Vila na Sadové

také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.fragment.cz

Richard Sklář

Vila na Sadové – e-kniha

Copyright © Fragment, 2015

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Kapitola 6

Kolem se vznáší lehký modrý opar. Oči mi těkají z místa na místo. Nevěřícně se blížím k hromadě rozstřílených lidských těl. Cítím v nose železitou čpavost krve, kterou přebíjí štiplavý puch potrhaných vnitřností. Zvonivé ticho ruší jen chřoupání suti pod podrážkami bot. Z příšerného mišmaše údů, střev a kostí na mě hledí vyhaslé oko. V chladném podzimním odpoledni se z toho všeho kouří, jak živočišné teplo pomalu uniká do prostoru. Odněkud přichází Říďa a noří dovnitř ruce. Vytahuje ustřelenou paži, která se v lokti vlastní vahou ohýbá, jako by byla živá. Ukazuje mi, že našel, co hledal. Ruka s pěstěnými nehty a jemnou dlaní má na prsteníčku snubní prsten z bílého zlata. Paže v Říďových rukou náhle ožívá, natáhne se v lokti rychlostí útočící kobry a jde po mém obličeji, jako by mi chtěla vyškrábat oči. Instinktivně ucuknu a o cosi se praštím do hlavy. Bolest je tak intenzivní, až se náhle probouzím.

Koukám na budík a je teprve půl třetí. Ten šílený sen mi čas od času nabourává spaní a pronásleduje mě celých dvacet let. S téměř železnou pravidelností vždy, když s něčím vnitřně bojuji. Jak to tak vypadá, asi se toho už nikdy nezbavím. Dvacet roků, a podvědomí to má uloženo v tak otřesných detailech a vjemech, jako by se všechno stalo včera. Vydýchávám uložené napětí, pak vstávám a jdu se do kuchyně napít vody. Chlad tekutiny a monotónní pobroukávání ledničky mě uklidňuje. Sedám si na židli v místnosti, do které zvenčí proniká svit pouliční lampy. S hlavou v dlani levé ruky se vracím myšlenkami zpátky v čase. Po kolikáté už?

Je říjen 1994. Mám čerstvých pětatřicet a doma devítiletou dceru. Už dva dny v kuse prší. Ležíme v nízkém podrostu kdesi na severu Bosny. V dálce, kdesi hluboko pod námi, by podle mapy a kompasu mělo být město Brčko. Kvůli dešti a rannímu oparu „vizuální kontakt nenavázán“, jen tušíme, kterým směrem se nachází. Domluvené setkání s rychlou spojkou jsme dávno propásli, odkládá se o dalších divokých čtyřiadvacet hodin. Brčko je cílem naší cesty. Nás čtyř z vojska ministerstva vnitra na přísně utajené misi, hodně mimo oficiální poslání sil UNPROFOR. Vydali jsme se z posledního, ale úkol nebyl splněn. Velitelem naší jednotky je Říďa, o padesát kilo mladší než dnes. Pak jsme už jen my tři zbývající – Míťa, Karlos a já. Nejnižší hodnost nadporučík, a kupodivu se nejedná o mě. Hodnosti tady ale nehrají žádnou roli. Jsme hodně zvláštní jednotka. Tři chlapi jako hory a mých 165 centimetrů a 48 kilo. Za normální situace by to byla komická sestava, tady ale sranda už dávno skončila. Mezi těmi třemi velkými kluky jsem právem, protože mám to, co oni nemají. Dokonalý zrak. Vybrali mě tenkrát před mnoha lety jako mnohé další chovance z dětských domovů celé republiky pro práci na zvláštních úkolech ministerstva vnitra. Ptáčky lapali na krásné řeči o společenství lidí, které je nadřazeno rodině, o odpovědné práci a zásluhách, na které socialistická vlast nikdy nezapomene. Vlastně to vypadalo zajímavěji než další tři roky v děcáku, kde člověk kromě tety, která vlastně ani není skutečná teta, nikoho dalšího nemá. Podepsala jsem. Až při vstupních testech, kdy jednoho rozeberou takřka do mrtě, se přišlo na to, že mám oči, které jsou malý zázrak. Moje makula je dvakrát větší, než je průměr běžné lidské populace. Touhle anomálií je prý obdařen jeden člověk z půl milionu. Když se setmí, jsem teprve ve svém živlu. Jako divoké kočce mi stačí pár fotonů, a neunikne mi nic. Že vidím tak, jak vidím, mi logicky připadalo samozřejmé, ovšem ctihodné lékařské konzilium to měsíc po mých patnáctých narozeninách označilo za fenomenální. Už mě měli a nepustili. Díky tomu jsem se mimo všeobecné předměty, zahrnující jazyky, technickou i tělesnou přípravu, začala specializovat na střelbu. Malorážka, pistole, prak, vzduchovka, samopal, kulomet, všechno jedno. Naprosto mě to pohltilo. Opravdu něco jiného než v děcáku. Do dvou let jsem neměla soupeře. Náš velící byl z toho trochu smutný, protože stupeň utajení výcviku nedovoloval oficiálně prezentovat dosažené výsledky. Tak mi možná unikla olympiáda, ale co už nadělám…

Teď tady ležím v řídkém křoví, promočená se třesu zimou a asi po tisící si říkám, jestli tohle všechno mám zapotřebí. Cíl mise – vyhledání a záchrana uneseného českého diplomata – jednoduše zkrachoval. Přibližnou lokaci jeho věznění získala rozvědka díky placeným informátorům. My jsme měli za úkol přijít a za každou cenu ho dostat do bezpečí, nejlépe zpátky do vlasti. Deset kilometrů se v neznámém terénu protáhlo asi o dvě hodiny, když jsme dorazili zhruba na místo popsané informátorem. Na východním okraji městečka Rajevo Selo. Schovali jsme se v sutinách jakési továrny a opatrně se pídili po jakýchkoli známkách přítomnosti lidí. Někde tady by mohl být zadržován náš člověk. Už se daly zaznamenat první známky nadcházejícího soumraku, když jsme zaslechli divokou střelbu, která náhle pročísla zdánlivý klid místa. Okamžitě jsem poznala charakteristický štěkot samopalů československé výroby. Dlouho trvající salva končila nechutným, opilým smíchem. Bez váhání jsme se vydali směrem k místu střelby. Pak se před námi otevřelo dílo zkázy. Nedalo se už ničemu zabránit. Hromadná poprava asi dvaceti lidí právě skončila. Střelbou horké zbraně ležely na zemi a pět samozvaných exekutorů ve špinavých civilních šatech močilo na to, co ještě před chvílí byly živé lidské bytosti. Opakované výkřiky „dezinfekcija“ mi i po dvaceti letech rezonují hlavou. Z toho důvodu, jakmile v televizi vidím reklamu na dezinfekční prostředky a „hygienickou čistotu“, okamžitě přepínám. Počínaly si nějak podobně Einsatzgruppen v Polsku a na Ukrajině? Možná, ovšem před desítkami let. Jak se mohlo stát, že se něco podobného znovu děje? My jsme nestihli přijít včas. Naším novým úkolem proto bylo zjistit, jestli je Antonín Poštulka mezi popravenými. Prsty nás svrběly na spouštích, zatímco jsme skryti pozorovali, co se bude dít dál. Všech pět vrahů si s pocitem absolutního bezpečí a nedotknutelnosti zapálilo cigarety a čemusi se hlasitě smáli. Pak si každý opět vzal své zbraně, vyměnili zásobníky za plné a po chvíli nevzrušeně odešli. Úděsné divadlo nás šokovalo, a to jsme už zažili ledacos. Ještě pár minut ale musíme vyčkat. Když se nic nedělo, mohli jsme se opatrně přiblížit k tomu otřesnému místu. Našeho člověka jsme bohužel poznali. Podle polobotek a kalhot od obleku. Zbytek se mísil s ostatními těly. Abychom ale měli jistotu, bylo třeba se přehrabat v nechutné kaši z krve, vnitřností, kostí a masa. Ujal se toho Říďa, zatímco Míťa zvracel opodál a Karlos hlídal, jestli je pro nás v okolí ještě bezpečno. Já jsem stála jako solný sloup, pro tuto chvíli absolutně nepoužitelná. V tichém děsu jsem se nedokázala hnout z místa. Pak Říďa konečně našel ustřelenou levou paži. Na prsteníčku ruky zůstal snubní prsten. Říďa prsten stáhnul a otřel o blůzu. Uvnitř byl zřetelný nápis „Anička 17. 4. 1971“. Měli jsme vše černé na bílém. Říďa ještě rychle prohledal kalhoty pana Poštulky a našel jen jakýsi složený papír, který bezmyšlenkovitě zmuchlal a strčil do kapsy. Pak zavelel k odchodu. V tomtéž okamžiku Karlos tiše hvízdnul. Komando se vracelo. Vypadali rozverněji než předtím, patrně posilněni alkoholem. Hnali před sebou další skupinku bosých ubožáků. Nejvyšší čas pro nás, abychom rychle zmizeli. Nemohla jsem běžet, nohy mi vypověděly službu. Říďa na nic nečekal, hodil si mě přes rameno jako pytel brambor a pelášili jsme pryč. Najednou kolem nás začaly hvízdat projektily. Dávka adrenalinu mě probrala dokonale. Vzápětí Říďu cosi trefilo do lýtka. Podlomil se jako smrk ve vichřici a skutálel se za jakousi zídku. Mě přes zídku těsně předtím instinktivně přehodil. Ještě že umím padat. Poranění Říďova lýtka naštěstí nebylo vážné. Do svalu se mu zakousl pouze kousek roztříštěného betonu, ale dost to krvácelo. Říďa si polohlasem ulevoval osvědčenou mantrou o kurvách kurevských. Věděla jsem, že jeho zranění není moc vážné, ale o to bolestivější asi bylo za chůze. Posypal si to žlutým práškem z balíčku první pomoci a narychlo obvázal. Karlos mu pomáhal a my dva s Míťou jsme přesnými výstřely drželi bandu opodál. Drželi jsme se tak navzájem v šachu. Pak se mi podařilo jednoho nejméně opatrného zasáhnout. Výstřel mu vyrval kus šíje a hlava mu klesla jako marionetě po představení. Zbytek nám odpověděl zběsilou střelbou. Naše štěstí bylo, že neměli granáty. Podařilo se nám vyřadit ještě jednoho a zbytek se na chvíli odmlčel. My na nic nečekali a v předklonu klusali z dostřelu. Až ve velké vzdálenosti jsme se dali do pořádného běhu směrem k lesu. Tam si Říďa na malé mýtince trochu odpočinul a my s ním. Jeho zranění hodně prosakovalo, o převaz se postaral Míťa, neoficiální zdravotník skupiny. Ten pak vytáhl blistr s fenmetrazinem. Každému poručil spolknout dvě tablety, abychom vydrželi bdělí. Čekala nás druhá noc beze spánku a únava mohla vyústit v tragédii z otupělosti. Proto jsme bez řečí poslechli. Karlos mezitím zprovoznil satelitní telefon Iridium a spojil se přes šifrovaný kanál s operačním důstojníkem. Zběžně popsal dosavadní průběh operace a přidal naši přibližnou polohu. Dostali jsme nařízeno přejít do města Brčko, kde na nás přesně ve čtyři ráno za hřbitovem bude čekat prověřená spojka a odveze nás do bezpečí. Bude čekat pouze deset minut! Měli jsme deset hodin na deset kilometrů. To bylo dobré. Náhle byl slyšet hluk silných motorů. Usoudili jsme, že naši pronásledovatelé to nevzdali. Poměr sil se přeskupil v náš neprospěch. Jedinou spásou byl les, kde auta snad neprojedou. Téměř bezhlesně jsme se vydali zase na cestu. Šla jsem první, naši družinu uzavíral Karlos. Cesta byla nekonečná. Spustil se vytrvalý liják. Tma rychle zhoustla, prodírali jsme se dopředu stále pomaleji. Jednu chvíli se mi zdálo, že po větru slyším štěkot, který přicházel ze směru našeho pochodu. Pak bylo opět ticho. Temnota kolem jako by se zhmotnila. Cestou jsme málem skočili do pasti. Dva hranaté terénní Nissany stály mezi hranicí lesa a prudkým srázem, odkud zhloubi doléhal tlumený šum řeky Driny. Čekali na nás. Chytře si vypočítali, jakým směrem se asi budeme ubírat, a využili lepší znalosti terénu. Nic kolem se nehýbalo, žádný zvuk se neozval. To bylo nejhorší. Vzpomněla jsem si na psí štěkot. Určitě je tady někde mají. Vycvičené psy, kteří nás určitě dávno slyšeli a cítili a nedočkavým třasem dávali svým pánům najevo, že se blížíme. Poprvé v životě jsem se cítila jako lovná zvěř. Míťa mi posunkem naznačil, abych vytáhla prak a střílela do oken aut, tak rychle, jak jen to dokážu. Nemusel mě pobízet dvakrát. Naše záložní zbraň, neslyšný vytuněný prak s optickými mířidly a municí z kuliček do ložisek, byla mou chloubou. Jen to zašumělo a do ticha se zaříznul zvuk rozbitého bočního skla. Psi se neudrželi a začali štěkat. Štěkot se ozýval napravo od nás. Karty byly odkryty. Několikrát jsem ještě vystřelila i na druhé auto a pak kdosi odpálil světlici. Viděla jsem dvě svalnaté čtyřnohé bestie, jak se na nás dlouhými skoky řítí. A za nimi skupina mužů se samopaly. Jednoho psa jsem v poslední chvíli trefila kuličkou z praku do hlavy. Ta se rozprskla jako mýdlová bublina, a pes byl vyřízený dřív, než se mě stačil dotknout. Druhý skočil po Říďovi, který na to čekal, opřel se zády o strom a ustál náraz. Pes se zakousnul Říďovi do břicha a nepustil, ani když mu Říďa v příštím zlomku vteřiny nožem podříznul krk. To vše se odehrálo v jednom kratinkém okamžiku, kdy záře světlice dohasínala. Karlos s Míťou vypálili pár ran směrem k mužům a ani můj prak zdaleka nezahálel. Na svou útočnou pušku jsem dočista zapomněla. Pak všechno zahalila tma. Zalehli jsme do podrostu a čekali. Oni se ukryli za skalku a čekali. Nervy napnuté k prasknutí, všechno zesílené účinkem fenmetrazinu. Patová situace. Jeden se pohne, druhý vystřelí a naopak. Jako ze zákopů v první světové válce. Míjejí hodiny, úsvit se neodvratně blíží. Naše domluvená spojka už určitě nečeká. Cítím snubní prsten Antonína Poštulky ve vnitřní kapse svého nepromokavého overalu. Třesu se ranním chladem i celkovým vyčerpáním. Míťovo farmakum přestává účinkovat. Něco se musí hodně rychle stát. Vyřešil to elegantně Karlos. Začal na naše protivníky zhurta mluvit rusky. Všichni jsme za dob bratrského přichylování k Sojuzu absolvovali v osmdesátých letech bezpočet společných cvičení s jednotkami OSNAZ a ruštinu ještě pořád ovládáme bezpečně. Karlos se rychle ujal role mluvčího naší skupiny. Ve svém kavkazském přízvuku drze nabídnul protivníkům slušné zacházení. My ostatní rychle cosi drmolíme také. Říďa jako důkaz našich schopností s rozmachem hází uříznutou psí hlavu směrem ke zmateným Srbům. Máme štěstí, že proti nám nestojí skuteční vojáci. Ti by nám patrně neskočili na tak prostou lest. Ale divoká bojůvka, to je jiná věc. Ano, jsou bezcitní, mazaní, divocí a mají překvapivě dost dobrých zbraní. Kdo ví, odkud je vzali. Na druhé straně ještě pořád v nich dříme jakási neopodstatněná bázeň z rusky mluvících osob v maskáčích. Na tohle jsme teď vsadili vše. Po půl hodině vzájemného vyhrožování i dojednávání přistává ve štěrku na cestě první pistole. Pak druhá a ještě samopal. Karlos to komentuje prostým „charašó“ a dál čeká. Náhle se mezi kameny zvedají naši pronásledovatelé v celé své kráse. Napočítám jich šest a hádám, že jim není moc přes dvacet. Byli umazaní, unavení, prokřehlí a pravděpodobně s kocovinou. Jeden neměl žádnou zbraň a zvedl ruce nad hlavu. Ostatní na své výzbroji ještě lpěli. My už máme jasno. Říďa vydal pokyn, zarachotilo pět přesných výstřelů, a můžeme zase volně dýchat. Ten jediný, který nás vzal vážně, se zhroutil u cesty a začal nahlas brečet. Usoudili jsme, že bychom ho měli vzít s sebou, aby na nás něco nestihnul ušít. Dál jsme si ho už nevšímali, pro tuto chvíli byl neškodný. Bylo třeba jednat svižně, než se objeví nějaký nežádoucí čumil. Civilní oblečení, byť špinavé a promočené, pro nás mělo cenu zlata. Rychle jsme se převlékli. Oblečení bylo chlapům dost malé a vypadali v tom opravdu legračně. Zato já jsem si musela zahrnout rukávy i nohavice, abych nepřipomínala strašáka do zelí. V jedné z kapes bundy jsem objevila hrst velice opotřebených bankovek, třeba se ještě budou hodit. Naše maskáče jsme museli nechat tady, Míťa je zahrabal do podrostu. Ještě před tím prohledal všechny kapsy a odstranil vše, co by nás mohlo identifikovat. Při tom našel v Říďových kalhotách zmuchlaný papír. Rozbalil ho, uhladil a četl, co bylo napsáno hrubou tužkou a zřejmě ve spěchu: „Dragutin Stavarič – Medvědí tlapka“. Nedávalo to smysl. S velkou pravděpodobností se ale jednalo o možná poslední vzkaz Antonína Poštulky. Pět polonahých mrtvol bylo nutno nějak odklidit a přímo se k tomu nabízel jeden Nissan. Vybrali jsme ten, který byl více poničen mým prakem. Hluboké důlky v kapotě a rozbitá boční okna o něčem svědčily. Karlos s Míťou naskládali všechny mrtvé do kufru i s jejich psy a Říďa auto zavezl tak hluboko do lesa, jak jen to šlo. Druhým vozem jsme vzápětí jako banda pěti pobudů sjížděli cestou dolů k mostu přes řeku a do města. Našemu zajatci jsme ukázali nalezený papír. Rychle si přečetl napsaná slova a viditelně zblednul. Pak zavrtěl hlavou, zarputile koukal do podlahy. Ještě bylo poměrně brzy a provoz ani blíže k městu nijak nevázl. Na mostě přes řeku nás čekal check-point. Jakýsi policajt tam poněkud laxně namátkou kontroloval, jestli někdo neveze nějaké zbraně a střelivo. Když uviděl terénní vůz s domácí espézetkou a rozježeného Říďu za volantem, jen mávnul rukou a projeli jsme. Viditelně se nám ulevilo, byli jsme připraveni v případě potřeby použít všechny metody, abychom se dostali do bezpečí. Ledabylé mávnutí rukou strážníkovi pravděpodobně zachránilo život. Ke hřbitovu jsme se přiblížili dvě a půl hodiny po termínu. Karlos opět satelitním telefonem kontaktoval operačního důstojníka s tím, že tentokrát už jsme na místě a s odvozem počítáme. Pak si ode mě vzal nalezené peníze a zašel do blízkého krámu. Tam nám koupil masové konzervy, bochník chleba a litr nějakého destilátu pochybné namodralé barvy. Během dne jsme to do našeho zajatce nalili, takže nejenže většinou hlasitě chrápal, ale také pozvracel zadní sedadla a trochu i mě. Po celý den nikdo, kromě našeho opilého nedobrovolného parťáka, nezamhouřil oka. Vytvořili jsme systém hlídek. Vždy jeden byl venku a pozoroval okolí, další tři odpočívali v autě. Nervozita stoupala a čas tekl pomalu jako melasa. Konečně se blížila čtvrtá ranní, kolem byl klid, jen občas někde v dálce zarachotil samopal, jako součást místního koloritu. Byli jsme kompletně připraveni opustit pro nás příliš horkou půdu. Ve 4.05 na louce za námi přistál silně nervózní pilot pětimístné Cessny. Další cesta domů už byla oproti předchozímu selanka, i když přiznávám, že jsem si oddechla až kdesi nad Maďarskem. Ze všeho nejvíc jsem se těšila na dlouhou horkou sprchu a chlapi, kterým mise dočasně vzala humor, se nenápadně začali těšit se mnou...

Může se mi někdo divit, že po tom všem, co jsem zažila, se mi zdají divoké sny? Nemám na spánek ani pomyšlení. Vstávám ze židle a jdu ke schodům. Dvakrát lehce písknu a zavolám: „Tequiii!“ Okamžitě slyším, jak fenka vyskočila ze svého pelíšku a neomylně peláší po schodech nahoru za mnou. Hladím ji po hlavě mezi ušima:

„Ještě je čas, abychom šli ven, ale dočkáš se. Pojď, půjdeme si ještě na chvilku lehnout…“ Kouká na mě, jako by mi přesně rozuměla a schvalovala každé slovo. Odcházíme obě do ložnice. Tequila způsobně čeká, až se přikryju, pak vyskočí nahoru na lůžko a uvelebí se mi v nohách. Už to máme spolu za celou tu dobu dobře nacvičené. Za pár okamžiků oproti všem předpokladům tvrdě usínám.

Zápis v deníku 16. 12. 1941

Venku mráz. Ledový jest i přístup Herr protektora k české otázce. Levná pracovní síla. Stále častěji se objevuje divné slovo – eugenika. Vypadá nevinně. Skrývá v sobě tichou hrozbu. Vyšlechtiti psa, koně nebo jabloň může být prospěšné. Ale šlechtit lidskou rasu? Člověk je dle mého názoru jednou člověk, a tím to končí. Co bude s těmi, kteří se pro šlechtění nehodí? Zlikvidovat? Sterilizovat? Odsunout? Kam tohle povede? Jde šeptanda o velkých pracovních táborech v Polsku. Tam budou soustředěni všichni ti holohlaví, tlustí, s plochýma nohama, krátkozrací, nevzdělaní a já nevím jací? Dokonalých bytostí jako Herr protektor tady moc nevídám, při vší úctě k Herr starostovi a ostatním. Stella se tomu směje. Podle ní je to jen Goebbelsova propaganda a blábol. Nesmím to prý brát všechno vážně. Mám z toho obavu. Již vlastně dávno mám obavu téměř ze všeho. Z cesty do práce, z Vánoc, z bezesných nocí, ze zítřka. Klaus Kubiczek má také obavu. O Helgu. Chuděra se čím dál tím více ztrácí před očima, skoro nechodí. Ani vypsati nemohu, kterak mi to samotnému drásá srdce. Stella zařízla slepici a udělala z ní pro Helgu a děti silnou polévku. Ještě máme na zahradě v kurníku čtyři slepice. Když je sníme, co bude dál?

