunce a připravil čaj. Vyvolal jsem tím na Ivonině tváři úsměv. Ivone mě seznámila s domem. Tvořily ho dvě místnosti a předsíň. Ta sloužila zejména na to, aby v zimě chlad netáhl přímo do domu. Větší místnost tvořila kuchyň, jídelnu a ložnici. V té menší byly zásoby. V rohu stála truhla s nářadím. Měla dvě okna. Okenice otevřené, pofukoval přes ně jemný vánek. Bylo zde veliké množství zvířecích kůží. Udivilo mě to.

„Nač hromadíš tolik kožešin?“ zeptal jsem se Ivone.

„Ty jsou na výměnu. Každé dva roky k nám přicházejí kupci z jihu. Vozí sůl, pepř, obilí, zbraně a různé jiné věci.“

„Kdy mají znovu přijít?“ zaujalo mě to.

„Tento podzim. Proto mám těch kůží tolik,“ odpověděla.

„Jsi opravdu dobrý lovec, miláčku.“

Otevřela truhlu. Byli v ní výrobky z bronzu. Sekery, nože, hroty šípů a oštěpů, lopaty a podobně.

„Tyto věci jsou nejdražší. A pak ještě ozdoby. Ale ty každý rád své ženě koupí,“ podívala na mě významně.

Ty ženy, ty se nikdy nezmění!

Prohlídka pokračovala ještě asi hodinu. Prozkoumal jsem okolí domu a musel jsem uznat, že byl postaven na dobrém místě. Stál v mírném svahu. Asi padesát kroků od domu tekla malá bystřina. Kolem domu byla vykácena mýtina. Byl odsud krásný výhled na okolní lesy. V dálce se rýsovala stříbrná stuha řeky Prudká. Bylo tu krásně. Zde bych chtěl prožít svůj život.

***

Tork kráčel lesem s hlavou plnou myšlenek. Ivone, jeho dcera. Miloval ji nejvíce ze svých dětí. I když Učitel říká, že rodič musí mít rád všechny děti stejně, nebyla to pravda. Člověk má vždy některé nejraději. Dlouho se trápil nad jejím osudem. Přišla o muže krátce po svatbě. Neměli spolu ani děti. Nevzdala se však, právě naopak. Odmítla vrátit se do rodičovského domu. Dokázala se o sebe postarat sama. Dobře ji vychoval. Znovu pocítil hrdost. Byla to silná žena, ale i tak se pro ni trápil. Viděl, že jí chybí muž, a ta samota ji ubíjela. Když měl cestu kolem, někdy i když neměl, vždy se u ní zastavil. Tvářil se vesele, ale v duchu se mu chtělo plakat. A teď? Konečně se našel muž, který dokázal získat její srdce. Učitel mu říkal, že ho Petr zbaví velkého zármutku. Když viděl dnes ráno Ivoninu tvář, všechno bylo jasné. Ti dva v sobě našli lásku. Byl tak šťastný, až se mu chtělo křičet. Ivone, jeho malá holčička konečně odhodila smutek. A vybrala si dobře. Jeho rod bude obohacen o nové geny. Else to musela vidět už na té svatbě, když byli spolu. Už se těšil, jak jí to bude všechno vyprávět.

Útok ho překvapil. Přestože byl zkušený lovec, mysl měl tak zastíněnou, že blížící se hrozbu nezpozoroval. Starý vlk ho napadl se vším zbytkem sil, co mu ještě zůstávaly. Smečka ho odvrhla. Celé dny bloudil lesem, byl však zraněn a sláb a nedokázal nic ulovit. Tehdy ucítil pach odvěkého nepřítele — člověka. Jindy by byl ihned utekl, nyní však byla situace jiná, už neměl na výběr. Musel zaútočit. Hlad ho doháněl k šílenství. Člověk se přibližoval, pach sílil. Vlk se přikrčil vedle cesty a čekal.