Kapitola 7

Nesnáším budík. Vždycky začne zvonit v nejlepším. Nic naplat, je pět hodin, jdeme se vyvenčit. Rychle si odskočím na malou, napiju se vody, natáhnu svou funkční teplákovku a snažím se i před tím psem vypadat optimisticky:

„Hola, kamarádko,“ zachřestím obojkem a vodítkem, „kdopak se chce hned po ránu proběhnout?“ Tequila čekala, až sáhnu po vodítku, a teď vyvádí jako pominutá. Tancuje na zadních a olizuje mi obličej, když si zavazuji tenisky. Beru to jako první fázi ranní hygieny. Připínám jí obojek, zapínám vodítko, a už sbíháme chodbou. Venku nás vítá syrový jarní vzduch. Všude kolem jsou dlážděné cesty, jeden blok domů vedle druhého, a přece v povětří cítím čerstvou hlínu. Rychle zaběhneme do Husova sadu, kde se může konečně vyvenčit i Tequila. Vida, jsou tady i další dva pejskaři, jenže zachumlaní v kabátech a drkotající zimou. Zdravíme se jako staří známí. Máme přece psy... Nasazuji lehký výklus. Tequila si mě zdola občas prohlédne a její pohled říká:

„Proč tak pomalu, proboha? To nemůžeš zrychlit? Hni sebou!“ Možná to tak ani nemyslí, možná jen můj interní překladač z lidštiny do hafanštiny nabízí takovou interpretaci. Přibíháme k parku. Ani nevím proč, ale místo abych vyrazila po cestičkách mezi stromy, vydávám se po Sadové směrem k Přívozu. Míjím penzion U Špačků, pak nádhernou funkcionalistickou stavbu, která nyní patří komusi z Baníku, následně funím kolem domu, v němž bydlel Ivan Lendl, ještě než se stal světově proslulým. Běžím podél plotů dalších stavení po levé i pravé straně, která mají za sebou úžasnou historii, a najednou se ocitám na známém místě. Tady někde jsem se před nějakými devatenácti hodinami prvně potkala s Kamilem Haggerem. Zastavuji a chvíli vydýchávám. V těchto místech je i pouliční osvětlení mizerné, což mi nijak nevadí. Jsem divoká kočka na procházce se svým psem. Usmívám se tomu přirovnání a čekám, než udělá na trávníku povinnou loužičku. Ještě jednou se na vilu ohlédnu a říkám si, co nového se o ní ještě dozvím? Pak nasazuji vyšší tempo a přes hlavní bránu vbíhám do parku.

„Tak poběž, děvče,“ nemusím pobízet Tequilu, když jí odepínám vodítko a pouštím ji na volno. Nějaký vědec prý zkoumal mozkové schopnosti různých plemen psů a zjistil, že právě šeltie je na absolutní špici pelotonu. Prý dokáže i to co siamská kočka – telepatický přenos myšlenek.

„Ok,“ říkám si pro sebe, „tak to vyzkoušíme, máme na to ideální čas.“ Tequila pobíhá mezi keři a čenichá. Noční pachy ji hodně jitří. Zdá se, že na mě prostě zapomněla. V jednu chvíli ji ani já už nevidím.

„K noze!“ úporně myslím na zvuk tohoto povelu. Naprosto nic se neděje. Stejně tak ani po dalších zhruba dvou stech metrech běhu a dalších hlasitých vnitřních výkřicích: „K noze!“ Všechno bezvýsledné, evidentně mě má naprosto v paži. Ale přece jen cítím nějaký pozitivní dopad. Přestávám myslet na běh a dýchání a rychleji mi vše odsejpá.

„Do prdele, k noze!“ vysílám telepaticky poslední zoufalý pokus. A hle, daří se! Tequila přibíhá a běží způsobně vedle mě jako nejhodnější pejsánek na světě. Tváří se tak svatouškovsky, že bych jí to málem uvěřila. Pořádně mě tím převezla. Už se těším, až to všechno povykládám Honzikovi. Řadím další kosmickou rychlost a vzpomínám, jak nám jeden tělovýchovný instruktor vždy před výkonnostními prověrkami dobře radil:

„Neustále připomínám, že jediná cesta, jak splnit požadovaný limit, je začít na maximu a postupně zvyšovat tempo!“ Smáli jsme se tomu do té doby, než nám došlo, že má pravdu a myslí to smrtelně vážně. Snad ani nespočítám, kolikrát jsem takto vyčerpáním zvracela. Začínám hned od počátku na maximu a snažím se zvyšovat tempo. Tequila je v sedmém nebi. Stíhá mě obíhat několikrát dokola během jediné rovinky. Jazyk jí radostí vlaje na všechny strany, na rozdíl ode mě, která sotva popadám dech. Přitom mám pocit, že i mi jazyk plandá všemi směry. Radost se dostaví až po posledním sprintu, kdy chvíli vydýchávám a pozoruji první náznak blížícího se úsvitu. Kolik jich tak ještě asi budu moci spatřit? Zajímavé je, že takové otázky mě napadají vlastně až v mém druhém životním poločasu.

Kašlu na telepatii a dvakrát písknu. Tequila nebyla moc daleko, protože je chytrá a ví, že ji musím uvázat, když se vracíme domů. Každá se zaobíráme svými myšlenkami a svorně mlčíme. Opět mi naskočila dvě slova – Kamil Hagger. Jak se to celé asi vyvine? Zase viditelně zrychluji. Střídavé tempo běhu mi dalo do pohybu i střeva a ke konci vlastně už myslím jenom na to jedno. Krátký sprint do schodů, pak honem odemknout a snad to ještě stihnu. Stihla jsem, ale jen o fous. Až potom odvážu Tequile obojek, trochu jí očistím packy a vyčešu srst. Dopřávám si pořádnou sprchu a oběma nám naložím zaslouženou snídani. Psí miska je čistá dřív, než se já sama doberu do půlky svého tradičního müsli. Tady fakt nemám šanci zvítězit. Blíží se půl sedmé a musím do práce. Vlastně se už nemůžu dočkat, co přes noc objevil nebo neobjevil František. Honem honem na sebe něco hodím, tentokrát se nasoukám do béžových manšestráků, k tomu vyberu bavlněné tričko, propínací červený svetr, lehký zelenkavý kabátek, kolem krku hedvábný šátek, a zase vypadám k světu. Nejhorší jsou nakonec boty. Které k tomu budou vypadat dobře? Klasické dilema každé normální ženské od čtyř do sta let. Dneska mě čeká dlouhý a náročný den, proto volím pohodlnost před strohou elegancí.

„Co mi to jen chybí?“ přemítám nahlas a v duchu si probírám seznam propriet, které musím mít vždy s sebou. „Klíče, telefon, sluneční brýle, doklady, peněženka... Všechno mám. Co jsem to jen ještě chtěla…“ nadávám na stáří, které nenápadně vypíná sektory krátkodobé paměti. Alespoň tak nějak si představuji, že se to v mozku děje. Pak se udeřím do čela. Málem jsem při tom všem zapomněla na Františkův závin! Ve spěchu ho balím do krabice, aby se cestou nepomačkal. Teď už vím, že jsem kompletní.

„Zůstaň pěkně hodná holka, půjdeš s Honzikem kolem poledne zase na chvíli ven,“ pohladím na rozloučenou Tequilu. Dívá se na mě vševědoucím pohledem. Pádím k autu. Další nekonečná noc je za mnou.

Zápis v deníku 22. 12. 1941

Včera pod záminkou upřesnění počtu pracovních sil pro novou fabriku navštívil jsem Witkowitz Werke. Válečná výroba v nepřetržitém provozu. Ocel jde velice na odbyt. Karl jako Geschäftsführer požívá velké vážnosti. Ukázal mi výkresy nových provozů v Kunčicích. Celá továrna bude vybudována podle německého vzoru. Účelně a zároveň velkoryse. Nové město ve městě. Osobně jen doufám, že než se celý kombinát postaví, bude dávno již po válce. Rusko se ubrání. Tím jsem si jistý. A pak Bůh s námi, i když v něj nevěřím. Nyní do války vstoupila i Amerika. Tímto Karl znepokojen nejvíce. Se Stalinem bude tlačit na Vůdce ze dvou stran.

Karl mi předal Arbeitsbuch s výstupním razítkem a další papíry pro každého z Kubiczkovy rodiny. Dělal to pro něj jeden padělatel z Vídně. Bylo to nesmírně drahé – dva tisíce říšských marek za jednoho. Teď už přestali být Kubiczkovými. Celá rodina, alespoň podle dokumentů, se jmenuje Wolfova. Všichni se vracejí do rodného Freiburgu v Německu. Na přejezd protektorátem a hranicemi to musí stačiti. Němčinu mají bezchybnou. Musíme jen doufat, že se Klaus nebude muset svlékat. Zde jeho židovství odhalitelné.

Pak jsme měli oběd v ředitelské jídelně. Hrachovou kaši a kus opečeného koňského salámu, stejně jako mají dělníci. Jen prostředí ke stolování bylo honosnější. Co bych dal za kus jakéhokoli salámu pro Kubiczkovy dole ve sklepě. Helga umírá. Vím to. Její pohled již rezignoval. S podobnýma očima, dívajícíma se skrz člověka bez jakékoli účasti, se potkávám na každém kroku. A nejsou to jen lidé se žlutými hvězdami na kabátech. Karlovi jsem sdělil, že pro Helgu asi už bude s cestováním pozdě. Možná nedožije Nového roku. Jen pokrčil rameny. Ale i tak jsem mu velice zavázán.

Kapitola 8

Provoz na cestě houstne. Naštěstí to nemám daleko. Kdybych neměla schůzky s klienty, šla bych na Keltičkovu pěšky, procházka přes Sýkorák směrem k tanku je docela příjemná. Nemám ale na rozjímání čas ani náladu. Po cestě volám Říďovi. Tentokrát má zapnutý telefon:

„Co se děje, Bo?“ vystřelí na mě bez pozdravu. Má zadýchaný hlas, asi je zrovna v tělocvičně a dělá své oblíbené swingy s dvoupudovým kettlebellem.

„Jedu na firmu. František dostal za úkol prověřit našeho drahého Kamila Haggera,“ vychrlím na něj co možná nejrychleji. Když ho totiž vyruším od cvičení, bývá celý den mrzutý. To nemůžu dopustit.

„Už končím, ještě jeden koloběh a jdu do sprchy. Jsem tam cobydup!“ překvapuje mě zvlášť příjemně. Čekala jsem mnohem drsnější odpověď. Ale asi se jen dobře vyspal, uvažuji nakonec.

Přijíždím, parkuji a je milé, že nejsem v práci první. Dva kolegové už taky přijeli, jak zjišťuji podle aut vedle. Chodba voní ranní kávou. Určitě si také dám dvojité espreso, ale až potom, co navštívím podkroví. Jen houknu rychlý pozdrav do kanceláře, a beru schody nahoru po dvou. Vida, ranní běh se sprinty fungoval, cítím každý rychlejší krok.

„Haló, pane šéf, dobré jitro! Nesu ti snídani!“ volám s očekáváním v hlase. Spacák na polním lůžku podél zdi se pohne a vykoukne z něj rozježená hlava.

„Bo, ty už jsi zase tady?“ vítá mě František ospale a kouká jedním okem. Druhé nemá sílu otevřít. Asi měl dlouhou noc, ale já taky. Jenže jeho snad nepronásleduje minulost. Na rozdíl ode mě.

„V plné síle a celé své kráse!“ nedá mi to, abych se alespoň nepokusila nakazit ho ranním nadšením. Otáčím se dokola, aby si mě mohl pořádně prohlédnout. Krabici se závinem třímám v ruce a připadám si jako manekýna ze sedmdesátých let.

„Tak to je fakt super,“ dává naoko najevo znechucení nad producírováním babičky. „Proč se s tím nepřihlásíš do X-faktoru?“ dělá zcela nevinný obličej. Docela mě potěšil, že tímto prostým prohlášením mezi sebou a mnou vlastně udělal rovnítko. Duševně se cítím stejně mladá jako on, tak co.

„Vylez z nory, budu servírovat takovou pochoutku, jakou nemají ani v hotelu Marriott ve Vídni!“ pokouším se ho nalákat na jídlo a zároveň se dusím zvědavostí, co vyčmuchal na zájemce o koupi vily. Nemůžu to uspěchat… František rozepíná spacák a ukazuje se mi v celé své kráse. Nemá na sobě nic. Ani předsudky. A je mu to srdečně jedno. Čistá duše nezná studu. Bledé hubené tělo s vystupujícími modrými cévami na pažích a podbřišku. Lokty a kolena mu na končetinách dělají boule jako Gándhímu. Takové holátko... S exaktním mozkem! Otáčím se, abych já sama neupadla do rozpaků. To by mi ještě scházelo! Odsunuji na jednu hromadu harampádí na stole a dělám místo pro krabici s pocukrovaným závinem a sklenicí šlehačky. Odklápím víko, vytahuji z kabelky nůž a krájím pořádné kusy.

„Kde máš nějaký talířek?“ ptám se jakoby nic a rozhlížím se po místnosti v takovém úhlu, abych neviděla, jak se František obléká do čistých trenýrek a včerejšího trička.

„Talířek není, můžeš skočit dolů do kuchyňky, nebo mi podej tu krabici celou a já to zvládnu i bez talířku,“ naklání se ke mně už lehce přioděn, aby se podíval, jak vypadá ten jablečný zázrak. Cítím jeho ospalý dech. Už ani nevím, kdy na mě chlap po ránu takhle dýchal. Projede mnou blesková vlna známé horkosti, která končí dole v gaťkách. Budu s tím muset něco udělat.

„Tak si to vem celé, ty hlade,“ směju se na něj a jsem zase úplně normální. František usedá ke stolu, na kolenou krabici se závinem, a souká do sebe sousto za soustem.

„Moc dobré, díky!“ huhlá s plnou pusou a prská kolem sebe jako malé děcko. Jakmile ukojil prvotní chuť, zvolňuje tempo a ukazuje na pár popsaných papírů.

„Tady to máš, něco bylo tristně jednoduché, u dalšího jsem musel trošku kouzlit. A raději se mě neptej, jak jsem to udělal,“ mrká čtverácky pravým okem. „Ty společné vazby jsem ti nakreslil červeně.“

Beru do ruky hustě popsané papíry, prolistovávám zběžně obsah, až narazím na červenou barvu. Než se stihnu začíst, slyším zdola dupot, který se po schodech šine směrem k nám. Tohle může způsobit jen jeden člověk. Hřmotný Říďa vyfuní až nahoru a vevalí se do Františkova hájemství. Jeho zpocený obličej svědčí o nedávné fyzické námaze, která pomalu dobíhá jako setrvačník.

„Cítím úplatek!“ lačně místo pozdravu natahuje ruku do krabice s jablečným závinem. František s ní v poslední chvíli ucukne a já plácnu Říďu přes ruku.

„Nezasloužil sis, tak neber,“ zasahuji rychle a jsem překvapena jeho pomalou reakcí. Dříve by uzmul minimálně dva kousky, než by se kdo stačil rozkoukat. Asi nám už, chudák, taky stárne. V poslední myšlence mi zní trochu zadostiučinění. „Snad jen kdyby ti František sám nabídnul…“ nechávám otevřená zadní vrátka a otáčím se na svého hubeného chráněnce. Ten vrtí hlavou a nic nedá. Taky dobře. Však Říďa hlady neumře a vlastně mu nijak neuškodí, když se bude na pár minut postit.

„Něco máme,“ přivádím myšlenky na správnou kolej, „akorát se na to dívám.“

„Tak čti, jsem jedno velké ucho,“ odkládá si Říďa kabát a s vahou celé své autority dosedá na Františkovo polní lůžko. Protestní praskání se bolestně ozývá, nicméně hliníková konstrukce titěrných nožek překvapivě drží.

„Takže,“ začínám se hroužit do nakreslených vazeb, „je tady jistý Alexandr Solanský. Podle formuláře o mlčenlivosti jsi s ním byl na prohlídce ty asi před rokem a půl,“ zvedám oči od papíru a pronikavě pohlížím na Říďu. Ten vypadá, že si už moc nepamatuje. Vzápětí pokračuji: „Solanský pochází z Luhačovic a před osmi lety se přestěhoval do Zlína. Má ženu a šestiletého syna. A teď pozor! Ten syn není jeho. Skutečným otcem je Kamil Hagger. Solanský si vzal za ženu Kamilovu ex. Paní se jmenuje Darja. Rozvod probíhal bez komplikací, žádné majetkové soudy. Kamil odškodnil Darju řadovkou v novostavbě a na syna posílá měsíčně deset tisíc korun. Platí řádně. Solanský pracuje jako zástupce ředitele hotelu TOMÁŠ ve Zlíně, který vlastní hádej kdo?“ vítězoslavně koukám na Říďu. „Máš pravdu,“ nečekám na odpověď, „je to Hagger!“

Dopřávám si malou pauzu, abychom informace postupně strávili, a vidím, že František dojídá poslední kousek závinu. V duchu se chechtám, jak Říďa utřel. Ono vlastně nemusí být vždy po jeho, i když je ve firmě nejtěžší.

„Pak je tady slečna Alice Orálková, na tu si pamatuji já, protože mi při prohlídce několikrát zdůrazňovala, že je ještě slečna. Docela jsem ji díky tomu litovala,“ uvádím Velkého šéfa do obrazu. „Chřestila svými klenoty po celém domě, až jsem měla pocit, že mě pronásleduje nějaký nemrtvý…“ osvěžuji si v paměti silné vjemy, které jsem musela vstřebat před čtrnácti měsíci.

„Takže jak vypadala, to už víme, snad se teď dobereš k meritu,“ přemáhá Říďu netrpělivost a je očividně rád, že cizí slovo použil správně.

„Hned se k tomu dostanu,“ vychutnávám si nadvládu nad situací. „Slečna Orálková má zavedenou právnickou a advokátní praxi v Kroměříži. František našel důkazy, že ona je autorkou všech neprůstřelných smluv a dohod s dodatky v miniaturním písmu pod čarou. Hagger jí platí měsíční paušál devadesát tisíc korun a pak také výlohy za zastupování v občanskoprávních řízeních, kterých má do roka v průměru dvaadvacet. Pro Haggera pracuje skoro deset let. Je stále svobodná. Jestli je ještě panna, to se ani Františkovi zjistit nepodařilo,“ uzavírám krátké povídání myšlenkou, která v papírech není. Nikdo se nesměje.

Probírám se papíry dál a nic podtrženého červenou barvou už nevidím. Pak jako blesk z čistého nebe narazím na jedno jméno, kterému Františkův průzkum udělal čáru přes rozpočet. Vzpomínám si na něj, byl se mnou ve vile také. Snědý, sporý, s divokým pohledem a uhlazeným chováním. Galantní až přehnaně. Mluvil spisovně a bez přízvuku. Občan bývalé Jugoslávie Srdjan Čučič s trvalým pobytem v ČR, naposledy bytem v Liberci. Je majitelem bezpečnostní agentury „4CE“, která se soustředí na ochranu VIP osobností, které do republiky přijíždějí ze zahraničí. Hlavní zdroj jeho příjmů ale spočívá v prodeji a implementaci bezpečnostních systémů, které vozí z Izraele. Má velkou vilu na polské straně Krkonoš a utrácí více, než podle výpisů z účtu vydělal. Původní jméno tohoto člověka však je – Dragutin Stavarič.

Na chvíli přestávám dýchat. Je zvláštní ticho. Říďa zvedá hlavu, aby se podíval, co se stalo. Strkám mu papíry před obličej a prstem ukazuji na původní jméno.

„Co ti to říká?“ ptám se s takovou naléhavostí v hlase, až mě to samotnou překvapuje. „Je tohle náhoda, nebo není?“ dorážím na zmateného Říďu, který dávné dobrodružství díky své povaze jistě úspěšně odsunul do zamčené třinácté komnaty své mysli.

„Antonín Poštulka, český diplomat, Brčko…“ pomáhám mu vylovit z paměti pravěk. Vidím, že se podařilo. Bezděky se hladí po dávno poraněném lýtku a obličej se mu křiví oživenými vzpomínkami na prožitou bolest.

„Jo, už vím. Ten papír v kapse,“ zamyšleně potvrzuje předchozí řeč svého těla. Zdalipak si vybavil i náhlou pobledlost našeho zajatce, když jsme mu tenkrát ukázali tužkou napsané jméno…

„Navrhuji,“ rázně utnu veškeré nabízející se asociace, „aby tady František ještě detailně prověřil pana Čučiče.“ Otáčím se na génia v tričku.

„Zvládneš to? Kolik času budeš potřebovat? Mrkni, prosím, hlavně do jeho minulosti,“ přebírám iniciativu a nečekám, co navrhne Říďa. Ten zarytě mlčí, takže souhlasí. František vrhá zoufalý pohled na prázdnou krabici od závinu a jeho pohled je jasný. Zase ho budu muset uplatit, což ostatně udělám velice ráda. A Říďa se postará o to, aby se Františkova snaha projevila i na jeho výplatním lístku. Tím jsem si jistá.

„Zvedej se, starky,“ pobízím Říďu, který na lehátku připomíná společensky unaveného veleještěra. Mávám Františkovi na rozloučenou, posílám mu foukanou hubičku a mizím. Den ještě ani pořádně nezačal, a už tolik novinek.

Probírám se agendou a chystám si dnešní itinerář, když za mnou do kanceláře vpadne Říďa:

„Přemýšlel jsem o tom. Musíme osobně proklepnout oba kumpány mistra Haggera. Já zajedu za babou a ty se projdeš hotelem TOMÁŠ. Dneska je pátek, co třeba hned zítra? Víš, že soboty nesnáším…“ vychrlí na mě jedním dechem a ani nečeká, co mu odpovím. Jen se mezi dveřmi otočí: „Ještě ti zavolám,“ haleká jako na lesy a zase mizí. Prásknutí dveřmi připomíná výstřel z pušky. Probudil ve mně lovecké instinkty divoké kočky a ani o tom neví. Loučím se s kolegy a uháním do terénu, směr Palackého ulice.

Zápis v deníku 2. 1. 1942

Dnes oficielně ležím s horečkou doma. Ostravu pokryl další sníh. Doly a hutě jedou na plné obrátky a běloba nadílky bude brzy poskvrněna temnými odstíny. Venku je zvláštní ticho.

Důvod mé nepřítomnosti v práci jest jediný. Helga zemřela. Dvacet hodin po Novém roce. Klaus byl s ní, když přestala dýchat, a odříkal kaddiš. Helga nyní leží na podlaze ve sklepě a u hlavy jí hoří svíčka. Klaus ctí tradice tak, jak jen je to možné. A také není schopen uvěřiti, že odešla. Vždyť má nové papíry. Jak mu to mohla udělat? A co mně? Na mě se nikdo nedívá jako na truchlící osobu. Uvnitř to však bolí a pálí jako oheň.

Stella ji omyla teplou vodou a začala šíti bílý kitl. Musíme promyslet, jak a kde Helgu pohřbíme, a musí to býti co nejdříve. Kde teď vezmu neohoblovaná prkna na rakev? A co hrob? Kopat na zahradě v noci nelze. Hřbitov nepřipadá v úvahu. Jako jedinou možnost vidím udělat pohřeb ve sklepě. Bez rakve. Klaus s tím nesouhlasí.

Všichni doma, i když nejsme židé jako Kubiczkovi, jsme si na důkaz hlubokého smutku natrhli kus oblečení. Soucit a láska jdou napříč vyznáním. Zítra musím do práce, ale půjdu v kalhotách, kde si vzadu natrhnu šev. Nebude to vidět. A moje pouto s Helgou přetrvá. Dnes mne ale ještě čeká kopání hrobu.

Kapitola 9

Palackého ulice v Ostravě. Jak honosný název po významném obrozeneckém historikovi a národním buditeli. A jak zoufalé místo ve skutečnosti. Znám tu lokalitu velice dobře. Prodávali jsme tam pár bytových bloků jednomu podnikateli s ušlechtilými plány. Velice brzy se z něj ale vyklubal docela obyčejný sociální vykuk. Jak se ukázalo, jeho byznys spočíval v drahých pronájmech v podstatě neobyvatelných bytů. Nájem za sociálně slabé obyvatele platil magistrát a „pan podnikatel“ celé dva roky, co mu to fungovalo, nevytáhnul paty z heren a kasin. Jak na to zpětně koukám, za podmínek inkasa za pronájmy by byl problém dostat se do dluhů. Ale jemu se to povedlo. Všechny bloky po mnoha peripetiích zase zůstaly prázdné a my se opět pokoušíme je prodat. Pokud možno všechny najednou. Vážný zájemce, se kterým mám dnes schůzku, chce udělat ze všech bytů koleje pro studenty. Další velice chvályhodný záměr. Proč mi to ale zní tak trochu jako ohrané klišé?

Je osm ráno, jsem na místě a schůzku mám na půl devátou. Ještě třicet minut mi zbývá, abych si v klidu prošla všechny důležité oblasti. Protože tady jeden nikdy neví. Co když někdo uřezal kus nosníku z nosné konstrukce a odvezl ho do sběru? Nedivila bych se, protože před rokem takto kdosi přes noc rozebral a odvezl starý desetitunový most na bývalou chemičku Ostramo, která je poblíž. Nerada bych, aby nám něco při prohlídce spadlo na hlavu, a tak odemykám jediné nezazděné dveře, které mají bytelná futra. Obklopí mě čpavý zápach. Mísí se tady puch stoky a kafilérie, pokud bych měla nalézt nejlepší přirovnání. Ticho je hrobové. Paprsek baterky zavadí o cosi přízračného. Na chvíli se nad tím pozastavím. Utržená rozježená plastová hlava velké dětské panenky s vytřeštěnýma modrýma očima, ležící na podestě, dodává všemu hororovou atmosféru. Překračuji hromady haraburdí na schodištích a chodbách a rychle vybíhám do posledního patra. Dveře na půdu kdosi ukradl, měly kovové opláštění. Vcházím mezi střešní trámy, které jsou v překvapivě dobrém stavu. Prohlížím střechu, jestli od minula nedoznala změn. Vše se zdá v pořádku. Pak sestupuji dolů a na jedné zdi objevuji místním umělcem vyvedený detailní nákres ženského pohlavního ústrojí. Ostře to kontrastuje se zjednodušenými malůvkami téhož od méně nadaných jedinců. Minule to tady nebylo. Vytahuji telefon a celý výjev si vyfotím. Na firmě to určitě vzbudí pozornost. Chvíle rozvernosti ale náhle končí, když slyším zdola šoupavé, opatrné kroky. Koukám na hodinky, je teprve 8.25 a můj klient to patrně ještě nebude. Jako z udělání do toho volá Říďa. Asi si vzpomněl, že mi má volat, jak ráno slíbil. Surrender od Billyho Talenta prořízne ticho. Rozhoduji se, co dříve. Jestli jít vstříc opatrnému návštěvníkovi, který je zřejmě nezván, anebo přijmout Říďův hovor. Říďa počká, vypínám mu to a jdu naproti stínům na chodbě. Směrem k hlavním dveřím. Míjím předposlední požární výklenek, když se takřka vedle mě s nezaměnitelným akcentem ozve:

„Hej, co ti to hralo?“ Krve by se ve mně nedořezal. Jak jsem si mohla nevšimnout? Že by také zaúřadoval věk? Otáčím se po hlasu a vidím docela urostlého chlapíka v zeleném pracovním kabátě, opásaném šňůrou. Je neoholený a také vlasy by potřebovaly pořádně vzít do parády. Obličej má ostré, nesmlouvavé rysy, kterým dominuje špičatý nos. Cítím z něho dřevěný kouř. Podle přízvuku a barvy pleti je zdejší. Snažím se vyhnout jakékoli konfrontaci, a přitom působit rázně. Na lidi tohohle typu to obvykle platí:

„To je Billy Talent. Co tady děláte? To je soukromý majetek!“

„Jaky bily talent? Chceš vidět černy talent, ty pičo?“ začal hned zkraje zhurta. Jako by věděl, že někdy platí – kdo víc řve, má pravdu. Ustupuji dva kroky dozadu. On udělá dva kroky dopředu. Vzdálenost mezi námi je pořád konstantní. Je mi to nepříjemné. Telefon schovávám do kapsy, abych měla obě ruce volné. Vnímá můj ústup jako známku slabosti a troufalost mu roste:

„Tak co, ty bila čubko, ja vim přesně, jak tě udělat. Bude se ti to libit! V životě na mě nezapomeneš!“ S těmi slovy si rozvazuje šňůru na kabátě. Pod ním má akorát polorozpadlé džíny na vetchém pásku a rozjetý zip na poklopci. Košili ani tričko nevidím, je naholo.

„Vypadni, než zavolám policajty!“ řvu na něho, jak nejvíce umím. Třeba to zaslechne můj klient, který by už tady vlastně někde měl být. Neděje se nic. Nedobrovolný amant se sebejistě usměje. Žluté zuby s černými dásněmi vypadají odpudivě.

„Stůj. Otoč se a zmizni!“ odsekávám jednotlivá slova.

„Dyk bylo odevřene, tak co?“ natahuje ruku k jednoduchému úlovku, jak předpokládá. Chce mě chytit pod krkem, přidusit, a jak to tak vypadá, i znásilnit. Instinkty tentokrát zapracovaly spolehlivě. Určitě jim pomohl příval adrenalinu. Levou rukou mu chytám prsty a převracím je. V kloubech mu cosi prasklo. Kdo by čekal něco podobného od starší a bezbranné paní? Díky páce jde do pokleku. Spojím palec a prostředníček pravé ruky, a když je jeho hlava v úrovni mých prsou, cvrnknu mu do oka. Je hotovo. Ani jsem se nezadýchala. U nohou mi leží člověk ve vatovaném kanaláku, jednou rukou se drží za oko a druhou má kdesi pod tělem. Vyje jak pes. Nechává mě to chladnou. Vlastně se mu koneckonců nic hrozného nestalo. Oko ho za pár dní přebolí a vyvrácené prsty snad zlomené nejsou. Však se z toho nějak vylíže mnohem dříve, než bych se z následků jeho choutek dostávala já.

„Vypadni, než zavolám policajty!“ ještě na něj zařvu úplně stejně jako před chvílí, a tentokrát mě kupodivu poslechne. Se sklopenou hlavou najednou vyvine neskutečnou rychlost. Během pár vteřin jsem také venku, rychle zamykám dveře. Nebudu čekat, až jich tady přijde třeba deset. To by už nebyla taková sranda. Vidím, jak na protějším chodníku parkuje lahvově zelený touareg. Okénko mu jde dolů, řidič na mě kouká a nechápe, že zamykám:

„Dobrý den, jdu na tu prohlídku. Popletl jsem si termín?“ volá na mě na první pohled sympatický kudrnatý zrzek v zeleném svetru a slunečních brýlích. Podle obličeje ho tipuji něco lehce nad čtyřicet.

„Přijel jste přesně včas, pustíte mě na chvíli k vám dovnitř?“ snažím se, aby mi hlas nezněl naléhavěji, než by bylo zapotřebí.

„Máte otevřeno,“ usmívá se a vidím jeho malé, pravidelné zuby, které vypadají jako mléčné. Teta by řekla, že má zoubky jako perličky. Obcházím auto a nastupuji. Krásně čistý interiér a vůně kůže mě přinutí, abych si zkontrolovala boty, jestli je mám dostatečně čisté, po nedávné pochůzce domem hrůzy. Nastupuji a vítáme se:

„Adam Goldberg,“ slyším jasně a věcně. Při podání ruky, která je zvláštně měkká a zároveň pevná, se mu podívám do očí, ze kterých si právě sundal své tmavé Ray-Bany. Duhovky má berylově zelené, takové snad mají jen velké divoké kočky. Přestávám dýchat.

„Říkejte mi Bo,“ dodávám rychle, aby nepoznal, že cítím dnes již druhou vlnu horkosti. Ta první byla víceméně zoufalá, ale tentokrát se pohybuji na samé hranici snesitelnosti.

„Kdo byl ten člověk, co tak rychle vystřelil ze dveří?“ nepřestává se usmívat. „Správce objektu, nebo další zájemce o koupi?“ jemně mě uvede zpátky do reality.

„Toho si nevšímejte, bývalý nájemník se bez pozvání přišel podívat, jak to tady teď vypadá. V takových místech s tím musíte počítat. Chvíli necháte otevřené dveře, a už se všechno za nimi stává veřejným majetkem,“ zlehčuji celou situaci a nedávám na sobě znát, že mám za sebou malý konflikt.

„No, asi jste musela zapůsobit, když se nechal přesvědčit, aby odfičel…“

Pokrčím rameny, jako že to takhle dělám dnes a denně: „To víte, když použijete ty správné argumenty, pak jde všechno jako na drátkách.“

Chvíli je ticho, jako bychom navzájem vstřebávali osobnost toho druhého. Ale musím se pohnout:

„Chcete se tam podívat? Jste připravený na dům hrůzy?“ Trošku se jej snažím odradit od prohlídky, a zároveň si v duchu přeji, aby se odradit nenechal.

„O jakém domě hrůzy to mluvíte?“ snaží se mi lehce oponovat. „Vidím krásný opravený blok s mnoha světlými pokoji, kde jsou ubytovaní studenti z naší školy.“

„Nuže, vy idealisto, pojďte si všechno raději omrknout osobně,“ otevírám dveře a opouštím vachrlaté bezpečí velkého auta. Rozhlížím se kolem, jestli se nechystá odveta pomocí železných tyčí nebo mačet, ale žádné známky protiofenzivy nevidím. Vytahuji klíče a baterku.

„Zevnitř to nejde zamknout, takže se, Adame, vystavujeme riziku, že nás zase někdo navštíví,“ ještě tak trochu zbytečně nadhazuji.

„Bo, s vámi se nebojím. Stačí mi, když jsem viděl, jakou máte autoritu,“ přistupuje na hru oslovování křestními jmény a vykání. Hned se člověku lépe dýchá.

Odemykám, rozsvěcuji baterku, naposledy otáčím hlavu a pátrám, jestli nás někdo zpovzdálí nepozoruje. Vstupujeme dovnitř a hned zavírám dveře. Snad si zvenku nikdo nevšimne, že je vlastně odemčeno. Po očku pozoruji, jak na něj působí zápach rozkladu a exkrementů. Nedá na sobě nic znát a asi opravdu vidí, jak to tady bude vypadat čisté a opravené jako nové. Jdu za ním a místy z jeho svetru cítím vůni vyčiněné kůže a čehosi velmi podmanivého, co nedokážu rozeznat. Asi mám po všech těch měsících milostného půstu absťák nebo co.

Procházíme postupně jednotlivá patra. Mezitím mu poctivě odříkávám všechny údaje, které jako klient musí vědět. Občas mě přeruší nějakým věcným dotazem a zároveň si dává záležet, aby do něčeho nešlápnul. Jeho kroky jsou pružné a vyjadřují sebejistotu. Párkrát se mu modré světlo LED baterky odrazí od zelených duhovek očí. Šelma v džungli, napadá mě okamžitě. Vypadá to velmi nevšedně, v kontrastu s drobnými zuby a zrzavými kudrnami... Půl hodina ubíhá velice rychlým tempem, zase další rozdíl oproti prohlídce vily s Kamilem. Tam jsem se nemohla dočkat konce, teď konec oddaluji, jak můžu.

„Adame, určitě chcete vidět podkroví. Když už jsme tady, byla by škoda se tam nepodívat. Vlastně je to jedno z nejhezčích míst v celém bloku,“ vybízím ho k malé procházce mezi velkými trámy a holubím trusem.

„To bude jistě další romantický zážitek,“ hrne se okamžitě do temného obdélníku, kde původně byly kovem opláštěné dveře. Ani nepočká, až mu posvítím. No jen tak dál, v duchu fandím jeho nadšení.

Atmosféra v podkroví je opravdu zajímavá, i když k romantice má hodně daleko. Místy se přes škvíry v taškách prodírá denní světlo a kreslí ve vzduchu plném prachu fascinující pruhy.

„Tady bych si hned udělal byt,“ fantazíruje Adam, netuše, jak nádherný je výhled světlíkem ven. Myslím tím nádherný v uvozovkách. Protože chudoba a zmar, se všemi znaky atavistické touhy přežít, jsou podepsány na domech i v domech široko daleko.

„Však mrkněte ven, už nesu žebřík,“ ochotně mu plním přání vychutnat si genia loci se vším všudy. Prastarému žebříku chybí pár šprušlí, ale zatím jako zázrakem ušel pozornosti sběratelů čehokoli, co se dá odnést. Musím věřit, že svou zátěž ještě dokáže unést.

„Lezení je na vlastní nebezpečí?“ naivně se dotazuje Adam. Ostatně vzápětí je nahoře a se skřípěním zarezlých pantů otevírá poklop z drátem armovaného skla. Ve vlasech se mu zachycuje černá pavučina. Dovnitř se vevalí sloup venkovního světla a pořádných pár kubíků chladného vzduchu.

„Nádhera!“ slyším shora to stěží uvěřitelné slovo v souvislosti se stavem celé čtvrti.

„Protože je jaro a docela hezký den. Máte vidět, jak smutně to tady vypadá, když město zahalí mlha a smog,“ stále ještě se nedám.

„Poslechněte, Bo, chcete vy vůbec, abych to tady koupil?“ sestupuje po žebříku dolů a tváří se najednou hodně vážně.

„Jenom chci mít jistotu, že víte, do čeho jdete,“ bráním se s provinilým pohledem.

„Je snad ještě něco důležitého, co bych měl vědět, než vás požádám, abyste mi připravila smlouvu? Nějaké zástavní právo, věcná břemena, voda ve sklepě, radon a podobně?“ rentgenuje mě svýma očima jako kobra králíka.

Vrtím hlavou: „Pokud vím, tak ani žádná zazděná mrtvola by tady už neměla být.“ Rozpačitě se přitom usmívám. Chvíli mě pozoruje, pak se mu lehce zvednou koutky a odchází z půdy. Jdu za ním a poslušně svítím, aby mezi trámy nezakopnul. Můj nový klient Adam Goldberg.

„Adame, jsem zvědavá ženská, vy nejste zdejší, že?“ ptám se cestou dolů. Vlastně nečekám nějakou obsáhlou odpověď, jen pokládám řečnickou otázku z jiného soudku.

„Pocházím z Belfastu. Tam byste měla vidět ghetta! A za pár let se z nich staly dobré čtvrti pro solidní střední třídu. Tady to bude podobné. Solidní čtvrť. A já chci být u toho. To je celé,“ uvádí mě lehce do obrazu. „Oženil jsem se s Češkou a před sedmnácti lety jsme se definitivně přestěhovali do Ostravy. Tady se mi podařilo založit jazykovou školu, a teď k tomu mám i dvě soukromá gymnázia. Denní studium se zaměřením na matematiku, IT, programování. Vyučování je z padesáti procent v angličtině,“ docela příjemně mě šokuje svým hodně zjednodušeným životním příběhem.

„Nemáte žádný cizí přízvuk,“ naprosto zbytečně konstatuji, jako by přízvuk byl tím jediným, co je pro koupi bytového bloku v Ostravě důležité. Uvědomuji si, že jsem právě řekla pěknou blbost. Ale omlouvat se nebudu, na to jsem přece jen už velká holka.

„Jsem polyglot. Baví mě, když dokážu mluvit v cizí řeči tak, aby to domácí nepoznali. Jako malý kluk jsem hodně četl knížky o Old Shatterhandovi. Ten to také tak dělal,“ zvesela mi dá najevo, že moje narážka na přízvuk je v pohodě.

„U nás v domově jsme všichni četli Rychlé šípy. A vidíte, Mirka Dušína dodnes nechápu,“ zase ho pokouším a doufám, že jsem nepřestřelila.

„Mirka Dušína nemám rád,“ mluví mi ze srdce. „Je tak čestný, až je to podezřelé,“ upřesňuje. Musím se mu trochu odvděčit:

„Když jsme tak seděli u vás v autě, napadlo mě hned, že nebudete z Ostravy. Máte všechno tak sladěné. Auto, svetr, barvu očí. Našim chlapům je to ukradené, hlavně když jsou věci drahé...“

„Prostě se tak cítím dobře, to je celé. Ale díky za kompliment,“ kouká na hodinky a o poznání zrychlí krok. Za pár okamžiků jsme venku. Zamykám a opět dávám pozor, jestli nehrozí nějaké nebezpečí. Nastává čas loučení s Adamem Goldbergem, který je z tak velké dálky a bohužel, jak se zdá, i převelice ženatý:

„Ozvu se vám v pondělí ohledně té smlouvy,“ ještě se utvrzuji, jestli si všechno nakonec nerozmyslel, a podávám mu ruku.

„Rád jsem vás poznal, Bo. A díky za smysluplnou půlhodinu,“ odpovídá obdivuhodně vřele a galantně. Inu, cizinec.

„Take care!“ mrkám na něj a rychle kráčím ke svému otřískanému mondeu, které parkuje za rohem. Ještě slyším zavírání dveří, pak zabrumlá naftový desetiválec a touareg s Adamem vystřelí pryč.

Tak trochu sama se sebou uzavírám sázku, jestli svoje auto najdu v pořádku, či nikoli. Když to půjde dobře, třeba bude pořád stát na všech čtyřech kolech. Svým vzhledem zapadá do koloritu těchto ulic, tak snad bude v pořádku. Naštěstí mondeo poslušně stojí tak, jak jsem ho opustila. Má všechna kola, a dokonce bez propíchaných pneumatik. Poslední kámen mi padá ze srdce. Vklouzávám do sedačky a v nose mám ještě pořád ždibek Adamovy neortodoxní vůně. Zacvakávám telefon do hands free, vyslovuji povel „Říďa“ a startuji. Kobyly v motoru hlasitě zařehtají. Hlasový příkaz vytočí Říďovo číslo a v reproduktorech slyším vyzvánění. Ulice s ohyzdnými domy už dávno ubíhá dozadu, když vyzvánění ustane:

„No to je dost, že voláš, Babino!“ navrací mě Říďa zpět do domorodé reality, kde gentleman je vyhynulý druh. „Už jsem si říkal, jestli se ti něco nestalo,“ zachraňuje situaci, ačkoli ví, že mu tu babinu nedaruji. „Jak to šlo?“ zajímá se náhle o průběh schůzky, i když jindy ho to nechává chladným.

„Šlo to samo, v pondělí bude smlouva. Máme kšeft, chápeš?“ mám najednou velkou radost z toho, že celý blok najde svého majitele. „Vypadal jako slušný člověk…,“ ťukám na čelo kotníky prstů levé ruky, abych to náhodou hned zkraje nezakřikla.

„Ženatý?“ slyším z repráků lehkou ironii v narážce na můj single život a vím, že pochvaly za dobře rozjednaný obchod se patrně nedočkám. Koneckonců, šest procent z necelých deseti milionů je vlastně také pochvala.

„Co se staráš, ty idiote!“ ujede mi spontánně. Důrazně tak potvrzuji kladnou odpověď na jeho stupidní dotaz. Hlasitý smích je mi odměnou. Ale hlavně že si rozumíme.

„Však se nemusíš hned rozčilovat, jenom jsem chtěl vědět, kdy budeš někde k zastižení, ať se domluvíme na ten zítřek,“ ustoupil zase na svou polovinu hřiště.

„Teď jedu na stavbu do Heřmanic a budu tam až do oběda. Další schůzky mám pak až od dvou. Co kdybys hrábnul do své bezedné kapsy a pozval stařenku na oběd? Včera jsi říkal něco o nějakém steaku, jestli si dobře vzpomínám…“ kuji železo, dokud je žhavé.

„Pravdu díš,“ zarachotí z aparatury staroslověnština s ostravským akcentem, až se čalounění rozdrnčí v interferenci. „Zamluvím stůl u Lukáše na Karolíně na 12.30. A pamatuj, starší dámy by to s bílkovinami neměly přehánět!“ lakonicky doplní, na nic nečeká a končí hovor. Holomek jeden. Jako by nevěděl, že ho mám přečteného už dávno a vůbec přede mnou nemusí hrát macha. Ale to je vlastně jeho problém. Mě za chvíli čekají Heřmanice a dva nově rekonstruované byty.

Zápis v deníku 5. 1. 1942

S děsnými dny roztržen pytel. Ten dnešní je toho důkazem. V kanceláři starosty bylo gestapo. Znám všechny tři, co přišli bez zaklepání. Sám obávaný komisař gestapa Heinrich Wagner s důlkem na bradě a očima blízko sebe, hranatý, mazaný lišák protivně nasáklý kolínskou, až se mi zvedal žaludek. Jeho asistenti, Willy Kampf a Marta Sivá, jemu v patách. V první chvíli jsem si myslel, že si přišli pro mě, a krev mi ztuhla v žilách. Protentokrát ale zatkli kolegu Jana Fuksu, se kterým sdílím kancelář. Nikdo neřekl, proč ho odvádějí. Wagner ukázal a pak jsem jen slyšel německou češtinou: „Půjdete s námi!“ Fuksa nebyl schopen se zvednout ze židle. Sivá mu několikráte pomohla obuškem. Nechápu, jak taková na první pohled hezká mladá žena může býti ve službách gestapa. Vím, že Sivá má přezdívku „Jehelníček“. Její zálibou je zabodávání jehel pod nehty. Začíná na nohách, a když člověka nezlomí, pokračuje na rukou. Nedokážu si představit, že bych někdy měl snášet takovou krutou bolest.

Kolega Fuksa se určitě ničím neprovinil, je to starý a poctivý úředník. Znám jej léta. Dozajista se všechno brzy vysvětlí. Doufám, že si ho nevezme do parády Sivá, nejobávanější žena v Ostravě. Ještě nyní třesou se mi ruce. Celou dobu, co byli v kanceláři, jsem je měl položené na stole, aby třas se nebyl projevil. Na dlaních mám velké a krvavé mozoly od kopání hrobu pro Helgu. Stella mi je každý večer namaže trochou sádla, takže to nepálí, ale hojení jde proklatě pomalu. Ničeho si nevšimli, však by to jistě vyvolalo přemnoho nepříjemných otázek, na které bych stěží dokázal podati uspokojivé odpovědi. Nedokázal jsem zadržet moč. Jakmile odešli, musel jsem si jít sundat trenýrky na záchod. Políbil jsem přitom rozpáraný šev na kalhotách. Přežil jsem další den.

Přemýšlím, jak zorganizovati bezpečný útěk Klause Kubiczka s dětmi, a na nic nepřicházím. Zatím drží povinný sedmidenní smutek a nikam se nechystají.

Kapitola 10

Sleduji čas na displeji hodinek a jde mi huba šejdrem. Něčím dobrým a sladkým bych rozhodně nepohrdla. Ještě mám deset minut, to je akorát tak na kelímek horkého kafe a borůvkový koláč. Cestou do Heřmanic zastavuji na své oblíbené benzínce na Bohumínské. Vím, že tady právě takové pochutiny mají a nebudu muset čekat. Musím si ale napřed umýt ruce, protože kdo ví, co za havěť na nich mám od toho dobrodružství na Palackého. Pak rychle platím a beru si všechno s sebou do auta, kde můžu vesele bryndat a drobit. Jako malé děcko. Neměla bych, ale obvykle jím a piju během řízení. Tak je tomu i tentokrát. Sotva vyjedu od pumpy, popálím si jazyk o vřelý nápoj. Super. Ještě by mi tak borůvková náplň mohla přistát na kabátě, jako známka skvělého dopoledne. Málem se mi to i povedlo, hned u proslavené heřmanické věznice. Parkuji takřka na vteřinu přesně před našimi domy, dopíjím kávu a v zrcátku si kontroluji, jestli mezi zuby nemám kus těsta z koláče. To nesnáším u jiných, a u sebe teprve ne. Ujistím se, že vypadám k světu, a jdu vstříc dalším zájemcům o bydlení.