Když s Tork přiblížil, vlk s hrozným zavrčením vyskočil a vrhl se na něj, tesáky mířily na krční tepnu, chtěl zabít. Tork se mu vyhnul v poslední chvíli. Přestože ho útok zaskočil, byl to zkušený lovec a bojovník. V momentě kdy vlk vyskočil, zvedl ruku, druhou vytrhl dvojitou sekeru. Šelma dopadla na jeho paži celou vahou, takže upadl. Zápasili spolu na zemi. Snažil se udržet vlčí mordu co nejdál od svého krku. Šelma po celou dobu zuřivě vrčela. Vlk se zakousl Torkovi do ruky a zalomcoval s ní. Z tlamy mu prosakovala krev. Když zvíře ucítilo pach a chuť krve, rozběsnilo se do nepříčetnosti. Tork ohnul nohu v koleni, čímž od sebe dravce trochu oddálil. Levou rukou vytáhl dýku a zespodu ji zarazil vlkovi do srdce. Pootočil jí a uvolnil tak cestu vytékající krvi. Vlk hrozivě zavyl a zmlkl. Chcípl.

Tork se posadil na nohy. Podíval se na vlka, pak na svou ruku. Měl ji řádně poničenou. Vytáhl z kapsy kus plátna, který používal pro tyto účely, a ruku obvázal. Zatínal zuby. Každý dotyk zraněné končetiny mu způsoboval velké bolesti. Znovu pohlédl na vlka. Byl velký, ale už starý, jeho kůže byla zjizvená po nesčetných bojích.

„Za tebe toho moc nedostanu. Možná alespoň kapsa soli,“ řekl zatínaje zuby.

Najednou se svezl k zemi. Ztráta krve ho vyčerpala. Začal ztrácet vědomí, ale vzepjal se.

„Ne, to ne!“ zvolal.

Postavil se z posledních sil. K domu zůstávala ještě půl hodina, i když v tomhle stavu určitě více. Else už bude vědět, co má dělat. Jen tam dojít!

Vzdálenost se zdála nekonečná, cesta ubíhala pomalu. Každou chvíli se mu zdálo, že slyší vytí vlků. Stromy jako by na něj padaly, stezka se zužovala.

„Else, Else,“ hučelo mu v hlavě.

Svět se slévá do jednoho pestrého obrazu. Všude kolem něj se ozývalo plno zvuků, zpěv vtáků. A ještě jakýsi pískot. Vysoký tón mu rezonoval v uších a postupně přehlušil všechny ostatní zvuky.

„Musím, musím jít dál!“

Nevzdá se, půjde. V dálce spatřil dům. Ve skutečnosti byl od něj jen deset metrů. Blížil se. Ve dveřích se objevila Else. Musí jí říct něco na uklidnění. Musí jí říci o Ivone.

„Ulovil jsem vlka, později zajdu pro jeho kůži,“ řekl s úsměvem a ztratil vědomí.

***

Když Else uviděla Torka, leknutím zdřevěněla. Potácel se po mýtině před domem. Byl beze zbraní a zcela dezorientovaný. Pravou ruku přitisknutou k tělu, přes plátno prosakovala krev. Spatřil ji a něco nesrozumitelně zablekotal. Když spadl na zem, neváhala. Zakřičela na děti. Věděla, co má dělat, nebyl čas na paniku a slzy. Popadla ho v podpaží a vlekla k domu. Přiběhla Elke, pomohla jí ho dostat na lůžko. Zkusila mu tep. Srdce divoce bilo. Nachystala potřebné věci na ošetření. Rozbalila ránu a zkušeným okem ji zhodnotila. Viděla stopy po zubech. Dlouhé šrámy od špičáků vypadaly jako řezy dýkou.

To zvládne. Vytáhla džbán se zátkou a otevřela ho. Ovanul ji silný zápach alkoholu. Vymyla jím ránu. Tork vzdychl, pálení v ráně ho přivedlo k vědomí. Pouze nakrátko. Else vytáhla z koženého pouzdérka tenkou bronzovou jehlu a pevnou nit. Nalila do misky alkohol a vložila je tam. Chvíli je nechala máčet. Pak zručně zašila ránu. Nakonec ji opět potřela alkoholem. Obvázala ránu čistým plátnem. Vše probíhalo rychle, takže ztratil už jen málo krve.

Ačkoliv nebyl při vědomí, dýchal pravidelně, i srdce se mu trochu uklidnilo. Už to zažili vícekrát. Tork byl silný, jistě se z toho brzy dostane. Ještě jednou vše zkontrolovala. V pořádku. Sedla si k němu na postel a začala plakat.

Celou noc probděla u mužovy postele. Jednou si vyžádal trochu vody, jinak stále spal. Teď to bylo na něm. Jeho tělo bojovalo svůj boj.

Ráno otevřel oči. Else od únavy a napětí usnula vedle něj. Neklidně se vytrhla ze snu. Jemně se jí dotkl.