Ještě musím vysvětlit, jak je to s těmi našimi domy. Nic složitého. Říďa před dvěma lety přišel s nápadem, že bychom mohli koupit nějaké staré byty, zrekonstruovat je a pak dobře prodat. Když to takhle funguje s auty, proč ne s nemovitostmi? Takže výkup si hned vzal sám na starost. Je totiž dobrý vyjednávač a vyzná se. To mohu potvrdit. Platí hned v den zápisu na katastru a další den nabíhají zedníci, aby většinou zanedbaný byt změnili k nepoznání. K tomuto účelu jsme také založili stavební firmu. Je neuvěřitelné, jaký to má efekt. Přeměna původní špeluňky trvá někdy čtrnáct dní, jindy až měsíc. Vybavíme to i nějakým základním nábytkem, takže lidé se stěhují do čistého a nového. Finální cena je až trojnásobná oproti původní, usmlouvané Říďou. A všichni jsme spokojeni, což je nejdůležitější.

Nyní tedy čekám dva zájemce o byty v činžáku na Parcelní ulici, který jsme tady v Heřmanicích nedávno hodně levně koupili. Zedníci ještě dodělávají poslední úpravy, montují kuchyňské linky a sanitu. Zdi voní po čerstvé malbě a každý pokoj má svou ozvěnu, jak už to prázdné místnosti mívají.

Pět minut po termínu volám prvnímu zájemci, jestli někde nezabloudil. Telefon je ale vypnutý a umělý hlas mi doporučuje, abych nechala zprávu ve schránce. Proč mě tohle už dlouho nepřekvapuje? Ještě mu dám dvacet minut šanci a pak má u mě dveře navždy zavřené. Jdu si mezitím povykládat s řemeslníky, kteří finišují s vybavením bytů. Náhle mi zazvoní telefon. Koukám na displej, číslo nemám v seznamu a začíná trojčíslím +353. Hned jsem v obraze, když hovor přijímám:

„Mami, ahoj! Jak se máš? Můžeš mluvit?“ vychrlí na mě moje vlastní dítě, které pravděpodobně volá odněkud z budky.

„Ahoooooooj, Anetko,“ neskrývám radost, když slyším známý hlas. „Můžu mluvit, co se děje?“ zbystřím pozornost. Vždycky totiž volá až večer, a teď najednou dopoledne. To není samo sebou.

„Co by se dělo? Nic... se neděje,“ slyším v jejím hlase zvláštní spodní tón. Takže se něco děje.

„No ven s tím,“ jsem najednou celá netrpělivá, tušíc nějakou jobovku. „Stalo se něco Patrikovi?“ napadá mě to nejhorší, co by mohlo nastat. Malého vnuka jsem zatím viděla jen na fotkách a z pomyšlení, že by s ním bylo něco špatně, se mi dělá mdlo.

„Patrik je v pořádku. Já jsem také v pořádku, neboj. Jenom... že jsem se rozešla s Patrikovým otcem – s Kevinem, to jsem ti chtěla říct,“ je to najednou venku. Ulevilo se mi, svět se jedním rozchodem nezboří.

„To jako myslíš – napořád? Nebo jste se jenom pohádali, za pár dní se usmíříte a zase bude fajn?“ ptám se tak nějak mechanicky, protože je mi vlastně jedno, jestli se udobří dneska nebo za týden.

„Vypadá to napořád, mami. Opravdu jsme se rafli a ten hajzl sebral skoro všechny prachy a odjel kamsi do Kanady těžit naftu z ropných písků, či co já vím,“ najednou se přímo do sluchátka usedavě rozpláče. To mi opravdu rve srdce. Moje děcko nikdo opouštět nebude. Dávno zasutý mateřský instinkt ochranitelky se ve mně probouzí plnou silou. Už jsem si myslela, že ho ani nemám. A činilo mě to docela klidnou.

„No co, nejsi první ani poslední,“ radím naprosto zbytečně zlomenému srdci. „Seber se, zavrtej se do práce a přestaň na to myslet,“ sypu další perlu ze studnice moudrosti. Začínám sama sebe za ty řeči nesnášet. Stará baba, co ta by jiného dokázala vymyslet, že?

„Mami, ty to nechápeš. Už mě tady nic nedrží. Chci přijet domů, za tebou, do Ostravy. I s Patrikem. Řekni, že máš radost,“ skoro žadoní, a tak se uchyluji k milosrdné lži.

„To víš, že mám radost. Už se těším, až Patrika pořádně obejmu. A tebe taky!“ dodávám na poslední chvíli. Jak to tak vypadá, budu mít na krku dvě děti. Jedno třicetileté a jedno pětileté. Kam zmizela vidina klidného podzimu života?

Hlas ve sluchátku náhle ožívá: „To jsem ráda, mami. Koupila jsem za poslední peníze letenky. Přiletíme zítra večer do Ruzyně.“ Tak tohle mě uzemňuje.

„Už zítra?“ zní můj hlas o poznání vyděšeněji. „Zítra mám ještě celý den práci, Anetko,“ okamžitě uvádím na pravou míru důvod. Vlastě je to pravda, karmu si tím nezatížím.

„Mami, jak můžeš něco takového říct?“ slyším cosi mezi výčitkou a vydírkou. Ale i tak mám trochu špatné svědomí, že jsem vlastnímu dítěti okamžitě nezajásala hlasité HURÁ, slyšitelné až do vzdálenosti 2 300 kilometrů i bez telefonu.

„Chci tím jenom říct, že honem rychle přemýšlím, jak to celé zítra doladit!“ docela příkře odsekávám, protože i já mám plány, se kterými se počítá. Ale vlastně, proč bych to nemohla udělat tak, že z hotelu TOMÁŠ pojedu rovnou na letiště do Prahy? Pro ta svoje děťátka zlatá...

„Tak mě napadá, že bych vás zítra k večeru mohla přijet vyzvednout. V kolik máte plánovaný přílet?“ zachraňuji situaci v hodině dvanácté.

„Ty jsi zlato, mami. V Ruzyni máme být v 18.45, díky, už se moc těšíme. Tak papa…“ honem pokládá sluchátko, abych si to náhodou nerozmyslela. Vlastně jí celou dobu nešlo o nic jiného, napadá mě a vlastně mě to zároveň i těší. Vždyť na koho by se měla spolehnout, když ne na vlastní mámu.

„Dobrý den, jsem tady dobře kvůli bytu?“ vyruší mě z hlubokomyslných úvah ženský hlas.

Otáčím se a vidím paní něco přes třicet, v teniskách, džínách a oranžové bundě. Vůbec jsem ji neslyšela přicházet! Má hezky a čerstvě udělané havraní vlasy, spletené do francouzského copu. Je ve všech směrech plnější a o cosi vyšší než já a velmi jí to na první pohled sluší.

„Ano, vlastně na vás už čekám. Vy budete určitě paní Bohunka Poslední, že?“ lovím správně z paměti ranní pohled do dnešního itineráře. Přikyvuje a podává mi ruku.

„Říkejte mi Bo,“ pohodím hlavou, jako že příjmení není podstatné.

„Bo?“ nedá jí to a udělá roztomilý nechápavý obličej.

„To je taková zkratka. Jmenuji se Roberta, lidově Bobina, což ale vypadá jako jméno pro fenu. Takže prostě Bo, to je úplně nejlepší a naprosto dostačující,“ zbavuji se naráz všech zbytečných dotazů a kynu rukou směrem ke vchodu do domu.

„Chcete se podívat dovnitř?“ obracím list a nenápadně připomínám, proč jsme si tady daly schůzku. Kývá hlavou a nic neříká. Snad se neurazila. A kdyby, tak co? Jdeme po schodech do patra, odkud doléhají hlasy řemeslníků. O čemsi se dohadují. Slyším, že někdo něco zadupal, další hlas kohosi několikrát posílá do prdele. Naštěstí jsou ve vedlejším bytě.

„Váš byt má číslo tři,“ už beru jako hotovou věc, že koupě se uskuteční. Dávám Bohunce přednost a jako její stín vstupuji do starého bytu, vonícího novotou. Nepřestávám žasnout, co s takzvaně vybydleným prostorem dokáže udělat totální přestavba. Nové podlahy, rozvody, omítky, moderní koupelna i záchod, vyměněná okna, šikovná kuchyňská linka. Radost se dívat. Paní Bohunce nebudu říkat, že právě v tomto bytě ležel ve vaně tři týdny mrtvý feťák. Pak byl byt asi rok prázdný, následně jsme to tady koupili. Pach smrti ale zmizel, až když se všechno omlátilo až na cihlu a nově omítlo.

„Byt jak klícka,“ věcně prohodí paní Bohunka. Rychle prochází oba pokoje, sem tam pohladí omítku, jako by se chtěla přesvědčit, jestli je všechno suché a čerstvé. Pozastaví se v kuchyni, prohlédne si linku, pak otevře okno a vyhlédne do dvora. Skoro nemluví, ale nechám ji samotnou s jejími myšlenkami. Už se mi to mnohokrát osvědčilo. Koupelnu a záchod si nechá na konec.

„Vypadá to velmi dobře,“ cítím z jejích slov šanci. „Ale nekoupím to. Nějak se na tom místě necítím. Nevím, jestli mi dobře rozumíte… Díky za váš čas,“ loučí se mezi dveřmi, ani ruku mi nepodá, a mizí po schodišti dolů. Vlastně nemám šanci cokoli namítnout. No co už s tím, život jde dál. Jdu ještě pozdravit řemeslníky a zase mám chvíli, kdy se mi v mysli neodbytně objeví Kamil Hagger. Zvláštní člověk. Co má asi tak za lubem?

Dole na parkovišti na mě čeká překvapení. Za stěračem mám lísteček. Zvláštní věc. Nestojím na žádném místě se zákazem. Že by bezbřehá aktivita městské policie z centra přesáhla až tady, na Parcelní, kde lišky skoro dávají dobrou noc? Nějak tomu sama nevěřím. Lístek ale není policejní. Je vytržený z nějakého ojetého zápisníku, soudíc podle oslích rohů. Mám tam napsaný krásný vzkaz těžkou rukou:

„Chcu se s tebou vispat“. Samozřejmě bez podpisu. Jako by si autor na poslední chvíli uvědomil, že bych třeba také mohla souhlasit. A cuknul. Mě hřeje vědomí, že po mně někdo touží a mám tajného ctitele. Ani nechci vědět, kdo to je. Jen tak si ve fantazii můžu malovat vzdušné zámky. Třeba je to některý z těch přímočarých řemeslníků. Šikovné ruce mají, což o to... V dobrém rozpoložení vytahuji propisku a odepisuji:

„Raději se se mnou rychle ožeň, možná budeš brzy dědit!“ Také se uchýlím do anonymity. Lísteček pokládám na nízkou zídku u hlavního vchodu a zatížím kamínkem, aby ho vítr neodnesl dřív, než najde svého adresáta. Přece jen cesta do Heřmanic nebyla tak zcela zbytečná, táhne mi hlavou, zatímco couvám z parkoviště a frčím ještě na chvíli za Františkem na firmu. Je teprve půl dvanácté a před obědem mám hodinu k dobru. Jak já to dělám?

Zápis v deníku 12. 1. 1942

Nyní vím, kdy nás Kubiczkovi opustí. Přesně za osm dní. Stella přes další spolehlivé lidi domluvila ochotného šoféra, který velkou pragovkou obyčejně vozí uhlí. Ten by je všechny měl dvacátého brzy ráno dovézt do Hranic na Moravě. Tam pak nasednou na vlak do Olomouce. V Olomouci by je měl čekat jiný člověk, který má s přepravou lidí do Švýcarska zkušenosti a ví, jak se dostat přes hranice. Jsem si vědom, že po cestě se leccos může zvrtnout. Máme připravenu víceméně průhlednou historku o cestě do práce v Říši. Nicméně každé řešení je lepší než nečinnost. Ve sklepě není možno žíti dlouho. Chudák Helga je toho důkazem. Klaus je téhož názoru.

Kolega Jan Fuksa je již doma. Nic neudělal, jen jeho soused, konfident gestapa Josef Kohutek, jej udal, protože měl pocit, že přechovává doma potraviny z černého trhu. Nenašlo se nic, jak by také ano. Sám Herr starosta jednal osobně s gestapem o jeho propuštění. Včera odpoledne jsem jej navštívil v jeho příbytku. Je to starý mládenec, osamělý muž. Zhrozil jsem se při pohledu na něj. Chudák dostal takové bití, že nebyl vůbec k poznání. Vytěrákem z pušky jej šlehali přes obličej. Má uši rozklepané na papír, vytrhané vlasy, skoro všechny zuby vyražené. Celá hlava je oteklá. Takhle přece nemůže mezi lidi. Pak mi ukázal nohy. Rozvázal hadry, ve kterých je měl zabalené. Pálili mu chodidla žhavým pohrabáčem. Skoro nemohl chodit. Nepřiznal nic, protože nebylo co. Jak mi ale sám řekl, už moc nechybělo, a něco by si byl vymyslel, jen aby s tím už skončili. Pomohl jsem mu odstranit hnis záchodovým papírem a zasypat antiseptickým práškem. Požádal mě, abych za ním občas přišel. Vím, že bude trvat hodně dlouho, než se opět objeví v práci. Slíbil jsem mu, že jej brzy znovu navštívím a jeho úkoly v úřadu zastanu.

Na Josefa Kohutka musím si dáti pozor, již jsem o něm mnohé slyšel.

Kapitola 11

Přijíždím na firmu přes kopec po Betonářské a těším se, až mondeo zítra pořádně provětrám na dálnici. Tady ve městě to fakt není ono. Všude samý chodec a nedejbože policajt, naštěstí sezóna cyklistů teprve klepe na dveře. S teplými dny pak budu muset být dvojnásob opatrná. Říďa jim vesměs říká „nezodpovědní koláči“, protože jednak jezdí na kolech, a hlavně často i v noci a bez osvětlení. To je celý on.

Na firmě kromě asistentky Karly na recepci a Františka v podkroví nikdo jiný není. Tak to má být, všichni v terénu. Požádám Karlu, aby nachystala podklady pro smlouvu s Adamem Goldbergem na pondělí ráno, upřesňuji lokalitu a cenu, načež všechno pouštím z hlavy. Letím zase na dámy, od rána mám nastřádaných tekutin, až se zdá, že prasknu. Při mytí na sebe juknu do zrcadla a přemýšlím, kdo se asi tak chce se mnou „vispat“, a hlavně proč. Tuto otázku si kladu zejména tehdy, když na sebe koukám hodně zblízka. Nedá se nic dělat, odpovím si sama docela jednoznačně – protože jsem zkrátka ještě pořád neodolatelná.

Františka zastihuji v plném pohroužení do práce. Ani stopa po ranní rozespalosti. Činorodějšího člověka jsem snad v životě neviděla. On ty svoje paměti, displeje, servery a já nevím, co všechno, opravdu miluje. A také to, co se díky nim dá udělat a zjistit. Má otevřené dveře, tak zaťukám jako slušná holka:

„Haló, pane, máte na mě chvíli?“ opatrně vstupuji do jeho reality.

„Ahoj, Bo, už jsem si říkal, kde jsi. Viděl jsem tě uhánět po Betonářské…“ jen tak pro sebe si broukne František a nadále se vrtá v jakési zelené desce s plošnými spoji. Koukám na něj a opět se mi vybaví šikovné ruce řemeslníků na Parcelní. Který z nich se se mnou touží „vispat“?

„Bo, tohle je motherboard Ří… vlastně počítače pana Kareše,“ s lehkým ruměncem zvedá František pomněnkové oči směrem ke mně.

„Hezký název, jen co je pravda. Hlavně mi nevysvětluj, k čemu to slouží a jak. Důležité je, že to funguje,“ jsem trochu netrpělivá.

„Málem bych ti udělal přednášku, ale když nechceš a spokojíš se s tím, co jsem ještě vyhledal o panu Čučičovi...“ krčí svými uzounkými rameny František a kouří se mu od pájky. Zajímavé, nikdy bych neřekla, že kalafuna s kouskem cínu dokážou tak zvláštně vonět.

„Máš to někde na stole,“ pokyne mi hlavou, aniž bych mu stála za pohled.

„Ty jsi zlato, v pondělí tě zase nakrmím štrúdlem,“ slibuji a vím, že do pondělka je ještě hodně daleko. Čeká mě Zlín, pak Ruzyně, v neděli určitě něco slavnostního uvařím a kdo ví, co se ještě vyvrbí.

„To je všechno?“ divím se naprosto opravdově, když pod hromadami „důležitého“ materiálu objevím předmět svého zájmu. „Nic víc jsi nenašel?“ skládám list, kde je popsaná snad jen půlka strany. Moc toho není, jsem lehce zklamaná. Dávám si ho do kabelky. Všechno si v klidu pročtu během oběda s Říďou.

„Noooo,“ schválně protáhne František, „zavrtal jsem se do toho trochu víc než v noci. On ten pan Čučič tam má několik zvláštností. Podle jeho rodného čísla jsem hledal na matrice v Brčku, kde se údajně narodil. Ani záznamy v porodnici neodpovídají. Pod jeho číslem je někdo úplně jiný. Také do školy a gymnázia, které uvedl v žádosti o trvalý pobyt, nikdo s tímto jménem nechodil. Naproti tomu Dragan Stavarič, ten byl stanným soudem odsouzen k smrti a zastřelen v roce 1995. Je pohřben v neoznačeném hrobě ve vesnici Grbavica. Dále jsem objevil, že pan Čučič se v ČR poprvé objevil v roce 1998, trvalý pobyt získal o dva roky později. Nemá mobilní telefon, ani nepoužívá internet. Přes různé servery jsem objevil fragmenty souborů s jeho jménem, které někdo velice chytře smazal. Muselo to být hodně drahé, ale nějaké stopy přece jen zůstaly. Ze všeho mi vychází, že Stavarič rovná se Čučič. Každopádně pan Čučič je teď svobodný člověk. To je asi tak v kostce všechno. Máš ještě nějaké úkoly?“ opět boří nos do motherboardu a malý proužek dýmu mi jako indiánský signál dává najevo, že audience je u konce.

„Co bych si bez tebe počala,“ ještě chvíli se na něj dívám s náhlým přívalem mateřské něhy. „Díky a ahoj v pondělí,“ loučím se přehnaně zvesela a ani nečekám, že mi odpoví. František z království drátků s úzkými rameny.

Sbíhám k sobě do kanceláře, musím mrknout na poštu. Červené nepřečtené maily se hromadí, většina jsou ale stejně jen nabídky na větší prsa nebo krémy pro lepší intimní zážitky.

Chvíli se v tom vrtám a konečně je čas, abych vyrazila na oběd. Šťavnatý steak v Říďově režii. To je ta slast, na kterou žádný krém nevyzraje. Mávám na Karlu, že se ještě vrátím, a jsem ta tam. Taková šťastná trajdalka, jak by na mou adresu určitě řekl Honzik. Vida, ani se neozval, jaké bylo rande. Musím ho večer pořádně vyzpovídat. Jenže dnes je vlastně pátek a Honzik má ve svých podnicích jako vždy napilno a domů se dostane až nad ránem. No co, vyvenčím Tequilu, udělám nám večeři a pustím si na DVD svého oblíbeného Lovce jelenů. Krásný páteční večer jedné rozlítané postarší dámy.

Přijíždím na Karolínu, parkuji v podzemí. Za vzhled svého auta sklízím oprávněný úšklebek od páru vymydlených byznysmenů v dlouhých černých flaušácích. Spěchají taky asi někam na jídlo, soudíc podle nezávazné konverzace o zítřejším golfu na Ostravici. Možná se ale mýlím. Nemýlím. Jedeme spolu výtahem do posledního patra, kde je food court. Jeden z nich mi v odraze zrcadla drze čumí na zadek, jako by se se mnou chtěl „vispat“. Rozhodně bych tedy dala přednost řemeslníkovi se šikovnýma rukama před tímto Seladonem Seladonovičem Seladěnkem, jak jsem si ho okamžitě pojmenovala. Přiznávám, že docela trefně. Chudák, asi zapomněl, jakým autem jsem přijela a co že jsem za pochybnou existenci. U něho bych byla jen dalším zářezem na pažbě a důkazem, že dostane, co si usmyslí. Tak to v žádném případě. Konečně se výtah docoural až do cíle. Další patro bych asi už bez řečí nevydržela. Ocitám se ve světě vyzkoušených chutí a předvídatelných nabídek. Když to někomu vyhovuje, proč ne. Mě láká mistrovské dílo šéfkuchaře Lukášovy pizzerie. Dobře to Říďa vybral. Po očku sleduji, kam se na oběd chystají oba pánové z výtahu. Vida, stojí ve frontě na čínské nudle. V duchu jim přeji dobrou glutamátovou chuť z plastového nádobí. Mi se sliny sbíhají na třičtvrtělibrový T-bone steak z toskánského býčka s rodokmenem. Jak znám Říďu, určitě sní takové tři. Velká pec potřebuje hodně přiložit, téměř slyším jeho zdůvodnění. Však už na mě mává z oblíbeného místečka v rohu, odkud má přehled po celém place. Trůní zády ke zdi a jako diktátor blahosklonně shlíží na okolní stolující. Ani ho nenapadne, aby mě přivítal tím, že by třeba vstal a nabídl mi židli. Ostatně to od něj už víc než čtvrtstoletí neočekávám.

„Ahoj, Bo, tak co si dáš?“ mrká na mě zpod sršatého obočí a čiší z něho citelná převaha nad vším v okruhu deseti kilometrů. S okázalým úvodem nezávazné konverzace se tedy nepárá. Stejně přesně ví, co budeme jíst. Přece to, co vždycky. To nejlepší.

Zamyšleně listuji v jídelním lístku a je mi jasné, co si dám. Heřmánkový čaj s medem, polévku rajskou skutečně rajskou a T-bone steak s omáčkou ze zeleného pepře, dva pečené brambory, čekankový salát a espreso bez mléka. Říďa přivolává servírku, která svým výstavním dekoltem zdůrazňuje jak kvalitu, tak i cenu nabídky v menu. Ten kanec na ni čumí, div nechrochtá. Fuj, vždyť ta holka je mladší než plastika mých horních víček! Naštěstí s sebou přináší couvert v podobě krajíčků domácího chleba a bylinkového másla. Tomu říkám potěšení. Zatímco Říďa diktuje objednávku, mažu si jeden plátek a s požitkem si vychutnávám tu lahodu.

„Dobré kozy, co?“ vilným pohledem sleduje Říďa odcházející servírku a vlastně ani nevím, jestli si to říkal pro sebe, nebo na mě tím chtěl udělat dojem.

„Hmmm,“ je jediné, na co se vzmůžu, protože cizí ňadra mě opravdu nezajímají. Mnohem důležitější je aktuálně další krajíček chleba s máslem. Pak mi dojde, co tím vlastně chtěl říct. On ve mně nevidí ženskou, úctyhodnou dámu, ale spíš dobrého kámoše a parťáka.

„Ty jsi fakt magor,“ kroutím hlavou a asi je to řečeno trochu víc nahlas, protože hosté ob jeden stůl pohoršeně otočí hlavu směrem k nám. To mám za to, zase jsem já ta špatná. Říďa se culí, protože ve svém systému hodnot opět zabodoval.

„Volala Anetka, že přijede,“ otáčím směr hovoru od první signální na něco bližšího a natahuji ruku pro třetí kousek bílého zázraku s křupavou kůrkou. Jsou opravdu titěrné, člověk po nich dostane ještě větší hlad na něco pořádného.

„Jak – přijede?“ nechápe Říďa a nabírá si máslo, ke kterému v poslední chvíli před pozřením přidá ždibek chleba. „To jakože domů? Tady?“ nepřestává mě udivovat svou pestrou slovní zásobou. Uvažuji, že takového tvora by měli ukazovat v zoo a vybírat vstupné navíc. Kam se hrabe panda červená.

„Ano. Domů a tady. Asi napořád,“ vysvětluji polopaticky a správně artikuluji, aby mi dobře rozuměl. „S Kevinem se rozešli, a tak ji tam už nic nedrží. Tak mi to aspoň říkala. Zítra pro ni jedu do Prahy na letiště,“ schválně nahazuji udičku, jestli se návnada ujme. Zabral. Zaskočilo mu do koláčové dírky, jak by řekla teta. Okamžitě se rozkašle, až mu máslo vyjíždí ven nosem. Možná že to ani není máslo, ale každopádně je to nechutné. Ovšem královsky mi tím zvednul náladu. Škoda že tady poblíž není ta s těma kozama, aby viděla, jak se alfa samec kňour mění na gama bravka.

„Zítra přece jedeš do Zlína,“ namítá chabým, přidušeným hlasem, vykuckává zbytky a z očí mu tečou slzy. Zajímavé, takový úkaz jsem u něj ještě nikdy neviděla. Nakonec mu však soucitně podávám pár papírových ubrousků pro záchranu posledních zbytků důstojnosti.

Nasazuji blazeovaný výraz a s pocitem vítěze přitakám: „Jistě, lásko, tak jsme domluveni. Letadlo přistává v Ruzyni v 18.45, takže všechno hezky stihnu a ani nebudu muset překračovat rychlost,“ neodpouštím si kapku sarkasmu a přísahám si, že už zase budu hodná pipinka.

„Jaký že to máš pro zítřek plán?“ tahám nové vlákno naší diskuze. Snad to stihneme probrat, než přinesou hlavní chod, protože polévka se blíží a musím uznat, že jí to opravdu sluší. Říďa je tradičně bez polévky, kterou nahrazuje trojitým množstvím masa. Vytahuji z kabelky papír s Františkovými výsledky pátrání v minulosti Srdjana Čučiče. Strkám jej Říďovi pod nos, zatímco mi lahodná rajská mizí v žaludku. Studuje pečlivě slovo od slova:

„Tady je něco divného. Jak se objevil v naší vile? Proč si nechal zmizet minulost na internetu?“ Je z toho všeho stejně zmatený jako já. Pak narazí na jednu věc, o které se František ve svém rychlém výkladu nezmínil.

„Víš, proč se Stavaričovi říkalo ‚Medvědí tlapka‘?“ nespouští oči z textu. Po úvodním extempore s kozama už není ani památky a teď je Říďa docela normální a snesitelný. Kroutím hlavou, ať mě informuje.

„Tak poslouchej,“ vypadá poněkud užasle, až šokovaně. „Jeho specialitou vášnivého sadisty bylo smažení ruky v trojobalu,“ dělá řečnickou pauzu. „Někoho zajali a jen tak, z legrace, jeho ruku až po zápěstí obalili v mouce, vajíčku a strouhance. Pak ji ponořili do horkého oleje. Dokážeš si představit, co to musí být? Jaká bolest a dlouhé utrpení?“ cítím z něho odpor k takovému pohrdání člověkem. Přestává mi chutnat. Vzpomenu si, co by nastalo, kdyby nás tehdy před dvaceti lety zajali. Někdy tomu Balkánu fakt nerozumím. Kdy že nám to mají přinést naše steaky z organizace spojených grilů?

Zápis v deníku 19. 1. 1942

Zítra plánovaný odjezd Klause Kubiczka s oběma dětmi do Německa a Švýcarska. Vůkol arktická zima. Zamrzají dodávky uhlí a rudy do hutí. V našem sklepě uhlí ještě asi na měsíc a půl, když budeme šetrní. Pak nevím.

Chystáno otevření prvního pracovně výchovného tábora v protektorátu. Přímé nařízení Herr protektora, vyzkoušené v Německu. Kdo nechodí do práce, nebo práci vykonává špatně, bude na dva měsíce až půl roku převychováván v pracovním táboře. Tam bude pracovati za 50 % mzdy a každý den o dvě hodiny déle než běžně.

V Přívoze na Cihelní stavba tábora spěje ku konci bez ohledu na venkovní chlad. Příští měsíc bude tento za účasti Herr starosty slavnostně otevřen. Zřízení dalšího pracovního tábora je plánováno v Kunčicích v létě. Odbojová skupina NEMO ale podle všeho pracuje výtečně a nemá zapotřebí pracovních táborů. Válečná výroba díky ní často stojí a gestapo běsní. Jsou vypsány odměny 50 tisíc říšských marek na její předáky. Jednoho z nich znám. Je to bratr Jaroslav Malý z bývalého vítkovického Sokola. Zatím veškeré pátrání po nich bezvýsledné. Mám z toho tichou radost.

V úřadu zastávám práci kolegy Jana Fuksy. Již třikráte jsem jej byl navštívit. Vede se mu mizerně. Je celé dny doma sám se svou bolestí. Poranění se nechtějí hojiti. Klesá na duchu a mám obavy, aby si nesáhnul na život. Jeho soused Josef Kohutek o sobě nedává věděti. Tuším, že přeci jen zaznamenává, kdo Jena navštěvuje. Zvláštní věc na sobě v poslední době pozoruji – v noci lépe spím.

Ceny všech potravin na černém trhu vyletěly velmi vysoko. Za kilo pravé zrnkové kávy chtějí 17 tisíc korun. Sklenice medu, která ještě na podzim stála 320 korun, nyní má hodnotu jednoho a půl tisíce korun. Stella vaří cikorku a chutná mi i bez cukru a mléka. Nebýti našeho kmenového listu a prověřeného německého původu, nemohli bychom uživiti Kubiczkovu rodinu dole ve sklepení.

Kapitola 12

Vrtám se v jedinečném grilovaném mase, jako by bylo radioaktivní. Medvědí tlapka mi vzala veškerý požitek z jídla. Jestli já ve věku junior-senior nezačínám být tak trochu sentimentální. Koukám ale, že Říďovi také moc nejede. Jindy by už halasil, kde je jeho oblíbené trojité ristretto na dobré trávení, a nyní je sotva v polovině. Nedivím se mu. Ať je jaký chce, přece jen není cynik a hluboko v něm dříme citlivý člověk s elementárním smyslem pro spravedlnost. Čas od času se v něm tento citlivý člověk probudí. Mám pocit, že se tak děje právě teď.

„Bo, mám jednoduchý plán, co udělat s tím zítřkem,“ slyším z jeho strany stolu a zvědavě zvedám oči od rozpitvaného steaku. Ta věta mě vysvobodila ze zajetí ticha vlastních myšlenek. Zase jsem divoká kočka, připravená k lovu. Nakloním hlavu a dávám mu tak signál, že poslouchám, co vymyslel.

„Normálně odkryjeme karty. V jednu dobu zajedeme za oběma, zeptáme se na pravý důvod jejich chuti koupit vilu a budeme sledovat, co se bude dít. Zřejmě si okamžitě budou navzájem volat, tak už to v poplašeném hejnu zkrátka bývá. František prolomil zabezpečení sítě jejich operátorů, takže si hezky vyslechneme, jak spolu švitoří. Co ty na to?“ chce najednou znát můj názor a myslí to naprosto vážně. Žádné srandičky. Už to poznám.

„Dobrá úspora času. Proč chodit kolem horké kaše a dělat, že se nic neděje?“ nepřímo schvaluji jeho plán na frontální útok. Lehce kývne hlavou, že bere na vědomí.

„Musím se ti k něčemu přiznat,“ zaklání se v židli a houpe se na zadních nohách. Odhaduji, jak dlouho materiál vydrží ten nápor. Zatím nepadá, a tak jsem jedno velké ucho. Vidlička s jedním z posledních soust se mi zastaví v půli cesty a chvíli vyčkávám s otevřenými ústy. Ještě než se odhodlá k vysvětlení, pokládám vidličku i s kusem masa zpátky na talíř a rty spojím do vyčkávací, pevné čárky.

„Ty obrazy jsem tam na mistra Haggera nastražil já. Schválně. Jak jsem ti už říkal, zjistil jsem si předem, co je zhruba zač. Chtěl jsem vědět, co podnikne. Prostě taková stupidní hra na kočku a myš. A nedívej se na mě tak!“ uhne před mým rentgenovým pohledem. Tohle mi ještě nikdy neudělal. Opravdu se hněvám a s hlasitým třísknutím příboru o talíř to také dávám patřičně najevo.

„Takže tomu mám rozumět tak, že pán se nudil, vymyslel si bojovku a mě použil jako návnadu? Na to ti mám skočit?“ jsem najednou celá rudá spravedlivým rozhořčením. „Bavil ses aspoň u toho dobře?“ opět mi koluje adrenalin v každé vlásečnici. Sleduji, jak se mu mění výraz tváře. Tak vážného jsem ho viděla naposled někdy v prvním roce podnikání, kdy nám hrozil bankrot.

„Bo, poslouchej mě. Není to žádná hra. Nastal akorát tak čas, abych tě uvedl do situace,“ sděluje mi s odtažitou dikcí velícího důstojníka, až se mi zježí vlasy v zátylku. Co se tady děje, kurnik? Mává na servírku, že chce platit. Ani na kafe si nechce počkat. Tak to jsem tedy zvědavá, s čím přijde. Za ty roky ve službách vnitra jsem zvyklá na ledacos. Ale už přes patnáct let nejsem ve službě. Občas dělám nějakou práci jako externista, a díky tomu mě vybavili mým otlučeným a jedinečným autem, po kterém by se fajnšmekři olízli. Čekám na vysvětlení a jediné, co v tuto chvíli můžu dělat, je mít ústa na zámek. Jako vždycky.

Přichází servírka a vidí spoušť na našich talířích.

„Nechutnalo vám u nás?“ opatrně se ptá v očekávání verdiktu. Musím to uvést na pravou míru, než do toho Říďa skočí s nějakým sarkastickým bonmotem.

„Právě že to bylo naprosto vynikající. Ale vyskytly se okolnosti, které nám již déle nedovolují setrvat na místě, tak prosím, abyste nám to zabalila s sebou. A samozřejmě zaplatíme!“ dávám pokyn Říďovi, aby provětral svou peněženku. Naštěstí chápe rychle. Vytahuje dvoutisícovku.

„To je dobré!“ velí vyjevené servírce, že si drobné může nechat, a zvedá se v celé své velikosti ze židle. Slečna vedle něj vypadá jako panenka vúdú. Myslím, že si nás bude velice dobře pamatovat. Také vstávám a ještě uvádím na pravou míru, že ten požadavek o zabalení masa na cestu byl jen zdvořilostní akt.

„Pozdravujte kuchaře, odvedl skvělou práci!“ říkám na rozloučenou a ze všech sil se snažím, aby tam nezazněla ani špetka ironie. Jídlo bylo opravdu výtečné, škoda té Medvědí tlapky, mohla jsem si to vychutnat úplně jinak. Cestou ven mávám na mistra pizzaře, který obratně vyhazuje do vzduchu těsto a tvaruje korpus. Vypadá u toho velice soustředěně a na jednu malou chvíli mu závidím to jeho krásné, klidné a předvídatelné povolání.

Říďa mě bere kolem ramen, když jdeme nazpět k výtahu. V odrazu ve výkladech v té scéně vypadá jako pedofil, který si z pískoviště vede svou oběť. A to jsem prosím pěkně o tři měsíce starší než on. Zvláštní věc. Tohle jeho gesto ve mně nevyvolává žádné vnitřní chvění. Žádnou touhu. Nic. Všechno vyhaslo už hrozně dávno. Máme spolu jen firmu a zájem na dlouhodobém vydělávání peněz. Pak také ještě hromadu vzpomínek na utrpení ve výcviku a pár šrámů z dávných akcí v terénu, o kterých se nikdo nikdy nedozví.

Zápis v deníku 24. 1. 1942

Jsme doma sami. Klaus s oběma chlapci odjeli, jsou to čtyři dny. Nejobtížnější ze všeho bylo dostat je z domu. V noci je zákaz vycházení a ozbrojené hlídky obcházejí pravidelně celou čtvrť. Běda někomu, kdo je přistižen. Hlavně patroly SS jsou nebezpečné. Hned střílejí.

Domluvené auto s uhlím parkovalo již od večera mezi stromy na Budečské ulici. Řidič vypustil z motoru olej do velké plechovky od mazlavého mýdla. Plechovku předal Stelle, která šla „náhodou“ kolem. Olej donesla domů a od čtyř hodin ráno jsme jej na sporáku zahřívali, aby byl horký a motor rychle naskočil. Klaus s dětmi se vykoupali, Stella je ostříhala a oblékla do vypraných a vyžehlených šatů. Vypadali jako jedna z mnoha takto cestujících slušných rodin. Jejich staré šaty a vlasy jsme ihned spálili v peci. Všechny dokumenty, včetně potvrzení z Witkowitz Werke o uvolnění z práce pro přesun do Říše, měli také již nachystány. Společně jsme posnídali a rozloučili se. Možná už Klause a jeho rodinu nikdy neuvidím. Slíbil jsem, že veškerý jejich vzácný majetek budu opatrovati jako oko v hlavě. Pak opatrně, ještě za hluboké tmy, opustili dům. Kročeje v přemrzlém sněhu nesmírně hlučně skřípaly. Tady byla nejnebezpečnější část první fáze jejich útěku. Spoléhali jsme na to, že hlídky kolem půl šesté opouštějí stanoviště kvůli změně směny. Zdá se mi, že tento plán vyšel. Budečská je o dva bloky dále k řece, přesun musel být rychlý. Pak už jen nastoupiti, předati řidiči plechovku s horkým olejem, aby jej nalil do motoru, a mohlo se jet. Skutečně, pět minut před šestou jsem, naslouchaje skrz škvíru ve dveřích, slyšel vrčení nákladního motoru ze strany od řeky. Ulevilo se mi, naděje na únik ze spárů „Übermenschen“ žije. Kéž by se vše zdařilo.

Kapitola 13

Sedím s Říďou v podzemní garáži nákupního centra v jeho „nenápadném“ hummeru. Přes kouřová boční skla není vidět dovnitř, tak máme kus opravdového soukromí. Koukám na hodinky a zjišťuji, že za půl hodiny musím být ve Lhotce, kde mám další schůzku. Tentokrát kvůli posledním volným stavebním parcelám. Takže jdu rovnou na věc:

„Nezdržujme to, mám další klienty ve Lhotce. Vybal, co máš, a všechno pěkně popravdě,“ nedám mu žádnou šanci na jeho obvyklé zlehčení situace. Podívá se na mě provinilým pohledem, který dobře znám. Budu si muset dávat dobrý pozor, abych zjistila, co je pravda a co je ještě větší pravda. „No, spusť,“ neberu ohled na jeho tělesnou převahu a uvědomuji si, že bych ho neměla přerušovat, aby chudák neztratil nit.

„Takže,“ odkašle si obřadně Říďa, což beru jako známku, že se buď chystá mlžit, nebo mi musí sdělit cosi hodně nepříjemného. Případně obojí. „Před půl rokem mi šifrovaným kanálem volal Karlos. Víš, že pořád pracuje na vnitru. Teď už je na ministerstvu. Má něco společného s BIS, ale nevím přesně co. Požádal mě o schůzku v hotelu Golombiewski v Polsku, znáš to tam, že? Sešli jsme se jedno zářijové úterý před polednem, kdy tam je nejméně lidí. Seděli jsme spolu ve vířivce s cedrovou esencí jako dva rentiéři. Pak se mě zeptal, jestli si pamatuji na to, co bylo napsáno na papíru našeho popraveného diplomata Antonína Poštulky. Víš, jak jsem mu to našel v kapse tenkrát v Bosně. Přikývl jsem, že vím. Informoval mě, že má důvěrnou informaci o pobytu toho člověka – ‚Medvědí tlapky‘ – na našem území a také v Polsku. Údajně se stal hlavou balkánské mafie, která ve střední Evropě obchoduje se zbraněmi, drogami a má monopol na odstraňování nepohodlných lidí. BISka mu už před lety svěřila druhý pokus vraždy kmotra Mrázka. On to v lednu 2006 zvládnul, vyinkasoval pět mega a chytře zmizel. Od té doby je všude a nikde. Prý má na svědomí několik dalších vlivných lidí s dlouhými prsty, kteří beze stopy zmizeli. Metamfetaminu nejvyšší kvality je tady teď tolik, že cena klesla na polovinu, čímž odrovnal Armény i romské klany. Teď se podrž, údajně má kontakty s naším Haggerem,“ uzavírá vítězoslavně nejdelší souvislý projev, který jsem od něj slyšela. Poslední větou mě ale pořádně vytočil:

„Takže tohle všechno jsi věděl, použil mě jako návnadu, a ještě máš tu drzost po mně chtít, abych zítra jela do hotelu TOMÁŠ jako nějaká naivka? Tam budu tak dlouho kalit vodu, až mě někdo podřízne, zastřelí nebo já nevím co?“ jsem najednou celá vzteky rozžhavená až doběla. „Polibte si oba s Karlosem navzájem prdel, rentiéři,“ už docela řvu, až kolem sebe prskám na drahé kožené čalounění Říďova pitomého auta. Chytám za kliku, abych vystoupila, protože pro mě ta hra právě skončila. Je ale zamčeno. Centrální ovladač má na své straně dveří Říďa.

„Okamžitě mě pusť ven, ty hajzle!“ škrábu se k tlačítku jako divoká kočka. Začínám být nepříčetná, a tím i nebezpečná. Říďa mě bleskově chytí za zápěstí jako do svěráku. Aspoň na něho plivnu, když už nic. Slina mu teče přes obočí levého oka, ale nevnímá. Dívá se na mě naprosto chladně a nezúčastněně. Takového ho neznám.

„Bo, nemáme šanci couvnout. Tohle jsem se také dozvěděl od Karlose dneska ráno, když jsem mu volal, že to vypadá, jako by Stavarič a Čučič byl jeden a ten samý chlap. Podobně jako ty jsem ho poslal… víš kam. A víš, co mi řekl?“ je jeho hlas najednou hrozivý jako zima na Kamčatce. „Všechno prý už běží. Šachová partie je dávno rozehraná. Ale žádný dámský gambit, jak se domníváš. Padající hovno nás, lásko, zasáhlo oba stejně. Mě i tebe. Jenže je tady další věc, kterou bys měla vědět. Z Karlose to vylezlo až dnes. Před zhruba třemi lety – nemohou to určit přesně – z archivu ministerstva zmizela tajná složka s detailním průběhem našeho tehdejšího úkolu v Bosně. Sám jsem tehdy tu zprávu psal, tak vím, co v ní bylo. Při vší úctě, jak se tam na vnitru všechno stále mění, čekal jsem, že se něco kolem toho provalí už mnohem dříve a bude z toho mezinárodní ostuda. Najednou mi všechno do sebe zapadlo. Stavarič se nějak dozvěděl, co jsme tam dělali. Měl potřebné kontakty na vnitru a dost možná někoho ještě pořád drží pod krkem. Stal se z něho horký brambor. Určitě by se ho rádi potichu zbavili. Jenže zjistili, že sami na to nestačí. S velkou pravděpodobností mu podstrčili nás, navnadili ho na naši vilu, protože jsme externisti, pěšáci. Možná tajně doufají, že z toho nějak vyvázneme. Aby nás trochu odškodnili, je tady ještě další pobídka. Prý s tichým souhlasem prezidenta. Milion eur. Půl pro mě a půl pro tebe. V hotovosti. Když dostaneme Stavariče. Živého nebo mrtvého…“ pouští mi odkrvená zápěstí. Situace vypadá jako před sto padesáti lety kdesi na Divokém západě. Ovšem tady jsme v současnosti na ještě divočejším východě. Říďa se naklání doprava a otevírá kastlík na straně spolujezdce. Z něj vytahuje igelitku, kterou mi podává. Cítím v ní cosi jako cihly. Čtyři.

„Tady máš nevratnou zálohu sto tisíc. Samozřejmě eur,“ vemlouvá se jako prohnaný koňský handlíř. „Přijede Anetka, tak ať máte něco do začátku. A nemysli si, mi také cvaká u prdele jako nikdy,“ přesně ví, na jakou strunu uhodit, abych trochu zkrotla. „Dovezl to jejich kurýr dneska těsně před polednem a předal mi to tady v autě,“ dokoná svůj šach mat. Zvažuji rychle všechna pro a proti. Z toho, co se jim uráčilo mi sdělit, tuším, že je fuk, jestli kývnu nebo odmítnu. Obojí bude špatně. Pitomá vila, pitomé vnitro. Proč jsem se, já kráva, nestala třeba přeborníkem v přípravě pizzy? Měla bych teď božský klid. Vlastně mi tím pádem nezbývá nic jiného než kývnout. Říďa za ty roky přesně ví, jak na mě. Slyším cvaknutí centrálu, otevírám dveře, igelitku i s celým obsahem nechávám na sedadle a beze slova odcházím. Ještě slyším jeho „večer ti zavolám“, ale vlastně už jsem myšlenkami jinde. Už tak si připadám jako prominentní štětka, které kyne královský honorář za výkon, při kterém možná už brzy přijde o život. Kam se poděla divoká kočka?

Nelituji, že jsem s nečekanými penězi naložila tak lehkomyslně. Spousta lidí by pro takovou sumu byla schopna čehokoli. Jenže tyhle prachy pro mě v tuto chvíli pozbývají významu. Jestli to celé přečkám, nepřijdu o ně. V tomhle je na Říďu absolutní spolehnutí. Není chamtivý. Vyjíždím směrem ke Lhotce. Instinkty zapracovaly a začínám být opatrná. Dávám pozor, jestli mě nikdo nesleduje. Tady už hraje roli každá drobnost. Nevidím nic, co by stálo za obezřetnost, ale jeden nikdy neví. Obyčejně se na cestu do Lhotky moc těším. Nýtovaný bytelný most přes Odru, po kterém se za okupace valily německé tanky a o třicet let později zase ty ruské. Lhotka samotná je vlastně jen kus kopce na západním okraji města. Tentokrát mě ale nechává lhostejnou. Čerstvé ovzduší ze svěžích jesenických větrů? Báječný výhled na celou Ostravu a všech těch padesát sedm velkých komínů, které vypadají jako naježená protiletecká obrana? Ryzí, vonící předjaří? Kdepak. Nic z toho mě dnes neuchvacuje. Zítra mi přiletí dítě se svým dítětem, a když půjde všechno podle plánu, uvidíme se v Praze. Normálně bych jásala radostí a těšila se, až budu Patrika rozmazlovat. Protože od toho babičky jsou, aby své vnuky rozmazlovaly. A mezitím budu padat na hubu za někoho, kdo si to nezaslouží. Možná jen dávno mrtvý Antonín Poštulka ve finále dojde klidu. A co Karlos? A Míťa? Co je mi do nich? Naše cesty se asi rok po bosenské anabázi rozešly. Míťa – o tom vím, že před dvanácti lety dostal prioritní státní úkol – zlikvidovat kmotra Mrázka. Selhal. V silném větru i přes svou pověstnou balistickou ekvilibristiku se svým odřeným Dragunovem těsně minul. Dostal se tak automaticky do kolonky „nespolehlivý a neužitečný“ bez možnosti nápravy. Druhou šanci mu už nedali a vnitru trvalo celé čtyři roky, než se od té doby mnohem obezřetnějšímu a opancéřovanému Mrázkovi dostalo na kobylku. Dnes je z Míti zahořklý, nevýrazný instruktor střelby. Karlos – toho roky v branži, kde se z terénu přesunul do vyhřátých kanceláří, notně morálně zprohýbaly. Díky své proklamované nepostradatelnosti sedí pěkně v závětří ministerstva. Požívá všech výsad honosného titulu „bezpečnostní expert“. Je chráněn nejlepšími lidmi a technikou. Prý ve státním zájmu. Pche. Použitelní jsme tedy jen my dva s Říďou. Tenkrát jsme vzali nabízené velkorysé odstupné, zřekli se výsluh a založili společnou firmu. Občas děláme na vlastní triko špinavou práci pro vlast, inkasujeme za to peníze na ruku a bez dokladů. Všechno to vlastně má svou zvrácenou logiku, kterou bych i chápala, nebýt sama proti své vůli současně návnadou i lovcem.