„Nebylo by tu něco k pití?“ zeptal se potichu, když otevřela oči.

Zmateně na svého muže hleděla. Pak si povzdechla úlevou a silně ho objala.

„Ááá!“ zasyčel bolestí. „Prosím, ber trochu ohledy na starého raněného lovce,“ dobíral si ji.

Vstala, uvařila čaj a donesla mu ho. Zavolala na děti, ty přiběhly a také začaly otce objímat. Snažil se před nimi neukázat slabost, ale Else to vycítila a poslala je pryč.

„Ale žes mě vystrašil, ty starý medvěde!“ vyčetla mu hned. „Tohle mi už víckrát nedělej. Nezapomínej, že už nejsi nejmladší.“

Raněný muž se rozesmál, tak jak mu to slabost dovolila.

„Ty jsi už druhý člověk, který mě nazval medvědem. Tuším, že jím nakonec opravdu budu,“ řekl vesele a vyprávěl jí vše o Ivone a Petrovi. Když mluvil o dceřině šťastné tváři, žena jemně chytila jeho zdravou ruku a pohladila ho po ní.

„Já jsem to tušila. Když jsem je viděla spolu. A pak, když chodil jako bez duše. Jsem ráda, že Ivone bude mít oporu. Doufám, že alespoň takovou jako já,“ dodala něžně.

Důvěrně hovořili, pak ji zdravou rukou pevně objal. Vypili spolu čaj. Když se Tork posadil, udělalo se mu slabo. Z nejhoršího byl však venku. Ještě byl velmi vyčerpaný, ztrátu krve na něm bylo vidět. V ruce mu škubalo. To nic, to přejde, hlavní, že žiji. Else byla skutečná opora. Počínala si skvěle. Doufal, že ji moc nevystrašil. Aby uvolnil stísněnou atmosféru, snažil se žertovat.

„Doufám, žes mi to zašila pěkně. Víš, jak jsem háklivý na tu ránu na tváři,“ dobíral si ji zlehka.

„Ale, drahý, víš přece, že pěkně šiju. Je jedno, jestli je to jelenice nebo tvoje kůže,“ odpověděla příkře. „Ale už dost! Musíš odpočívat. Uvařím ti na oběd něco lehkého, něco, co ti dodá sílu,“ uzavřela debatu a vydala se vařit. Tork vysíleně klesl na lůžko. Ano, potřebuje odpočinek. Zanedlouho už spal.

Kapitola 7.

Od rána jsem měl práce nad hlavu. Byl jsem tu už týden. S okolím jsem už byl docela slušně obeznámen. Vycházel jsem na hony. Zvěřiny zde bylo poměrně dost. Asi dvě stě metrů níže pod domem měl svou hráz bobr. A právě ta mi vnukla hned několik nápadů.

Toho dne jsem zhotovoval pasti. Ivone měla ráda ptactvo, ale zjistil jsem, že zasáhnout ptáka šípem je bez dlouhých zkušeností téměř nemožné. Žili zde hojně bažanti i křepelky. A Ivone uměla bažanta připravit skvěle.

Během rychlého oběda jsem seznámil Ivone se svými novými plány. Zamýšlel jsem přistavět k domu vodovod a latrínu. Ta měla stát na zadní straně domu a vodu, která by z ní odnášela odpad, jsem chtěl do domu natáhnout z potoka.

To byl trochu oříšek, potok byl vzdálený asi dvacet metrů a bylo také třeba postavit hráz zpomalující tok potoka. Neměl jsem samozřejmě žádné vodovodní trubky. Mohl jsem jen vydlabat jakési žlaby, průtok však musel být dostatečný na to, aby bezpečně odplavil všechny zbytky. Další problém byl, kam odpad odvádět. Asi třicet metrů níže od domu se nacházel příkrý sráz, to by mělo být dostatečné řešení. Prohlédl jsem si nástroje. Úzká lopata a něco na způsob čakanu. Vyžádá si to řádnou námahu.

Přesto jsem se na práci těšil, to bude něco, co tu ještě neměli. A Ivone bude určitě nadšená, ačkoli zatím vůbec nechápala, o co mi jde.

Hned odpoledne jsem se s chutí pustil do práce. Půda zde byla oblázková, naštěstí asi po pěti metrech kamenů ubylo. Práce mi šla od ruky. Do večera jsem zvládl asi deset metrů. Pro ten den to stačilo.