Zápis v deníku 18. 2. 1942

Zima nabývá na síle. Mráz kouše a během chvíle pobytu venku vytváří ruměnec na lících. Představuji si, jaké to asi musí být na frontě. Kdesi daleko v Rusku. Člověk je unaven, hladov a často i raněn, a ještě musí čelit kruté přírodě. Jsem rád, že tam nejsem. Co by si také počali s člověkem s šedesátkou na krku, se silnou skoliózou a plochýma nohama.

Oficiální rozhlas soustavně hrdě hlásí, jak Německo všade vítězí. Ten neoficiální, z Londýna, tvrdí, že fronta před Moskvou zamrzla. Prý nastal čas, aby se karta začala obracet. Sám nevím, co je lepší.

Můj drahý kolega Jan Fuksa odešel. Dostal do levé nohy flegmónu. Úplně mu zčernala. Také měl silné horečky, tuším, že boj o svůj život již před časem vzdal. Ještě před dvěma dny jsem u něj byl, jen zesláblý ležel. Hovořil o tom bití při výslechu. Loučil se se mnou slovy: „Bůh je vysoko a car daleko, proto nás mohou beztrestně ponižovati, mučiti a vražditi.“ Budu si tuto větu pamatovat již navždy. Slíbil jsem Janovi, že hned druhý den po práci jej opět navštívím. Na moje zvonění a bouchání nereagoval. Běžel jsem tedy pro četníky a otevřeli jsme jeho byt. Již byl na svém loži ledový. Lékař říkal, že podle všeho zemřel ještě téhož dne v noci. Chystám malý a skrovný pohřeb na obecní náklady.

V kanceláři starosty jsem zůstal již jen já z původních zaměstnanců. Ostatní jsou noví a mladší. Vesměs smýšlení národně socialistického. Sledují pečlivě mé počínání, ačkoli jim nedávám záminky k podezření. Již jen svým věkem k nim se nehodím, leč ve zkušenostech protokolárních předčit mne nemohou. Vím, že mi kdosi prohledával stůl i aktovku. Krom tohoto deníku, svých myšlenek a pečlivě ukrytých věcí Klause Kubiczka nemám zhola nic, co by bylo možno považovati za protistátní a hodno vězení a popravy.

Arizace židovského majetku v Ostravě jest ostatně dokončena. Silně antisemitské Slezsko pohltilo vše, co se pohltiti dalo. Ukradené bohatství zmizelo kdesi v Říši a i židé samotní zmizeli. Žluté hvězdy již dávno v ulicích nevídám. Nezdá se mi, že by bez nich bylo lépe.

V této kruté zimě hřeje mne pomyšlení, že jen já vím, kde jest uschován zbylý majetek drahého přítele Klause. Nikdo se k němu nedostane. Vilu samotnou mu opatruji společně se Stellou. Pevně věřím, že se opět shledáme, ačkoli nemám žádných zpráv o jejich útěku. Není hodiny ani minuty, abych na něj a jeho syny nevzpomněl. Nezbývá než doufat, že se všichni ve zdraví dostali do Basileje, kde snad žije někdo z Klausovy vzdálené rodiny.

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .

Kapitola 96

„Tahle ženská je tvor, který neví, co chce, a nedá pokoj, dokud toho nedosáhne.“ Takhle hezky mě za dob dávné policejní pohody ocenil Říďa. Vždycky si na to vzpomenu, když mi impulzivní jednání zhatí jakékoli plány, zejména osobní. Tuhou firemní kulturu naší realitky jsem zavedla hlavně kvůli sobě, ale to nikdo ani zdálky netuší. Můj tajný vnitřní život, to je jeden velký, nekonečný chaos. Entropie. Když mám doma čurbes, jdu si číst. Jakmile je čas chystat nedělní oběd, začínám uklízet. Domluvenou kávičku s dávnou kamarádkou v poslední chvíli zruším, protože mám puzení vzít auto a projet se třeba do Šumperku. To jsem celá já. Jakmile se ocitnu mimo zaběhnuté scénáře schůzek, prohlídek a sepisování smluv, tak plápolám, vlaju, nechávám se unášet. Co mi zabrnká na emoční strunu, za tím se vydám. To je taková moje kompenzace, malý osobní vzdor vůči celé té sešněrované, poměrně slušně fungující korporátní struktuře. Právě nyní se nacházím ve stádiu vlání a mám pocit, že musím sama sebe trochu odměnit.

Cosi pominulo, napnuté nervy povolily a plandají jak vytahané kšandy. Aneta s Patrikem jsou v bezpečí a ještě určitě vyspávají. František si špičkou boty pohrává s mým roztřískaným telefonem na podlaze a mlčí. Patrně přemítá, kdy si dá zase dohromady svůj box s nářadím. Lidi na firmě mají každý své povinnosti, Honzik se chystá na otevírací dobu svých dvou náleven, Říďa si víceméně spokojeně leží kdesi na JIPce. Vrchní ostravský tlučhuba se právě teď v televizi určitě vytahuje a sbírá politické bodíky pro komunální volby. Ama je na útěku a Míťa si jen tak leží u Igora v chlaďáku a nic už ho netrápí. A co já? Proč stále cítím, že ještě něco je třeba udělat, i když teď v menším chvatu?

Impuls přichází v ďolíku na Hranečníku. Celou dobu mi vrtalo hlavou, jak to vlastně je s těmi obrazy. Kdy jindy budu mít možnost, čas a chuť trochu to prozkoumat, když ne teď? Manažerské rozhodnutí je jediné. Jedeme na vilu:

„Františku,“ otáčím se na svého zamlklého spolucestujícího, „ještě jednu drobnost bych po tobě potřebovala...“ Pravým okem ho nevidím, a tak k němu musím natočit celou hlavu. Skutečná výkonná leghornka. Naštěstí se mi daří vzbudit jeho zájem.

„Jedeme vykrást banku!“ zazáří jako děcko, které čeká na odškodnění za zklamání v Radvanicích. Navíc kterákoli moje prosba směrem k němu je pokaždé tak trochu zvláštní, takže se nedivím, že takhle zareagoval.

„Spíš bych řekla, že by to mohlo být ještě o cosi lepší,“ vysvětluji a opatrně rozfoukávám ohýnek zájmu. „Jde o vilu. Jak víš, máme tam obrazy. Jenže nevíš, že jejich cena je mnoho milionů eur. Pan Kareš se kdysi zmínil, že tohle nejsou originály. Ty by měly ve vile kdesi být. Vlastně celá ta kalvárie, která mě stála oko, se točí kolem těch pláten. Takže jdeme hledat tajná dvířka. Co ty na to?“ snažím se vypadat trochu nadšeně, i když výraz jeho obličeje prozrazuje, že zájem ztratil.

„Bo, raději bych s tebou jel otevírat trezor do banky,“ rozmrzele mi odpovídá. „Co si asi myslíš, že tam najdeme? Po všech těch letech?“

„No právě,“ neztrácím naději. „Po všech těch letech... Naposledy se tam normálně bydlelo do konce války. Od té doby je vila jen udržovaná, aby se nerozpadla,“ vysvětluji mu, aby pochopil širší souvislosti. „Nikdy nikoho ani nenapadlo, že by tam měl něco hledat. Budeme první!“ ještě si přisazuji. „Mám takovou nejasnou indicii. Něco by mohlo být pod podlahou ve sklepě,“ konečně je to venku.

„Ahááá,“ již se vtípí František, „takže já mám ve tvých plánech fungovat jako hrubá pracovní síla,“ otáčí nahoru své jemné, růžové dlaně, které v posledních letech držely tak maximálně šroubovák nebo pájku. Je mi jasné, že s touhle výbavou se k zemskému jádru jen tak neprokopeme.

„Pochopil jsi to částečně správně. Budeme se totiž střídat,“ nasazuji žertovný tón, který ale dopadá na slepou skvrnu Františkova vnímání humoru.

Mezitím už stojíme v řadě čekajících aut na mostě Pionýrů, až nám blikne zelená a budeme moci odbočit doprava na Sokolskou kolem magistrátu. Chvíli poté míjíme Prokešovo náměstí, kde na dlaždicích z mramoru made in China před vchodem do honosné budovy parkují přenosové vozy všech možných i nemožných televizních stanic. Hasiči ještě nasazují vše, co mají a umí, a tady se už zaujímají stanoviska. Zvedá se mi žaludek a dostávám další impulz. Ať už ve vile najdeme cokoli, na zfetovaného vůdce Ostravy si budu muset udělat čas. Aby neměl tak lehké spaní.

Pomalu se blížíme k vile. Sadová je nádherná i v tom dusivém oparu z chemičky. Prvorepubliková fortelnost a velkorysost čiší z každého stavení. Pak přijde opravdová pecka. Nad vchodem do parcely s prolézačkami pro děti se skvěje monstrózní nápis v duhových barvách „Dětský ráj“. Kdybych byla věcí neznalá, mohla bych tomu rozumět tak, že v tomto prostoru se nacházejí duše všech mrtvých dětí, které si kdy vzal Nejvyšší k sobě nahoru. Takový malý rozkošný dětský hřbitůvek. Třeba. Kdykoli kolem jedu, napadá mě, co to muselo být za pitomce, který dal obyčejnému hřišti pro malé caparty tak uvalený název? To se už asi nikdy nedopátrám. Ale spolehlivě mě to pokaždé uzemní. Morbidnější pojmenování má snad už jenom lahodná uzenina „dětská šunka“.

Za tohohle mého vnitřního, nic neřešícího mudrování přijíždíme k naší vile. Půl hodiny před polednem je tady stále klid. Koneckonců, kdo by se v tomhle příšerném ovzduší chtěl courat ulicemi nebo dokonce větrat plíce v parku? Snad jen nějaký masochista s mizerným sebehodnocením navíc.

„Nezapomeň si vzít s sebou svoje nářadí,“ čtverácky mrkám na Františka, abych mu nalila trochu optimismu do ustaraného výrazu, a rázně vystupuji z auta. Vím, že truchlí za všechny své uzmuté titěrné šroubováčky, kleštičky a vrtáčky. Nejlepší terapie na chandru je fyzická práce, a to je také důvod, proč ho mám tady s sebou.

„Kdy ty už z toho vyrosteš, Bo?“ rezignovaně si pro sebe říká náš obdivovaný chachar a nevěřícně kroutí hlavou, zatímco se mi konečně podařilo objevit v kabelce ty správné klíče. Určitě to byl z jeho strany záměr, abych ta slova slyšela. Žádnou úctu ke stáří dnes ti mladí nemají, jen co je pravda. Svou odpověď si ale musím promyslet, a tak se místo ní raději vlámávám do vrátek a spěchám odemknout a odkódovat hlavní vchod.

„Z toho nemůžu vyrůst nikdy, můj milý,“ konečně pak cvrlikám vesele od bezpečnostního panelu, zatímco datluji osmimístný kód. Pak to pípne a trvale se rozsvítí zelená kontrolka. S vývojem slovní přestřelky ale nejsem spokojena, protože jako každá ženská musím mít ještě pokračování s následným poučením:

„Podívej se třeba na takovou Vivienne Westwood, ta je o nějakých sedmnáct roků starší než já, a pořád je to šmrncovní baba s mladistvým duchem,“ hrdě upozorňuji na možné souvislosti mezi mnou a slavnou návrhářkou, zatímco podrážka mých balerínek vytváří cestou k hlavnímu spínači elektřiny vysloveně něžnou ozvěnu.

„V jakém jazyku ta paní programuje?“ nevinně vrátí František míč na mou stranu a já nevím, co s tím. My jsme vlastně taková typická komplementární dvojice osobností. Proto jenom nespokojeně doporučím:

„Zavři prosím tě dveře a zamkni. Kdo ví, jak dlouho tady budeme.“ Proč já jsem se do takové debaty pouštěla? Mám to ve svém věku zapotřebí?

Vím, že František byl naposledy ve vile někdy před třemi lety, když se tady instaloval jeho nově navržený bezpečnostní systém. Trochu to tady zná, ale jako každému jinému se mu nad tím zakonzervovaným časem tady uvnitř zatají dech. Na nic nečekám, budiž světlo a žárovky z křišťálového lustru v hale nám hází dolů slušnou nálož kandel.

„Pojď za mnou, ale opatrně, klouže to,“ otevírám nenápadné dveře ke sklepu. Na kamenném schodišti je ještě prastarý keramický vypínač, který funguje nikoli na stisk, ale na otočení. Prachem chlupatá žárovka blikne a cesta do hlubin se otevírá.

„Bo, jak hluboko to tady je?“ má František lehkou tíseň v hlase. Nedivím se mu. Tenhle sklep je o poznání hlubší než mnohé jiné.

„Neboj, do uhelné hloubky nepůjdeme,“ uklidňuji ho. Zbytečně. „Už jsem tady několikrát byla!“ vysvětluji a mám pocit, že František trpí asi nějakou lehčí formou klaustrofobie. Jestli je to pravda, tak tenhle event může skončit dřív, než začne.

„Mi se nějak blbě dýchá, víš?“ sděluje mi se zvláštní pokorou, až mám pocit, že v patách mi je spíše Patrik a ne dospělý chlap.

„Však ještě deset schodů, a jsme dole,“ nechce se mi to vzdávat jen tak, bez boje. Musím alespoň vyzkoušet, jestli měl „Kamil“ pravdu a podlaha v bramborovém sklepě je opravdu nějaká jiná.

Osvětlení poskytuje díky mnohaletým nánosům špíny dokonalou iluzi skotského rašeliniště o půlnoci za úplňku. Kroky šustí po studených kamenných stupních a kabely elektroinstalace vytvářejí na zdech s vápenným nátěrem vzor notové osnovy. O poznání vlhčí vzduch je cítit zatuchlinou nevětraných prostor, ale vlhko tu není. Tenkrát si s izolací asi uměli dobře pohrát.

Sestupujeme dolů, těch kamenných schodů je celkem třicet devět, jestli dobře počítám. Na můj vkus je to také zbytečně hluboké. Všechny místnosti jsou vyklizené, vypadá to tady docela protiatomově. Ještě tady chybí zakonzervovaná polní nemocnice, na policích nedotknutelné zásoby, filtroventilační systém a červený telefon do úřadu ministerského předsedy. Venku bude za chvíli poledne, tady je nádherné bezčasí. Určitě i bez mobilního signálu.

Zastavuji u moderního agregátu plynového kotle:

„Jediný náznak moderní civilizace,“ poplácám rukou celou tu uzavřenou soustavu trubek se všemi regulačními ventily a já nevím čím vším ještě. Františkovi v očích přeskočí jiskérka zájmu. Ale kvůli plynovému kotli tady nejsme.

„Poslouchej,“ dávám mu trochu času, aby se neleknul, až poskočím a s plácnutím na plná chodidla vyloudím zvuk, který se několikrát s odrazem vrátí nazpět v postupném útlumu.

„Ne, ty poslouchej,“ vyzve mě František a také si poskočí. Jeho trendové botasky, které jsem mu koupila na loňské Vánoce, sebou plácnou o beton na podlaze mnohem silněji. Kdybych na jeho hru přistoupila, možná bychom se takhle plácali docela dlouho.

„Hezky ti to jde,“ chválím náhle nadšeného hopsalína a vleču ho za ruku do místnosti se starou obrovskou litinovou pecí. Tu jsme tady nechali jako artefakt, protože rozřezat ji byla škoda a v celku by se ven vynést nedala. Říďa říká, že je pořád plně funkční, jen by se musela znovu napojit na komín.

„Jak to zní tady?“ Ani ho nemusím vybízet, a poskok s udeřením o podlahu se opakuje. Sama už skákat nebudu, nerada bych, aby mi u toho třeba vyskočilo oko. „Dobrá, jdeme dál,“ velím a ještě ve třech dalších kójích se ozývá přibližně tentýž zvuk. Nakonec se dostáváme do míst, kde byly brambory nebo snad uhlí.

„Tak šup, ještě jeden alikvotní tón si prosím,“ pobídnu Františka k poslednímu poskoku. Myslím, že i necvičené ucho by poznalo ten rozdíl. Zvuk je jiný. O tercku hlubší, více utlumený a prázdný.

„Tak co ty na to, mistře basů?“ obracím se na Františka a chci znát jeho názor.

„Bo, tohle je fakt divné. Měli bychom být na dně. To znamená, že pod námi už žádný prostor není. Jenže ozvěna je jiná a také jsem měl slabý pocit, že podlaha po dopadu více pruží,“ náhle mu oči září, jako kdyby byl na dosah od Štěchovického pokladu.

„No právě, to mi taky vrtá hlavou,“ škrábu se na bradě. „Myslíš, že by dole ještě mohlo něco být?“

„Myslím, nemyslím, zvuk je jiný. Každopádně je tam nějaká dutina, něco se mohlo propadnout v podloží. Třeba když na jaře tálo, spodní voda vymlela dutinu, která se propadla, co já vím?“ dedukuje František. „Tohle je spíš tvoje parketa, Bo,“ upozorňuje mě.

„Zkusíme tady trochu kopat?“ musím rychle udeřit na tu správnou strunu, než mu odezní zájem. Vidím na něm, že už se přes všechno dávné mystérium touží vrátit mezi své modemy, rozbočovače a procesory. Přes to, jak ho obličej zrazuje, statečně kývá, že ano. Takže si kopneme. Sláva.

„Zůstaň na místě a zkus podle zvuku najít místo, kde bychom měli začít. Já jdu nahoru pro něco, čím to tady zmastíme,“ navrhuji plán postupu. „Hned jsem zpátky,“ volám už na odchodu.

„Ne, Bo, jdu s tebou. Sám tady nebudu,“ slyším za sebou kapku vyšší hlas než obvykle. Lehce mi začíná připomínat vzpurné děcko, které si postavilo hlavu. Nemám ráda, když někdo polemizuje s mým plánem, ale tentokrát to musím překousnout.

„Tak jo, valíme, něco by mělo být na půdě,“ matně si vzpomínám, že jsem tam v koutě mezi trámy viděla něco podobného starému rýči nebo motyce. Beru schody po dvou, párkrát to divoce šklhne, ale nakonec jsem nahoře. František obdivuhodně drží krok.

V patře odemykám úzké dveře, za kterými je úzké, točité schodiště pro kominíka a také vstup do podkroví. Tady je moje skříňka s Falconem a dekou s Kenovými zakrvácenými teniskami. Fuj, raději nemyslet. Pár světlíků propouští denní svit, a je docela dobře vidět. Někde by tady mělo být uklizené nářadí ze zahrady. Už je to let, co jsme tady dělali pořádek. Konečně můžu zase jednou využít svůj ostříží zrak s makulou dvakrát větší. Pátrám podobně jako U2 a František to bere zase z druhé strany.

„Bo, je tohle ono?“ ukazuje na hromadu harampádí pod nějakými papírovými pytli.

„Hrábni tam,“ je mi jasné, že to máme. Už jsem zase v obraze. Ty pytle jsme tam dali, aby případní holubi nebo vlaštovky nenadělali více škody, než obvykle nadělají.

„Ty jo, krumpáč!“ šokuje mě František znalostí základních nástrojů výkopové techniky. Možná se v něm probouzejí bukolické sklony. Dnešní dny jsou spíše ve stylu – zboř dům, setni strom a zabij syna. Chtělo by to obrátit tenhle neblahý trend a tohle by mohl být jeden z prvních signálů. Musím ho v tomhle úsilí začít podporovat.

„Velkolepě rozpřáhni se, ve sklepě ti zmizí tíseň,“ zadeklamuji s takovou vroucností, jako jsem kdysi coby pionýrka recitovávala na orlovském hřbitově u příležitosti výročí hornické stávky z roku 1925.

„Tím se mám rozpřáhnout?“ tahá František to těžké heblo z hromady dalších užitečných nástrojů, a mám to černé na bílém. Vždyť on to ani neuzvedne! Něco jsme na firmě patrně zanedbali a občasné víkendové rubání dřeva s Říďou zdaleka nestačí.

„Ani se toho nedotýkej, nebo si ublížíš,“ varuji ho nezvykle hlasitě a on to pouští, jako by dřevěná rukojeť krumpáče byla pod vysokým napětím.

Jdu se podívat, co tam ještě je, a vytahuji nejzachovalejší lopatu, která je tak široká, že by s ní jeden mohl pomýšlet na rekord v rubání na šachtě Zárubek v „třicatym šustym“. Možná s ní ten rekord někdo opravdu překonal, soudíc podle jejího používáním roztřepeného konce. Dokonalý muzejní kousek. Napadá mě skvělý headline pro nedělní noviny – Nejlepší kamarádka havíře Misky po letech znovu na denním světle!

„Tohle je starý dobrý Lopatiho přístroj,“ přibližuji mu název i funkci záhadného manuálního instrumentu. „Tohle popadni a utíkej s tím dolů. Krumpáč si beru na starosti sama,“ uzavírám diskusi na téma nejvýhodnější pracovní nástroje a také uháním po kovových schodech, jako bych na poslední chvíli chtěla stihnout partiový výprodej bublinek do vodováhy v místním hobby marketu.

„Tuš synku, konec srandy, ukážu ti, jak to celé funguje, a dál už musíš sám,“ diriguji nadcházející okamžiky, když jsme oba zase na místě činu dole ve sklepě. František mi ukazuje oblast, která se mu zdá nejpravděpodobnější pro výkop, a pro mě nastává okamžik pravdy. Musím mu ukázat, jak se na té lopatě sedí. Respektive, jak se s krumpáčem mává. V duchu se modlím, aby poraněné oko vydrželo otřesy. Copak mě pan doktor Chaloupka nevaroval před tělesnou námahou? Budu kopat opatrně, pane doktore.

Rozkračuji se, mohutný nápřah, a dopad. Sprška jisker se nese místností po střetu oceli a betonové stěrky. Něco z povrchu odprýsklo, ale vypadá to jen na pár elementárních částic. Oko drží, ale začíná v něm tepat. Následují čtyři další údery, když ten poslední se mění v zásek. Celistvost betonu povolila.

„Teď ty,“ předávám Františkovi násadu. „Už to má provozní teplotu, nemusíš se ostýchat,“ vydýchávám tu náhlou zátěž, sundávám si svůj značkový kabátek a vytahuji kapky. Patnáct z nich mi dostatečně utlumí počínající řezavou bolest.

František se nenechává zahanbit. Babina mu ukázala, jak se krumpáč používá, a on se chápavě chápe násady. Centimetrová vrstva betonu se pomalu loupe a odkrývá udusanou hlínu vespod. Střídáme se, František dvacet záseků, já pět. Jde to pomalu. Na nabírání lopatou to zatím není. Čas a okolí přestávají existovat. Oba se potíme a hoří nám dlaně. Věkový a fyziognomický rozdíl se smazává. Oba do toho dáváme zhruba stejnou holčičí sílu.

„Bo, dívej,“ ukazuje mi František po jedné výměně nástroje své dlaně. V zaprášeném šerosvitu vidím několik naběhlých puchýřů. Já na tom nejsem o moc líp, ale nestěžuji si.

„Všechno musí být jednou poprvé,“ přebírám štafetu a pomalu se loučím se svými balerínkami. V tom vzniklém marastu dostávají zabrat. Už máme díru celých pět centimetrů hlubokou a stále neúnavně kopeme. Pot se ze mě lije a nemáme nic k pití. Přinejhorším skočím nahoru, pustím vodu a přinesu něco tekutin ve džbánku, který také patří k původnímu mobiliáři.

„Bo, co když to je ještě metr nebo dva?“ supí František v nebývalém fyzickém vypětí, ale statečně se ohání těžkým krumpáčem. Nechce odpadnout dříve než já. Jenže netuší, že už k tomu nemám daleko.