Šel jsem zkontrolovat pasti. V jednom oku se chytil zajíc. Očividně byl vysílený z marné snahy dostat se odtud. Přišel jsem blíž. Byla to velká samice. Na první pohled bylo vidět, že je březí. Přišlo mi jí líto. Rozhodl jsem se, že ji pustím. Jak se k ní však přiblížit abych neublížil jí ani sobě? Byla chycena za zadní nohu. Když jsem přišel blíž, začala se zoufale zmítat. Snažila se mě kousnout. Chvíli jsem uvažoval. Svlékl jsem kabát a hodil ho na ni. Znehybněla. Nacpal jsem pod něj ruku a uvolnil oko. Chtěl jsem zvednout kabát a nechat ji uniknout, ale vtom mě něco napadlo. Vzal jsem ji a zanesl domů. Ivone plela svou malou zahrádku. Zavolal jsem na ni. Přerušila práci, opláchla si ruce ve vědru a utřela si je. Odkryl jsem kousek kabátu. Překvapeně vykřikla, když se samice pohnula.

„Petře, vždyť je živá!“ vykřikla.

„Ano, není to úžasné?“ řekl jsem nadšeně. „Pomoz mi najít nějakou krabici.“

Nerozuměla proč, ale nakonec mi jakousi větší truhlici ukázala. Byly v ní ozdoby z bronzu, hřebeny a jiné ženské maličkosti. Trvalo téměř hodinu, než jsem Ivone přesvědčil, aby ji vyprázdnila. Venku jsem pak nasbíral několik hrstí staré trávy. Vystlal jsem jimi truhlici. Pak jsem přidal trochu trávy čerstvé a šťavnaté listí. Opatrně jsem vpustil samici dovnitř. Rychle jsem přiložil mřížku, kterou jsem pro tento účel zhotovil. Hledala únikovou cestu. Nakonec se ale unavila a zůstala bez pohybu, jen tu a tam prudce švihla ušima. Nechal jsem ji tak, musí si zvyknout.

Ivone stále nechápala, proč jsem jí sebral truhlici a zavřel do ní zajíce. S plnými ústy a dobrou náladou pustil jsem se do vysvětlování.

„Miláčku, ta samice je březí, zanedlouho vrhne mladé. Zajíci jsou na spodním stupni potravinového řetězce. To znamená, že se rychle množí a rychle rostou. Navíc je to býložravec. Nebude problém je chovat. V zimě to bude o něco těžší, ale myslím, že to v pohodě zvládneme,“ s nadějí jsem se na ni podíval a čekal na odpověď.

„No dobře, doufám, že víš, co děláš,“ povzdechla rezignovaně.

Objal jsem ji, lehce zvedl a zatočil po kuchyni, až rozpustile výskala radostí. Pak jsme šli spát. Už jsem se nemohl dočkat rána.

Vzbudily mě první sluneční paprsky. Hned jsem běžel zkontrolovat Kláru, jak jsem zaječici nazval. Očividně byla stále nervózní, ale už o poznání méně. Potěšilo mě zejména, že z trávy ubylo. To, že začala žrát, bylo dobré znamení.

Ten den se Ivone věnovala zpracovávání kůží a já svému vodovodu.

Navečer bylo namístě dořešit druhou podstatnou věc. Inspirovaly mě velké nádoby v zásobárně.

„Ivone, prosím tě, odkud máte ty džbány?“

Pokud pocházely od kupců, nedalo se nic dělat. Budu muset strouhat žlaby ke svému vodovodu ze dřeva. Jejich životnost by se ale nedala srovnat s vypálenou keramickou trubkou.

„Tři hodiny cesty odsud žije hrnčíř. To on vyrábí džbány i jiné věci,“ odpověděla.

Hned chtěla samozřejmě vědět, kam tím mířím. Vysvětlil jsem jí svůj plán. Do vykopaného kanálu dám kameny z potoka a až asi čtyři metry před domem umístím hliněné trubky. Povedou do záchodu. Dno bude vyložené kameny a odtok budou opět tvořit trubky. Na přívodu udělám záklopku, jejímž uvolněním se vypustí voda nahromaděná v trubkách a odplaví vše pryč.

„To je hodně práce Petře. Potrvá to dlouhou dobu a ty trubky, jak je nazýváš, budou drahé,“ komentovala to Ivone.

Musel jsem ji uklidnit. Šlo o to, že jsem toho měl v plánu mnohem více. Splachovací záchod byl jen začátek, další nápady jsou mnohem odvážnější.

„Neboj se miláčku, zvládneme to,“ uklidňoval jsem ji.

Nakonec jsem ji přesvědčil. Večer jsem si její souhlas pojistil vášnivým milováním.

***

Kanál jsem nakonec kopal týden a dalších pět dní shromažďoval vhodné kameny, zatímco získat trubky se ukázalo velmi jednoduché. Hrnčíř byl mou návštěvou potěšen. Nabídl se, že polovinu práce provede bez nároku na odměnu, za druhou polovinu požadoval knoflíky z mé blůzy. Ani nevěděl, jak mě tím potěšil. Tvářil jsem se, že je to proti mé vůli a proběhlo mezi námi tvrdé smlouvání. Nakonec slevil na dva. S těžkým výrazem na tváři jsem je odřízl a dal mu je. V duchu jsem však jásal.

Hrnčíř odvedl svou práci skvěle. Vyrobil to, co jsem od něj očekával téměř přesně podle mých představ. Po vypálení zůstaly trubky pěkně tvrdé a červené a nádržka mohla mít objem tak padesát litrů. Dokonce mi ji pomohl i odnést, protože byl zvědavý, na co chci ten zázrak použít.

Udiveně pak kroutil hlavou, nic podobného ještě jakživ neviděl. No ale, co už se tak asi dá čekat od cizince?

Usilovně jsem pracoval i po další dny. Přitom jsem nezanedbával ani ženu a svůj „statek“, představovaný zatím jen zaječicí Klárou. Začala si už dělat hnízdiště, dalo se čekat, že zanedlouho vrhne mladé. Musel jsem udělat králikárny. Plánoval jsem přistavět k domu malou místnost, kde by byly přes zimu, spojenou s malým seníkem. Zároveň byla v mých plánech i přestavba podkroví. Na to však přijde řada později, až dokončím vodovod a latrínu. Možná budu potřebovat pomoc, mohl bych říct Torkovi. Najednou mi přišlo divné, že se zde můj přítel už tak dlouho neukázal.

Stavba vodovodu a latríny mi zabrala celkem tři týdny. Ivone byla šťastná, když jsem dílo dokončil. Cítila se zanedbávaná. Musel jsem jí nejdříve dopodrobna vysvětlit, jak vše funguje. Ale když poprvé záchod vyzkoušela, byla celá bez sebe.

„Petře, tak tohle nemá opravdu nikdo!“ zvolala pyšně.

Večeře proběhla v radostném duchu. Ruku v ruce jsme šli spolu zkontrolovat Kláru. Zaječice klidně ležela na boku, už si úplně zvykla na nové prostředí. Měl jsem jen obavy, zda nepozabíjí mladé hned po jejich narození. Mláďata vrhla o dva dny později. Bylo jich osm. Všechna byly holá a narůžovělá. Oči měly ještě zalepené. Ivone byla dojatá, já také. Nejvyšší čas pustit se do stavby králikárny.

„Ivone, co kdybychom navštívili tvoje rodiče?“ navrhl jsem. „Zdá se mi divné, že se tu Tork už tak dlouho nezastavil.“

„I já jsem na to už myslela,“ řekla vážně a tvář jí posmutněla. „Víš, už tu nebyl měsíc a to nemívá ve zvyku.“

„Máš pravdu. V zápalu práce jsem si to ani neuvědomil.“

„Mám o otce strach Petře. Už není nejmladší,“ dodala smutně.

Oči jí zvlhly. Přestože byla nezávislá a soběstačná, svého otce měla velice ráda.

„Co to říkáš,“ snažil jsem se ji uklidnit. „Je svižný jako mladík. A umí se o sebe skvěle postarat.“

Přikývla. Trochu se uklidnila. Dohodli jsme se, že dnes nebudeme nic vařit. Rychle jsme se najedli polévky ze včerejška, žena naházela do batůžku trochu ovoce a já jsem zatím natrhal dostatek trávy pro Kláru. Misku jsem jí po okraj naplnil vodou. Dobře, mohli jsme jít.

Vešli jsme na známou cestu. Šel jsem tudy po čtvrté. Stezka byla dost široká, používala ji i lesní zvěř. Šli jsme s Ivone vedle sebe držíce se za ruce. Les uklidňujícím způsobem šuměl, slunce svítilo a od západu se pozvolna sbíhala mračna. Chystala se pořádná bouře. Nevadí, než začne, budeme dávno u rodičů.