Pak najednou máme jámu zhruba padesát na padesát, hlubokou deset centimetrů. Slušný výkon, když jsme oba na pokraji zhroucení.

„Vyzkoušej zvuk,“ nadhazuji udičku na malý odpočinek, čehož se František chytá jako kapr na meruňkový knedlík. Pár poskoků v načatém důlním díle, a zřetelně slyšíme dutý zvuk. Něco tam skutečně musí být. A není to podle všeho ani moc hluboko.

„Bo, jestli to bude jenom nějaký lunkr, tak mě trefí,“ pouští se František s budovatelským nadšením zase do díla. Je na to už sám, já zkrátka nemůžu. Pochopil to a hezky si ukrajuje jednotlivé sekvence po dvaceti zásecích a krátké pauze. Z dlaní, na kterých má už rozervané puchýře, mu začíná stékat krev. Kdo by tohle do takového kancelářského tintítka řekl? Příjemně mě tím překvapil.

Je krásné nevědět, kolik je hodin nebo co se děje někde jinde. Nemuset nad ničím jiným přemýšlet. Jen kopat, funět a překonávat bolest. Nedá mi to a na chvíli zase Františka vystřídám. Dávám si rovnoměrnou zátěž. Pětkrát kopnu a jednou to vyberu lopatou. Všechno už to jde o poznání lépe. Hlína se zdá kypřejší. Mladý hrdina vedle mě odpočívá. A pak špička krumpáče poprvé narazí na dřevo.

„Ááááááááááá,“ zaječím radostí, když v rukách cítím tu poddajnost jiného materiálu, než je udusaná hlína a beton. František je okamžitě na nohou. Odhazuji krumpáč a rukou se snažím odhrnout vrstvu, která nás dělí od ukrytého předmětu. Nepochybuji, že jsme narazili na schránku s originály obrazů. Je ale příliš brzy. Zlomím si dva nehty, než poznám, že ještě chvíli musíme setrvat v úmorné práci s krumpáčem. Předávám štafetu Františkovi:

„Doraz to, ale opatrně. Jestli tam něco je, tak ať se to nezničí,“ upozorňuji na holou skutečnost, které si je, tak jako já, moc dobře vědom. Však si za to vysloužím pohled, který je všeříkající.

Postupně se odkrývá cosi jako fošna. Podle zvuku hodně silná, z tvrdého dřeva.

„Bo, nevím jak tobě, ale mi to začíná připomínat rakev,“ ustane náhle František s kutáním a vyjeveně kouká, co já na to. I kdyby to rakev byla, tak z ní na nás nikdo nevyskočí, to je jasné. Nic podobného jako třeba Drákula z Ostravy tady nemůže ležet. Alespoň moje rácio to takhle cítí. A ta nelogická, instinktivní část mozku se začne zaobírat tím, v jaké vzdálenosti od nás se asi nachází nejbližší stroužek česneku.

„Rakev?“ snažím se o co nejležérnější tón, jsem tady přece ta starší a vyrovnanější. Alespoň si to zatím o sobě myslím. „Dupni na to, máš větší sílu. Třeba se už konečně dostaneme dovnitř,“ uzavírám myšlenkový okruh, který co nejkratší cestou spěje k řešení.

„Udělej to ty,“ škemrá můj „hrdina“. Možná předpokládá, že díky svému věku bych se schránkami pro zemřelé měla být tak trochu i kamarádka. „Nedokážu si představit, že by se to prolomilo a já bych šlápnul, no, však víš, třeba komusi na hrudní koš,“ omlouvá se.

„Zatímco mi to nevadí, že?“ neodpustím si uštěpačnou poznámku na jeho konto a vlastně je fakt, že jestli je tam pár zetlelých zbytků, tak ty už nikomu neublíží. „Ukaž to sem, ty citlivko,“ zaujímám rozhodně jeho místo a jednou nohou ze všech zbývajících sil přidupnu na obnažené prkno. Ozve se jenom dutý zvuk a dřevo statečně drží.

„Kdyby to povolilo, tak už jsi vlastně jednou nohou v hrobě, že, Bo?“ komentuje František můj neúspěšný pokus a mi absolutně nedochází, kde se to v něm najednou bere. Že by ta fyzická námaha způsobila odhalení jeho pravé podstaty? Jenom se nad tou nemístnou poznámkou ušklíbnu a všechno mu vrátím, až nadejde ten správný čas. Teď není čas na škodolibé škádlení. Nedá se svítit, musím vzít na pomoc krumpáč a moc nad tím nepřemýšlet. Jinak se nikam nedohrabeme.

Odškrábnu hlínu až ke kraji fošny, otáčím nástroj na stranu se špicí a zapáčím. Páka je můj přítel. Otáčím se na Františka:

„To budeš jenom tak sedět a čučet? Potřebujeme posílit moment, pojď tady a zatáhni, pěkně tě prosím,“ vyzývám ho k napnutí jeho trestuhodně atrofovaného příčně pruhovaného svalstva. Okamžitě je na nohou a táhneme jako dědek s babkou pověstnou řepu.

Za příšerného praskání se deska pohne. Zrezavělým hřebíkům se nechce ven a také to dávají hlasitě najevo. Pak se objeví škvíra, kterou zvýšeným úsilím zvětšujeme. Nakonec necháváme krumpáč krumpáčem, chytáme desku a definitivně ji vyvracíme z původního ukotvení. Do otevřené bedny padají kousky hlíny a prachu. Je poměrně hluboká, takže mdlé paprsky světla, které přicházejí z boku, vytvářejí stín.

„Nic tam není,“ zklamaně utrousí František, sedá si na bobek a opírá se zády o zeď. Kdyby tam byla mrtvola, jak možná tajně očekával, tak co by dělal? Jásal?

„Počkej, cosi tam vidím,“ nakláním se na všech čtyřech do bedny, ze které se line hodně zatuchlý puch. Mému bystrozrakému oku postačí pár fotonů, a vidí, co jiní nemají šanci spatřit. V levém rohu na opačné straně je jakýsi sešit. Nebo knížka. Každopádně má tvrdé desky, jak poznávám, když ji s jistým úsilím, které musím vynaložit, abych nezahučela dovnitř, vytahuji na světlo boží. Františkovi se vrací ztracený zájem. Velmi opatrně listuji zažloutlými stránkami. Františkův horký dech cítím z levé strany, také se dychtivě snaží zahlédnout, co tam je napsáno. Deník. Starý. S prvním zápisem 28. září 1941. Úhledné písmo a místy vybledlý inkoust. V nepravidelných intervalech. A končí to téměř na den přesně po dvou letech. Dál už jsou jen prázdné stránky.

„Tak co, milý Watsone,“ mrkám na Františka, „stálo to za všechnu tu námahu?“

„Já nevím, Bo. Ale neměli bychom si to raději přečíst?“ navrhuje mi logické pokračování celé anabáze. „Ale nahoře. Tady se mi už nechce být,“ obrací se na patě, nečeká, co já na to, a kráčí vzhůru k civilizaci. Chce se mi na něj zvolat:

„A kdo bude uklízet nářadí a ten svinčík tady, he?“ jenže se ovládnu, sklapnu sama sebe i ten zvláštní sešit a také se nechám neviditelnou touhou vytáhnout za Františkem do normálního světa.

V hale sundávám ze sofa bavlněný povlak a sedáme si hezky bok po boku, abychom mohli pročítat záznamy. Křišťálový lustr je proti zaprášené bludičce tam dole také jako zjevení. Františkovy dobité ruce se chvějí. Do vazoneurózy má daleko, však tohle je jistě ojedinělá akce v jeho životě. A na mě padá obrovská únava. Zavírám obě oči, i to pod fáčem:

„Prosím, čti to nahlas,“ slyším sebe sama jako z velké dálky. A František čte. Chvíli mu trvá, než si na zvláštní krasopis a nezvyklou větnou stavbu zvykne, ale pak už jde vše jako na drátkách. Jeden okamžik se mi zdá, že potřeba spánku bude silnější, ale pak se zaposlouchám a hltám informace, které deník vydává. Vypadá to, že zápisky prováděl jeden z posledních obyvatel tohoto domu. Podzemí ve vile. Kubiczkova rodina. Stella. Andělka. Karl. Herr starosta. Josef Kohutek, malíř Topinka. Pes Mařka. Malá Josefínka. Gestapo. Vzrušující výsek z dějin vily a Ostravy samotné. Moment. Jak že se jmenoval ten okresní vedoucí, věčně nadržený nácek? Willi Heinze? A můj zvrhlý „taťka“ je také Heinze. Dneska mu může být kolem osmdesáti, to by mohl být klidně nějaký potomek toho hajzla... Mozek mi šrotí v divokém staccatu a události staré více než sedmdesát let ožívají. Čas se smrskává a náhle jako by ani nebyl. Možná měl přece jen Říďa pravdu, když mi tvrdil, že naše obrazy jsou jen mistrné napodobeniny.

Hodinky na Františkově zápěstí ukazují už skoro půl čtvrté odpoledne, když dočítá a moje náhle zestárlé, opotřebené tělo se snaží dostat ze sedu do polohy stojmo. Připadá mi, že se těch sedmdesát roků přestěhovalo do všech mých kostí. Všechno mě bolí. Komplet celý člověk. A to hodlám udělat jen nejjednodušší věc. Pár kroků k obrazům, opřeným o stěnu. Na jejich rubu, jak pan Topinka učinil, by měla být bílá tečka. Aby i neškolené oko rozeznalo kopii a originál.

Nevidím žádnou tečku. Ani nic, co by naznačovalo, že byla třeba smazána. Znamená to tedy, že jsem v autě vozila originály nedozírné hodnoty? Že Stavarič skutečně viděl pravé Dojetí, o kterém si historikové myslí, že zmizelo v nenávratnu? Do prdele práce! Z úvah mě vyruší František:

„Jdeš se mnou do sklepa, Bo?“

„Ty myslíš, že tam ještě něco najdeme?“ nesnažím se zakrýt skepsi v hlase.

„Tak o tom nepochybuj,“ záhadně se usmívá. „Však v peci se už dlouho netopí, je to tak, ne?“ Nečeká, jestli mu kývnu, a s deníkem pevně v ruce srdnatě spěchá dolů. Nedá mi to a vlaju za ním.

Stojíme zase u starých litinových kamen. František nalistuje zápis ze dne 20. 9. 1942 a nahlas čte:

„Navečer jsem pod záminkou nahřátí vody na koupání zatopil pořádně v peci.

Co na to říkáš, Bo?“ září mu oči. „A hlavně ten poslední zápis, sedmnáctého září čtyřicet tři. Tady se doslovně píše, že – v peci vyhaslo!“ vypadá u toho naprosto unešeně, až nebezpečně. Takového jsem Františka ještě nezažila.

„No a co, že v peci vyhaslo. To se přece stává, ne?“ snažím se zmírnit jeho nadšení. „Nebo myslíš, že ta pec je vchod do toho dalšího podzemí, které nenašlo ani gestapo?“ krčím obočí, protože tohle se mi moc nezdá.

„Bo, jestli se pletu, tak mě oprav,“ rozvíjí své dedukce František, „ale vychází mi z toho, že když se v peci topí, tak by nikoho nenapadlo sahat dovnitř, aby otevřel vstup. Chápeš?“ klepe si na čelo, jaká je to hlava. Fakt je ten, že už jsem celá nějaká vygumovaná a všechno mi zapaluje jen s obtížemi.

„Takže – pec je vychladlá, no dobře,“ trochu si ujasním, co vím, a dál už jen teoretizuji. „Ty si myslíš, že se tady postavíš a řekneš – Sezame, otevři se – a před námi se rozestoupí tady ta litina a my vstoupíme do zářivých komnat?“ dávám pochybovačně ruce v bok.

„Omyl, milá dámo,“ otevírá František horní dvířka kamen. „Někde tady musí být mechanismus, kterým se to ovládá. Na dosah ruky. To je jasné,“ šmátrá s celou paží až po rameno v útrobách té litinové obludy. Připomíná mi tím inseminátora z JZD Polom. Nevěřícně koukám, jak se snaží cosi zjistit. Na můj vkus to trvá moc dlouho.

„Hele, ty génie, jestli tam něco je, rozhodně to nebude tak daleko. Mám pocit, že ti ruka musí trčet z komína ven,“ trochu koriguji jeho postup. Moje úvaha patrně padá na úrodnou půdu, protože se ozve jen „Mám to!“ a pak slabé cvaknutí. Celé zařízení se dává do pohybu a František rychle ucukne. Sakumprásk celá kamna vyjíždějí nahoru. Nikam se nerozestupují, jen se nějakých sedmdesát čísel zvednou. Roura odtahu spalin se teleskopicky nasouvá na nerezový protikus. Zůstávám stát s otevřenou hubou. Doslova. Půdorys kamen je přesně slícován s betonovou podlahou. Žádná škvírka po obvodu. Proto nikdo nic nepoznal. Jedno protektorátní tajemství definitivně padlo!

Kapitola 97

„Jdeme dolů?“ ptá se mě František a tahá z kapsy svůj předpotopní mobil Nokia 6100. „Posvítíme si displejem,“ evidentně se nemůže dočkat. Všechno ho to nějak nebezpečně vtahuje. Jenže tohle není žádná arkáda na počítači. Musím být opatrná i za něj.

„Tak pozor, ještě je tady zázrak moderní techniky,“ lovím z kabelky „Adamův“ nerozbitný outdoorový přístroj. „Tady je malá LED baterka, jak víme my, majitelé chytrých telefonů,“ snažím se udělat dojem. Jenže zase narazím:

„Boom chytrých telefonů začal až tehdy, když se o něj začal zajímat mainstream s IQ pod devadesát. My normální chápeme, že chytrost je v něčem jiném než v telefonu,“ udivuje mě svým brilantním rozkladem. Nicméně baterka bodne tak jako tak. Tenký LED paprsek ostatně už svítí na rezavé železné stupně schodů, vedoucích do neznámé hlubiny.

„Počkat, pane chytrý,“ zarážím jeho evidentní chuť vrhnout se na vyšší level. „Co když budeme dole a kamna sjedou hezky na své původní místo? Jak se dostaneme ven?“ nastoluji zásadní překážku, která se může ukázat jako fatální. „Co když se nějaký ten dávný pan stavitel rozhodnul pojistit a z bunkru se stane past na nezvaného návštěvníka?“ trefuji hřebík na hlavičku a vychutnávám si svůj triumf. Zase jednou zvítězilo stáří a zkušenost nad mládím a nerozvážností.

„Tak to pojistíme tím kopáčem,“ odbíhá do bramborové místnosti pro krumpáč. Ten člověk je odsouzen k tomu, aby se živil hlavou, myslím si a dívám se, jak František umísťuje dřevěnou násadu jako vzpěru mezi první stupeň schodiště a dno pece.

„Nuže vzhůru dolů,“ zavelím, pořádně se přikrčím a lezu první. Mám přece baterku.

Fascinuje mě, jak je vše dokonale utěsněno. Nevidím žádný prach ani pavučiny. Žádná vlhkost, natož pach plísně. Schody mají devět stupňů. Ocitáme se v něčem, co by opravdu mohl být Vůdcův hlavní stan. Jenže tohle je podle všeho důmyslný úkryt zoufalé židovské rodiny z Ostravy před konečným řešením. Spartánský prostor s dřevěnými lavicemi a velkým stolem, palandy na dvě patra, dokonce umyvadlo a záchod. Paprsek to jen krájí, celek nevidím. Na stole leží balík s lojovými svícemi a krabička sirek s hornickými symboly. Zapaluji tři svíčky a hned je více světla. Vedle zápalek vidím knihu „Mährisch Ostrau“. V zadním rohu místnosti se pak skutečně nacházejí obrazy. Tyhle mají bílou tečku v rohu. Až na dva. Na jednom je spící růžolící dítě v peřince a na druhém je usměvavá mladá dáma s účesem ze čtyřicátých let, sedící koketně na židli s nohou přes nohu. Plápolající plamen svíček tomu všemu ještě více dodává velmi stísněnou atmosféru.

„Tohle musí být Stella a Josefínka,“ šeptá František a mi je jasné, že i jeho dojímá síla celého místa. Více tady není co k vidění. Udělám „Adamovým“ telefonem snímky obou portrétů i celé místnosti.

„Františku, prosím tě, vyběhni nahoru a přines všechny ty obrazy z haly. Jak jsou opřené o zeď. Myslím, že na tomto místě budou skutečně v bezpečí,“ jsem si jistá svými slovy. Suché a bezprašné prostředí mistrovským výtvorům neublíží.

„Jasně, Bo,“ odbíhá můj parťák.

„Hlavně opatrně, ať s tím někde nezakopneš,“ volám za ním a úplně ho vidím, jak mává rukou, že tohle jsem si mohla v klidu odpustit.

Na chvíli v tísnivé místnosti osiřím. Tak tady ti lidé prožili rok a půl ? Bez slunka? Co celou tu dobu dělali? A kde vlastně leží paní Helga, která podle deníku měla být pohřbena v rakvi, ve které jsme deník našli? Co se tady ještě stalo? Proč deník nepokračuje dál? Je tam přece spousta prázdných listů...

Moje úvahy přerušuje František, který postupně přináší obrazy. Hezky v každé ruce jeden a opatrně. Tak se mi to líbí. Mám možnost porovnat originály a kopie. Ruku na srdce. Rozdíl je patrný od prvního pohledu. Mistr Topinka byl možná mistrem hanácké krajinky, a jak vidím, i portrétů, ale jako falzifikátor by rozhodně neuspěl. Jenže to je vlastně dobře, když nad tím tak přemýšlím.

„Tyhle jsou poslední, Bo,“ vyruší mě František z úvah a pokládá ke zdi dva nejmenší obrazy. Vídeňské. Jedním z nich je i Stavaričovo Dojetí. „Jakou to má vlastně cenu?“ vyzvídá.

„Kamaráde, takovou, že jestli se jenom jednou někomu zmíníš, co jsi tady viděl, budu tě muset zabít, rozčtvrtit a sníst,“ snažím se o poslední vtip dne a doufám, že to chápe. Ty miliony eur by mu stejně nic neřekly.

„Bo, je to jenom mezi námi,“ zase šeptá a je vidět, že i on chová úctu k těm lidem, kteří tady museli přečkat mnoho měsíců.

„Hele, co je tady napsáno,“ otevírá knihu s názvem „Mährisch Ostrau“. Vidím ve světle pomalu docházející baterky datum, nějaká slova v němčině, snad je to věnování. Vše psáno jednou rukou, včetně podpisu – Dr. Emil Beier.

„Herr starosta se chtěl blýsknout, to je normální,“ listuji bezmyšlenkovitě celým svazkem a dávám si to do souvislostí s obsahem deníku. Vždyť tenkrát byl Beier starostou sotva dva roky. Odkud vzal vědomosti a hlavně odvahu, aby napsal tak obsáhlou knížku? Kdo mu dělal podklady?

„Půjdeme, za chvíli mi stejně chcípne baterka,“ přerušuji naskakující tok úvah o sebestředném podplukovníkovi SS. František proti mému rozhodnutí neklade žádný odpor a sfoukává všechny tři svíčky.

„Bo, až bude víc času, někdy se tady stavím, abych prozkoumal ten mechanismus,“ nadhazuje mi malé repete dnešního dne, sotva litinový obr zajede na své původní místo a sklep se stává zase obyčejným sklepem.

„Když budeš hodný, maminka tě tady zase vezme, synku,“ neberu mu naději, i když sama jsem v tomhle ohledu skeptická. Nářadí necháme nářadím, díru v bramborové kobce také nemá smysl maskovat, snad jindy, teď nemáme sílu.

„Ukaž ruce,“ napadá mě, když máme všechno za sebou, zakódováno, zamknuto a starý diář leží bezpečně na zadním sedadle mondea.

To, co vidím, mě nenaplňuje radostí. Servané puchýře a pod nimi další servané puchýře, tentokrát do masa. Zítra dlaň ani nesevře, až se to přes noc začne hojit.

„Uvažoval jsi, jak s tímhle třeba půjdeš na záchod?“ napadá mě zcela prostá okolnost, poměrně život ohrožující. „Zajedeme k řezníkovi, koupím ti sádlo a budeš si to mazat,“ rozhoduji za něj, protože s Františkovým životem je ohrožen i chod naší firmy.

„Bo, to začíná strašně štípat,“ říká mi pravdu, kterou nemám zapotřebí slyšet. Mě to přece taky štípe. No a co mám dělat?

„Musíš vydržet, přece jsi už velký kluk,“ probouzejí se ve mně zase staré a zasuté mateřské pudy. „Už jedeme, neboj,“ konejším, co to jde, a celou cestu melu o tom podzemí, jak chytří ostravští židé vyzráli na tupé ostravské nácky, a podobné blbiny.

Zastavuji u nejbližšího řezníka v ulici Na Desátém a letím obstarat vaničku sádla. Hezkou, půlkilovou a za dvacku.

„Tady máš a honem si to celé dobře promasti,“ podávám Františkovi nádobku s vepřovým zázrakem. „Co nespotřebuješ, namaž si na chleba a sněz. Takhle to chodilo za protektorátu. Jenom to sádlo tak nějak chybělo…,“ dokončuji doporučení a poučení zároveň. Hrdě se chystám startovat.

„Mít takovou šéfku je radost, Bo,“ uzemňuje mě můj přece jen hrdina zjihlým hlasem, až dojetím zapomínám otočit klíčkem v zapalování. „A ještě toho tolik pamatuješ…,“ uzemňuje mě podruhé a tentokrát už vztekle nahodím motor a přidám tolik plynu, až auto poplašeně zavyje a zděšeným přískokem vpřed se dá do pohybu.

„Děje se něco?“ ptá se mě s nevinností Františka z Assisi jeho méně svatý jmenovec. Podařilo se mu odklopit víčko od obalu, nabírá si kuličku sádla do dlaní a mne si je o sebe. Kokpitem vzlíná vůně vepřové porážky.

„Raději už nemluv a masti,“ ohlížím se na budovu, kolem které projíždíme. Tady jsem byla včera u výslechu kvůli Míťovi. Copak asi dělá ustaraný a šedivý pan poručík Sittek? Jestlipak už se někomu podařilo udělat hrůzný objev těch mnoha spečených mrtvol na chemičce? Kašlu na to, Stavarič je definitivně mimo hru, „Mirek“ s „Adamem“ snad taky. Musím domů, osprchuji se a zalezu do lůžka. Vždyť už je zase skoro tma. Ani jsem nepostřehla, jestli Ostravu ještě svírá a dusí ten ropný smog.

„Fakt to už skoro nebolí. Ale zato to hezky klouže a hřeje,“ chválí mě ten nestyda za přírodní medicínu, jakmile zastavím u firmy. Tady je tma, všichni to už pro dnešek zabalili. Vystupuji z auta a jdu Františkovi odemknout hlavní vchod.

„Díky za dnešek a vlastně díky za všechno,“ dávám mu pusu na čelo, ještě když stojí o dva stupně níže na schodech za mnou. Jinak bych se k němu nedostala. „Nářadí si kup nové, Karla to z pokladny proplatí,“ honem ještě rozptyluji jeho případné obavy a mám se k odchodu.

„Ty jsi trdlo, Bo,“ je náhle rozpačitý a mě napadá, kde jsem tuhle větu už dnes slyšela. Patrik! Děcka moje, jak se jim celý den vedlo? Mávám ještě Františkovi a ujíždím po kočičích hlavách domů. Těším se domů, protože tam na mě po dlouhé době zase někdo čeká.