Najednou jsem zpozorněl. Zachvátil mě podivný neklid. To místo působilo nějak ponuře. Hned jsem také zjistil proč. Opodál ležela na zemi hromádka zvířecích kostí a kůže. Kůže byla ve značném rozkladu a mnohé z kostí byly rozvláčeny po okolí. Ucítil jsem vzdálený nasládlý pach rozkládající se mršiny.

Sáhl jsem za pás a vytáhl sekeru. Krátce jsem se podíval na Ivone, měla v ruce dlouhou dýku. Opatrně jsme se přiblížili k ostatkům. Najednou strnula a křečovitě mi sevřela za ruku. U mršiny ležel nůž. Poznal jsem ho také. Torkova dýka. Jen o kousek dál jsme objevili jeho luk a sekeru. To bylo vážné. Bylo mi jasné, že by se jich nikdy dobrovolně nevzdal. V tomto světě zbraně představovaly hranici mezi životem a smrtí.

Něco se tu muselo stát. Ale co? Ivone byla celá bez sebe, svého otce milovala. Také jsem se začal bát. Bát o toho tvrdého, ale laskavého muže. Byl jsem mu dlužen za svůj život a navíc jsem miloval jeho dceru. Musel jsem však zachovat rozvahu, zde už se nedalo nic dělat.

„Pojď, nemá význam tu zůstávat. Pokud se tu něco stalo, muselo se to odehrát dávno. Pojďme do domu tvého otce, tam se dozvíme víc!“

Nevím, jestli jsem chtěl povzbudit více ji nebo sebe. Objal jsem ji, abych ji trochu uklidnil.

„To bude nejlepší, co můžeme v této chvíli udělat.“

„Ano, máš pravdu,“ přikývla.

Posbírali jsme zbraně a rychle vykročili vpřed. Šli jsme tiše a beze slov. Oba nás trápily obavy.

— Torku, Torku, prosím tě, buď v pořádku. Musí být přece i jiné vysvětlení, proč jsme našli jeho zbraně v lese než to, že v něm také zahynul. — Říkal jsem si v duchu.

Blížili jsme se k domu. Napětí rostlo. Ivone začala být celá bledá. Vyšli jsme zpoza stromů.

Tork před domem štípal dříví. Obrovský kámen mi spadl ze srdce. Dcera se bez váhání rozběhla k otci. Vrhla se mu do náruče. Silně ji objal a pohladil po vlasech. Přešel jsem k nim.

„Torku, ty starý medvěde, jsem skutečně rád, že tě vidím. Opravdu jsem se o tebe bál,“ řekl jsem na pozdrav.

Složil jsem z ramene jeho luk a z batohu vytáhl další jeho věci. Pustil Ivone, které po tvářích stékaly slzy úlevy. Pak přistoupil ke mně. Podal jsem mu ruku, on ji pevně stiskl a objal mě.

„Petře. I já tě rád vidím. Už dávno jsem vás chtěl navštívit, hrdličky. Ale jsem ještě příliš slabý. Netroufal jsem si ani pro zbraně. Až dnes jsem se rozhodl pocvičit se trošku se sekerou.“

Opět se usmíval.

„Co se stalo?“ zeptal jsem se přímo. „Nechat své zbraně ležet v lese, to bys za žádných než velmi vážných okolností neudělal.“

Zatnul sekeru do pařezu a téměř s láskou převzal zpět své ztracené zbraně. Else nás přivítala stejně srdečně jako její muž. Posadili jsme se kolem stolu. Tork nám vyprávěl, co se událo po jeho odchodu od nás. Trochu jsem se divil, že ho vlk tak nečekaně napadl. Vlci se lidem obvykle vyhýbají. Musel mít doopravdy vážný důvod.

Pak pokračovala Else. Vyprávěla nám, jak se dopotácel domů, jak ho ošetřila a starala se o něj.

Pak se debata obrátila k nám. Rodiče chtěli vědět o všem.

„Jak si tam vy dva žijete?“ zajímala se.

Ivone její vyprávěla o novém záchodu a o tom, jak funguje. Vyvolalo to velmi rozpačité úsměvy. A když začala mluvit o Kláře, Tork už jen pobaveně kroutil hlavou. Zeptal se mě na rovinu:

„Petře, proč to vlastně děláš? Vždyť zvěře je tu dost! Jsi šikovný lovec, neříkej mi, že nedokážeš uživit vás dva!“

„Ale prosím tě,“ odporoval jsem mu. „Mám na to velmi dobré důvody.“

Vysvětlil jsem mu své záměry. Chovat zajíce je velmi jednoduché. Zároveň jsem ho požádal, aby mi pomohl. Potřeboval jsem zaječího samce na pozdější páření. A další věc, co jsem chtěl, byla pomoc při stavbě hospodářské části. Byla to dlouhodobější práce a neměl jsem s tím dost zkušeností. Vážně přikývl, když jsem mu nastínil své plány.

„Nechápu, nač potřebuješ tak velkou stavbu. To bys musel chovat nejméně stovku těch zaječích potvor!“ zvolal udiveně.

Samým ohromením až vstal od stolu.

„Zajíci jsou pouze začátek,“ odpověděl jsem mu. „Mám mnohem větší plány. Chci pěstovat obilí.“

Tentokrát na mě zůstal zírat s otevřenými ústy. I ženy ztichly. Překvapilo to všechny včetně mé Ivone. O tomhle plánu jsem jí ještě neřekl.

„O to se tu ještě nikdo nepokoušel. Tajemství pěstování obilí si kupci z jihu úzkostlivě hlídají. A pak, Učitel ho jistě zná, a přece obilí nepěstuje.“

„Třeba má na to své důvody,“ nedal jsem se. „Ani já nejsem žádný hospodář, také se musím ještě hodně učit.“

„Kde by si ho chtěl pěstovat?“ zeptal se, jakoby byl rozhodnut mi tento záměr rozmluvit. „A co lesní zvěř, nezničí úrodu?“

Zamyslel jsem se. Musel jsem ho přesvědčit, jeho pomoc budu potřebovat.

„To je právě to. Museli bychom vypálit kus lesa a ohradit ho. A samozřejmě zem zorat nebo zrýt. Vyžádá si to hodně práce, ale o úspěchu nepochybuji.“

„Zorat?“ Tork se tvářil, jako by to slovo neznal.

Teď budu muset vytáhnout poslední trumf.

„Úrodu si rozdělíme na polovinu!“ vyhrkl jsem zoufale.

Rozjasnila se mu tvář. Přikývl. Až teď jsem si uvědomil, že mě dostal. Jeho, nejnadanějšího Učitelova žáka, to přece muselo zaujmout ihned. Ale je mazaný obchodník, nechal mě v nejistotě, dokud jsem mu nenabídl slušnou provizi. Že se nebál práce, tím jsem si byl jistý. Avšak tato záležitost zabere spoustu času, který nebude moci věnovat lovu. Takto to bude mít kompenzováno obilím.

„Jaký myslíš, že z toho bude výnos?“ zeptal se věcně.

Chvíli jsem přemýšlel. Nechtěl jsem uvádět přehnané čísla, ale musel jsem ho nějak motivovat.

„První úrodu musíme nechat na opětovnou výsadbu. Později to odhaduji tak na dvacet, pětadvacet… džbánů.“

Vyrazil jsem mu dech. To nečekal. I ženy zůstaly šokované. Už dávno zanechaly vlastní debaty a pozorně poslouchaly. To bylo nepředstavitelné. Kupci by za takové množství požadovali hodně zboží.

„Myslíš to vážně?“ zvolal. „Tak se do toho pusťme hned!“ nakazil jsem ho svým nadšením.

„Počkej, počkej!“ zarazil jsem ho. „Není to tak jednoduché. Je třeba vypálit les a zorat a zkultivovat alespoň čtvrt hektaru půdy. To by mělo stačit.“

„Cože, co je to hektar?“ zeptala se Else.

„Aha. No to je asi sto dvacet krát sto dvacet kroků,“ poučil jsem ji. „Ale to není ten hlavní problém. Kultivování půdy je velmi namáhavé, sami to nezvládneme.“

„A s kým tedy?“

Všichni byli ze mě zmateni. Nechtěl jsem je už dlouho napínat. Nadechl jsem se a řekl:

„Musíme chytit a zkrotit divokého tura,“ řekl jsem rychle.

Tork otevřel ústa a znovu je zavřel. Toto určitě nečekal. Na Ivone jsem se raději ani nepodíval. Do té chvíle jsem jí o tom nic neřekl, nejprve jsem chtěl slyšet, co na to její otec. Bez jeho pomoci se nedalo v tomto případě hnout. Tork se chvíli nezmohl na slovo.

„Ty ses musel zbláznit! Mluvíš v horečce? Nikdy jsem neslyšel něco tak šíleného! Prý chytit a zkrotit divokého tura. Myslíš, že je to zajíc?“ vykřikl rozhořčeně.

Else s Ivone byly ticho. Toto byla mužská záležitost, museli jsme si to vysvětlit mezi sebou. Musel jsem ho přesvědčit za každou cenu.

„Jak to hodláš udělat?“ zeptal se nakonec.

„Vlastně jsem doufal, že něco vymyslíš ty.“

„Ach ano!“ vyhrkl ironicky. „Jeden nápad mám. Přijdu k divokému turovi, popřeju mu krásný den a pak mu nabídnu, aby šel se mnou a sloužil mi.“

„Torku, Torku,“ zchladil jsem ho tvrdě. „Uklidni se prosím! Je mi jasné, že to nebude vůbec lehké! Ale podívej se na Erika a jeho vlka. V tom je přece řešení, osvojit si ho jako mládě.“

To zabralo.

„Ano, takto by to zřejmě šlo,“ řekl a krátce se zamyslel. „Stává se, že se matka s mládětem oddělí od skupiny i na několik hodin. Avšak mládě od matky nikdy.“

„Myslel jsem si to. Takže nám nezbývá než matku zabít.“ Učil jsem se být tvrdý.

„Ano, zdá se, že je to jediná možnost. Pravda je, že obvykle tury nelovíme. Žijí daleko, až dole v říčním údolí. Mají hodně masa, ale je ho až moc, nestačili bychom ho zpracovat. Dám vědět bratrovi. Pomůžu nám s lovem a vezme si díl z masa z usmrcené krávy,“ uzavřel.

„Dobře, to bychom měli. Co se týče stavby, až tak strašně to nespěchá. Nejprve se musíš vyléčit, protože nás čeká tvrdá práce. A pak, jsou tu ještě jiné věci. Blíží se Slavnost. Další tvá dcera se stane dospělou. A je tu ještě jedna důležitá věc. Možná nejdůležitější ze všeho. Torku. Chci tě požádat o tvou dceru Ivone,“ dodal jsem slavnostně.

Jak jsem čekal, nebylo to pro ně žádné překvapení, očividně s tím počítali. Ale vážnost této chvíle všechny dojala. Otec mé budoucí ženy mi podal ruku.

„Lhal bych, kdybych řekl, že je to nečekané. Ale jsem šťastný, protože i moje dcera je šťastná. Vidím jí to na očích. Vytrhl jsi ji z osamělosti a dal jí nový život. A já tě s radostí přijmu za svého syna. Svatba bude dva týdny po Slavnosti,“ prohlásil.

Tork stále držel mou ruku a vřele ji mačkal. Na jeho ženu to už bylo příliš. Objala Ivone. Po tvářích jí tekly slzy. Dcera ji tišila a kolébala v náručí jako dítě.

„Děvčátko moje,“ vzlykala. „Jsem tak šťastná, že sis konečně našla muže. Trápilo mě, že jsi tam tak sama.“

„Tak už dost!“ přerušil ji Tork. „Tohle je slavnostní den, nebudeme tu přece brečet.“

Otočil se ke mně.

„Jsem rád, že si vybrala právě tebe. Musím se přiznat, že jsem si tě velmi oblíbil. I když,“ dodal ironicky, „při tvých nápadech mi někdy vstávají vlasy hrůzou.“

Else vstala a šla dokončit jídlo. Snědli jsme ho s chutí. Odpoledne se neslo v duchu příjemného posezení. Všechno jsme dopodrobna rozebírali. Plány na svatbu, koho pozveme, co se bude nabízet a ostatní související věci. Pak jsme to nechali být a vyšli jsme ven. Můj přítel začal čistit zbraně. Dělal to s láskou a pomalu. Znovu jsme procházeli moje projekty. Zvažovali pro a proti. Pak se řeč zvrtla znovu na nadcházející Slavnost. Měla se konat už za týden. Jejich prostřední dcera z toho byla značně nervózní. Den její dospělosti se rychle blížil.

Ani jsme si nevšimli, jak se den přehoupl do druhé poloviny. Museli jsme jít, protože do večera jsem chtěl být doma. Klára už určitě spotřebovala všechno žrádlo a vodu. Jelikož kojila mladé, musela mít dostatek stravy.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Ztracen v čase: Kruhy času/ Bojovníci hákového kříže.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.