Kapitola 98

Klasika. Problém s parkováním. Ostrava večer je zkrátka tragédie. I místa v zákazu jsou obsazená. Jezdím kolem dokola jako magor v plané naději, že se něco uvolní, a ono ne. Nakonec to vzdávám a nějakým zázrakem nacházím jedno prázdné místo až u budovy rozhlasu na rohu ulice Na Hradbách. Což mi připomíná, že ještě nemám zaplacené ty jejich zatracené koncesionářské poplatky na tento měsíc. Vystupuji z auta, kabelku a diář mám v ruce, zamykám a šinu si to k domovu. Smog fakt zmizel. Bude to uhašeno. Zaplať pánbůh.

Ulice jsou vyprázdněné, radost se tady courat. Užívám si skutečnosti, že se vůbec udržím na nohou, dýchám a existuji. Stačilo by, aby se jedna jediná drobnost v tom zmatku předchozích dní vyvinula jinak, a někde už bych se grilovala. Kolik životů mi ještě jako správné kočce zbývá? Určitě už jdu do mínusu. Sakra, budu s tím muset šetřit, umiňuji si.

Téměř u vchodu do našeho domu mě napadá jedna šílená myšlenka. Vytahuji „Adamův“ telefon a horečně hledám v galerii fotek ty poslední. Ze sklepa. Usměvavá mladá dáma. Tady to je. Dokonale vyvedený portrét. Až mám pocit, že skutečnou předlohu k němu jsem už viděla. Docela nedávno. Sakra, kdy to bylo? A hlavně kdo to byl? Přibližuji si cestou do schodů ten obličej na obraze. Detaily očí, nosu, rtů. Tohle znám. A ještě něco znám. Ano, to je ono! Ty šperky. Sedám si na podestu a ještě chvíli se na to dívám. Šedomodré acháty a všechno z jedné série. Náušnice, prsten i náhrdelník. Tvary taky souhlasí! To snad není pravda...

Rychle obracím kabelku vzhůru nohama a vysypávám změť všeho možného, pro mě potřebného. Mě ale zajímá jen jedna zmuchlaná vizitka. Vím přesně, že jsem ji měla v ruce, když jsem ráno odcházela z domu. Vizitka tu není. Doprdele, doprdele, doprdele. Zarazí mě kroky na schodech. Soused z posledního patra jde vyvenčit svého mazlíčka. Je to dobrmanka Eliška. Budí hrůzu, ale štěkat jsem ji snad nikdy neslyšela. To Tequila je podstatně větší rapl.

„Stalo se vám něco? Přepadli vás? Mám zavolat policii?“ vyjeveně mi místo pozdravu nabízí nezištnou pomoc.

„Ne, díky, jenom tady něco hledám,“ vyžbleptnu se tak neohrabaně, až mu musím připadat jako opilá. „Hezký večer,“ snažím se ho odbýt příkladnou artikulací, čímž jeho mylný dojem ještě potvrdím. Zakroutí odmítavě hlavou, sjede mě pohledem od fáče na oku přes zaprášený kabátek, sedřené kotníky na rukou a zamazané džíny až po zničené balerínky z jemné kozinky. V jeho pohledu čtu – ta ale zpustla! Naštěstí Eliška to neřeší, olízne mi nos a jde, kam ji vodítko směřuje.

Jsem zase chvíli sama, ale lidi se budou courat. To je jasné. Obracím kabelku naruby, a mám! Mám tu vizitku! Zasekla se někde v záhybech kůže. Na tom zprohýbaném kusu tvrdého křídového papíru je jméno – Anděla Riedlová. A její telefonní číslo. Sláva.

Shrnuji všechno hýrnyxtýrnyx zase nazpět do kabelky a vytahuji „Adamův“ mobil. Používá předplacenou kartu virtuálního operátora, jak jinak. Musím doufat, že nějaký kredit tam ještě je. Vytáčím číslo z vizitky a konejším se nadějí, že paní ještě bude celá čilá. Kdo ví, jak to dnešní senior senioři mají. Čert aby se v tom vyznal.

„Haló?“ ozývá se z druhé strany tak čistě, jako by paní stála hned vedle mě. Dokážu si ji představit. S tím telefonem „krokodýl“ s obrovskými tlačítky a ještě větším monochromatickým displejem.

„Dobrý večer, tady je Bo. Paní Riedlová, pamatujete si mě? V pátek jste mě s vaším manželem tahali na laně z Vítkovic na Pískové doly. K hospodě U Havránka…“ snažím se mluvit pomalu a zřetelně.

„To víte, že si na vás pamatuji, děvenko,“ slyším roztřesený, ale přesto sebejistý hlas. Potěšilo mě, že jsem pro ni děvenka. „Ale nemyslíte, že na kávu je dnes přece jen už trochu pozdě?“ knokautuje mě zčistajasna svým pamatovákem. Tenkrát jsem jim oběma slíbila pozvání na nejlepší kávu v Ostravě, pokud si zase dobře pamatuji já.

„Nevolám vám kvůli kávě,“ snažím se o mírný tón a zároveň hledám co nejvýstižnější slova pro příští větu, „… i když pozvání samozřejmě platí,“ rychle vše uvádím na pravou míru. „Potřebovala bych se s vámi vidět, nejlíp ještě dnes, jestli je to možné,“ nasazuji kapku prosebného tónu, aby vyzněla naléhavost. Je mi jasné, že pokud by nesouhlasila, stejně neusnu a budu si přemílat všechny souvislosti.

„Co pro mě máte tak důležitého, že to nesnese odkladu?“ říká mi hlas na druhém konci se špetkou ostražitosti.

„Víte, mám jednu takovou fotku. A myslím si, že na ní jste vy, před mnoha lety. Můžete se na to podívat?“ musím s pravdou ven.

„Jaká je najednou celá netrpělivá,“ lehce si ze mě paní Anděla utahuje. „Tak přijeďte, vy třeštidlo. Bydlíme na Volgogradské 167, v Zábřehu. Staníček nám uvaří čaj a budou aspoň palačinky se šlehačkou. Máte je ráda?“ položí řečnickou otázku a bez dalších okolků zavěsí.

Musím se štípnout, jestli se mi tohle všechno nezdá. Jsem pár schodů od svého bytu, kde by měla být Aneta s Patrikem, strašně se mi chce čůrat, mám žízeň, hlad, vypadám hůř než kdejaký vagabund, ale přichází impulz, a všechno je jinak. Otáčím se a doslova valím dolů. Ve dveřích potkávám souseda s Eliškou, jak se vrací z krátké procházky. Najednou mu asi připadám docela střízlivě, když s nepříčetným výrazem odbíhám nazpět k mondeu. Těch čtyři sta metrů zvládám v rekordním čase, a ještě si stihnu odskočit na malou ve slavném baru U Waldemara, kde se scházejí herci a další všeumělci, kde se může kouřit a kde na člověka dýchne kromě jisté nostalgie také obligátní smrad ze záchodků.

Je mi lehko, když i s opláchnutým obličejem a umytýma rukama, které také začínají svinsky štípat, pokládám na barový pult dvacku za půjčení klíčku od záchodu a jsem vděčná, že barman nedělá udivené ksichty. Ten je zvyklý na jinačí individua.

Cestou do Zábřehu ladím v rádiu něco ze zpráv. Všude samá reklama, jen BBC hlásí, že na severu Moravy hasiči zažehnali nebezpečí ekologické katastrofy nebývalých rozměrů. Jediná věta a pak už další události z jiných koutů světa. No nádhera. Vypínám rádio a užívám si ticho míchané jen s pravidelným brumendem sportovně vyladěného motoru. Jedu nejkratší cestou, přes Vítkovice, po Ruské, furt rovnou za nosem až do Zábřehu. Provoz je mírný, minimální zdržení na semaforech. Sen každého řidiče. Nakonec přece jen odbočuji doprava na Volgogradskou. Jenže ta je šílená. Balšaja. Několikrát musím vystoupit, abych se zeptala, kde najdu moje hledané číslo popisné, až přece jen zastavuji na nějakém malinkém parkovišťátku. Vyběhnu ven, pak se ještě vracím pro kabelku, a konečně stojím u vchodu, nad kterým je na modré tabulce stošedesátsedmička. Samozřejmě se nachází na úplně opačném konci, než jak jsem začala hledat. Od mého telefonátu s paní Andělou uběhlo nějakých čtyřicet minut. Docela dobrý čas, když sebou jeden hodí.

Mačkám zvonek se jménem Riedel a čekám na bzučák. Místo toho se ve třetím patře otevírá okno:

„Haló, to jste vy?“ volá na mě hlas toho ochotného pána, který mi pomohl odtáhnout nemohoucího bavoráčka. „Házím klíče, je to ten červený!“ ještě stihnu zaslechnout, a kožená tobolka s klíči mi prosviští kolem ucha, aby spadla na probouzející se trávník.

Odemykám a letím nahoru. Ve třetím patře už na mě čekají otevřené dveře a také vůně smaženého těsta. Palačinky přece jen budou, sláva! Od snídaně uběhlo přece jen nějakých dvanáct hodin a žaludek začíná zpracovávat sám sebe, aspoň mám takový pocit. Ve dveřích ale nikdo nečeká, proto hlasitě klepu, že už jsem nahoře.

„Panečku, vy jste ale rychlík,“ objevuje se Staníček v zástěře a s pánví v ruce, ve které zručně přehazuje zlátnoucí pochoutku. „Pojďte dál, Andělka už na vás čeká,“ zavírá za mnou dveře, zatímco se v titěrné chodbičce zouvám. „Palačinky budou za chvíli, mezitím si nalijte čaj,“ uvádí mě s grácií královského komorníka do komnaty paní Anděly. Ta, oblečena do odpoledních šatů okrové barvy s bílými krajkovými krejzlíky kolem krku i zápěstí, sedí ve velkém křesle přímo naproti mně. Vyzařuje z ní takový majestát, až cítím v první chvíli potřebu pokleknout a políbit jí ruku. Ovládnu se a jen stisknu její kostnatou dlaň.

„Bože otče Abraháme!“ spráskne paní Anděla ruce, když si mě také pořádně prohlédne. „Co se vám stalo, děvče?“

„To je jen taková malá pracovní lapálie, nic podstatného,“ mávám nad tím rukou. „Můžu vám také nalít čaj?“ obracím její pozornost k horkému nápoji, který voní z keramické konvice. Vlastně je to celá čajová souprava a na první pohled vypadá, že s paní Andělou jsou asi tak stejně staré.

„Děkuji, již jsem měla. Ale vy si poslužte,“ velitelským tónem mi nedává jinou možnost výběru. Nalévám si vřelý čaj, lehce upíjím a konečně mám trochu možnost si prohlédnout vybavení pokoje. Tmavý leštěný nábytek, snad ořech. Vévodí mu velká knihovna přecpaná knihami, na kterých je patrno, že je někdo přece jen hodněkrát bral do ruky. Čapek, Palacký, Sokol-Tůma, Dickens. Víc toho nestihnu z hřbetů přečíst, abych nevypadala jako neomalenec. Na zdech visí obrazy, poznávám rukopis Wünscheho, Obšila a Příhody. Další autoři jsou mi neznámí. Příjemné je, že koberec s vysokým vlasem mi hýčká chodidla a záda si zase lebedí ve filigránském čalouněném křesílku, tak ostře kontrastujícím s mohutností trůnu, na kterém vévodí paní Anděla. Celý pokoj voní leštěnkou na nábytek.

„Vy ale musíte mít nebezpečné povolání, paní Bo...“ usmívá se na mě paní Anděla a mi připadá, že na mě ze svého piedestalu blahosklonně shlíží. Tady v tomhle bytě vládne matriarchát. To je více než jasné. Na její otázku jen pokrčím rameny a zdvořile usrknu čaje. Je vynikající. Silný a louhovaný přesnou dobu. Je poznat, že Staníček musí mít za sebou dobrý výcvik.

„Tak co pro mě máte?“ rozhodla se paní Anděla přestat chodit kolem horké kaše. „Říkala jste fotku? No tak mi ji přece už ukažte,“ staví mě do situace, že já jsem ten, kdo tady zbytečně otálí. Babča bude určitě dobrá manipulátorka.

„Je to fotka jednoho obrazu,“ vytahuji z kapsy „Adamův“ telefon. „Vyfotila jsem si ho telefonem, podívejte se,“ podávám jí celý přístroj i se snímkem na displeji.

„No tak mi přece podejte brýle,“ šije sebou paní Anděla najednou hodně rozmrzele. Možná že ji obtěžuje ten telefon. Možná čekala hezký snímek, vytištěný na papíru. Nálada se jí střídá teda rychle, jen co je pravda. A mi nezbývá než poslušně podat brýle a čekat.

„Kde jste to vzala?“ má najednou docela jiný hlas. Takový zjihlý, překvapený, až pokorný. Než stihnu odpovědět, otevřou se dveře a Staníček přináší s úsměvem velký tác s horou palačinek. Jsou hezky srolované a i ty spodní překvapivě drží tvar. Začínám slintat jako Pavlovův pes.

„Tak děvčata, oslaďte si život,“ chystá se k nám přisednout a zapojit se do debaty.

„Staníčku, byl bys tak hodný a nechal nás tady s paní Bo o samotě?“ žádá paní Anděla svého chotě i komorníka v jedné osobě.

„Ale jistě, Andělko, jistě! Jenom pak zavolejte, kdybyste něco potřebovaly!“ vzdaluje se a mi je ho najednou docela líto. Jenže takhle to mají zařízené a takhle to u nich funguje. Do toho nemám co strkat nos.

Ani mě nepřekvapuje, že Andělka ignoruje tác s palačinkami. Já bych se na to vrhla okamžitě, jenže cítím, že tady se jí, až začne jíst sama paní domu. Dříve ne.

„Tak dovím se už konečně, kde jste k tomu obrázku přišla?“ evidentně chytila během palačinkové pauzy druhý dech a našla ztracenou rovnováhu. Ovšem už odkryla karty. Na tom obraze je ona, tím jsem si už teď jistá.

„V jedné vile, v jednom sklepě…,“ odpovídám trochu vyhýbavě. Je vidět, že Anděla přesně ví, o jaké vile a sklepě je řeč. „Jenže mi tady něco nesedí,“ ujímám se slova, když z její strany cítím vyčkávací taktiku. „Podle všeho by ta dáma na obraze měla být Stella. Jenže na devadesát devět procent jsem si jistá, že jste to vy, a vaše jméno je Anděla. Tak jak to celé je?“ přebírám iniciativu, protože jinak bych se asi nic nedozvěděla.

„Na Stellu jste přišla jak?“ cítím z ní poslední záchvěv tichého vzdoru. Ten musím rychle zlomit. Proto vytahuji z kabelky starý diář:

„Píše se to tady. Na těch stranách,“ energicky pokládám á pětkový sešit před ni na stůl. Pozoruji, jak zareaguje, a vím, že je dokonáno.

„Jak jste se k tomu dostala?“ jen potichu špitne, víceméně pro sebe.

„Máme ve správě majetku právě vaši vilu,“ odpovídám tak, jak to je. Vidím, že kdesi hluboko v mysli se jí míhají dávné události, možná jedna přes druhou. Ale jsou tam. Žijí s ní.

„Vlastně, proč se ptám. Stačí se na vás podívat…“ náhle zmoženě zvedne oči ke mně. Překonávám se, abych vydržela být zticha. Tady se to láme. Jestli propásnu správný okamžik, už se toho moc nedozvím.

„Tak jsem se přece jen dočkala,“ vzdychne a konečně se trochu usměje. „Pomalu už mi docházela naděje, víte, čím je člověk starší,…“ nechává otevřený konec. Jenže ve mně se to hemží nervozitou. Užuž bych na ni chtěla vybafnout, ať se vymáčkne, ať mě nenapíná, nebo prasknu. Jenže. Jenže já jsem napjatá někdy od čtvrtka, kdy se „Kamil“ přišel podívat na vilu. Teď je teprve úterní večer. Pět a půl dne, a už to se mnou šije. Ona čekala více než sedmdesát let.

„Teď už můžu klidně umřít,“ obličej jí září zvláštním smířením a na zlomek sekundy ji vidím ve stejném úhlu jako pan malíř Topinka tenkrát.

„Jenže já taky umřu, z neukojené zvědavosti, když si všechno necháte pro sebe, víte?“ lámu ledy v lehce přihraném zoufalství. Začne se usmívat a cení na mě svůj umělý chrup. Pak ke mně natáhne ruku:

„Pomozte mi vstát, já už to sama nezvládnu.“ Její velitelská dikce je ta tam. Švihnutím kouzelného proutku je to milá stařenka, věchýtek. Proti ní jsem holka v nejlepších letech. Podávám jí ruku, aby se jí mohla chytnout. Stisk má tedy ale pořádný. Drží se mě jako klíště, než se s několika povzdechy konečně postaví.

„Už půjdu sama, děkuji,“ šourá se po vyluxovaném koberci, na kterém není ani smítko. Cestou se přidržuje nábytku, je vidět, že už má svá stálá místa. Opěrné body. Jde jen pár kroků a zastaví se u řady šuplíků. Vysouvá druhý shora a rukou šmátrá kdesi až úplně vzadu. Vytahuje zažloutlou obálku, naditou. Pak se šine nazpět. Nesedá si do svého křesla, ale na gauč. Také jí u toho pomáhám. I po dosedu stále drží pevně mou levou ruku, a to beru jako signál, abych si sedla vedle ní.

„Dejte to pryč,“ ukazuje na palačinky, čaj a talířky. Poslušně dělám místo a odsouvám všechny bebechy opatrně na vzdálenější okraj stolu. Než to stihnu odklidit, paní Anděla otevírá obálku a vytahuje úhlednou hromádku starých fotografií. Jsou černobílé, zrnité. Některé máznuté, ale je to historie.

„Někdy mám takové chvíle, kdy si tohle všechno prohlížím,“ vypráví mi jako babička ze Starého bělidla. „Staníček to ale neví, mám před ním tohle jedno tajemství,“ pokračuje dál a já ani nedutám. Bere jeden snímek po druhém a ke každému má malý komentář.

„Tohle jsou mí rodiče a já. Johann a Vilma. Měli jenom mne. Vidíte, to mi mohly být tak čtyři roky. Ani do školy jsem ještě nechodila. Maminka zemřela dlouho před válkou. Byla moc nemocná. Otec až do smrti zastával funkci prvního tajemníka na magistrátu, ale to určitě víte.

Tady jsem já, už se mi zapalují lýtka. To mohlo být někdy v sedmatřicátém. Otec mě tenkrát fotil u morového sloupu na Masarykově náměstí. On rád fotil. Někde ve sklepě mám schovanou hromadu vyvolaných negativů, ze kterých nikdy žádné fotky nevznikly. Nějak na to nebyla chuť.

Podívejte, Klaus Kubiczek. Celá jeho rodina. Manželka Helga a jejich kluci. Tenkrát ještě nemuseli nosit žlutou hvězdu. To je jediná fotografie, která po nich zbyla. Klaus byl veliký fešák a kavalír! Panečku, jak ten se podíval, všechny ženy padaly do mdlob. Klaus předvídal, co se stane. Studoval historii diaspory a měl informace z Německa. Ten sklep je zachránil před deportací. Pak paní Helga zemřela a on se s chlapci vydal do Švýcar. Poslal jedinou pohlednici a od té doby už jsme o nich nikdy neslyšeli.

Schůze strany v Německém domě. Otec raději fotil, než aby musel hajlovat. Ale někdy musel. To víte… Herr starosta s K. H. Frankem. Starostu měli lidi rádi, i když byl esesák. Postaral se, aby se v Ostravě dobře žilo.

Naše svatba. Udo a já, otec a Andělka. Také jediná fotografie, která mi zůstala. Ostatní jsou kdoví kde.

Otec, když se vrátil z gestapa. Noha v sádře, záda samá modřina, popáleniny. Tenkrát odvlekli Andělku, moji macechu. Měla jsem ji ráda jako vlastní sestru. Už jsem ji nikdy neviděla.

Tady je slavnostní výkop v Kunčicích. Stavějí se Nové Vítkovice. Karl Kuchinka s lopatou. Jediný záběr, který se otci tenkrát povedl. Byl hodně nervózní, to si pamatuji. Otec si namlouval, že je Karl jeho přítel. Jenže přítel není ten, se kterým se občas opijete. Karl nám asi dvakrát nechal dovézt uhlí na zimu. Samozřejmě jsme to zaplatili, ale tohle byla jeho Winterhilfe, jestli to znáte.

Otec cvičí dřepy. Jak mu přerazili tu nohu, tak jsem ho donutila trochu cvičit. Nebral to nikdy vážně.

Zima v Ostravě. Někdy těsně po Vánocích čtyřicet dva. Máme štěně. Marion. Říkali jsme jí Mařka. Co mohla, to rozhryzala. To jsem já, s ní tady na tom snímku, už těhotná. Byla jsem kus ženské.

Tři utečenci z koncentráku. Nejzvláštnější snímek. Jeden z nich prý kdesi na další cestě zemřel, další dva přežili. Říkali, že se dva dny schovávali pod hromadou mrtvol kdesi v Polsku. Dokážete si to představit? Hlad, mráz a smrt v té nejhrůznější podobě. Otec si to nechával vyprávět pokaždé, když jim nesl jídlo, mi to stačilo jednou.

Máme děvčátko. Josefínku. Právě mě pustili domů z porodnice. Otec jí na dobrou noc začal číst Čapka. Měl své vrtochy, ale kupodivu malá pak dobře spala.

Tady je otec na snímku s ministrem Moravcem. Fotil to dokonce sám Beier. Vidíte, jak se otec tváří. Měl strach, aby ho lidi nenařkli, že je kolaborant.

Z Německa přijela Willi. Karlova snacha. Vlastně nebyla k němu v žádném vztahu, ale nosila jeho vnuka, když mu syn zemřel na ponorce. Willi byla divná. Zakřiknutá. Když potratila, tak se dočista pomátla. Odklidili ji do sanatoria, ale nemělo to žádný význam. Pak jen chodila celou dobu v černém po ulici a mumlala si nějaké svoje litanie. Dokonce ji ani po válce neodsunuli. Měla tady malý důchod a bydlela v útulku v Hrušově. Vydržela to až do pětasedmdesátého, kdy zemřela.

Otec zmožený po výstupu na Lysou horu. Sotva se doplazil od vlaku domů. Vypadal, že má smrt na jazyku. Však mu doktor taky tenkrát vyhuboval.

Udo s Josefínkou a Mařkou. Vidíte, jak je tady šťastný? Celou dobu žil díky své odlišné orientaci ve strachu, že ho někdo odhalí. Odhalila jsem ho já sama a snažila se ho pochopit. Že kamarádil s Kohutkem, to byl jeho největší životní omyl.

Mařka s Krasíkem dorážejí na slepice. Jediný společný snímek těch dvou psů. Pak je kdosi otrávil. Prý se k tomu přiznal Kohutek, než ho popravili. Možná žárlil, nevím.

Otec s Josefínkou na procházce. Skoro podzimní den, to je jeho poslední fotografie. Zemřel na srdeční zástavu ve spánku, doma. Druhý den ráno měl nastoupit do nemocnice.

Dál už nikdo nic nefotil,“ uzavírá své vyprávění paní Anděla. „Ani to hrozné bombardování v srpnu čtyřiačtyřicátého…“ šeptá a skládá způsobně fotky do obálky, ale nikam je nenese. Jenže jestli si myslí, že tímto mě uspokojí, tak je na omylu. Musím z ní vymáčknout hlavně to, co mě eminentně zajímá.

„Paní Andělo, mohu se ještě na něco zeptat, jestli se nebudete zlobit?“ maně přebírám její pomalou mluvu, hezky srozumitelně a spisovně.

„Nuže?“ vybízí mě, abych jako malá všetečka vyjevila, co ještě mám na srdci.

„Co bylo s vilou do konce války?“ napadá mě jako první.

„Co by. Nic. Bydleli jsme v ní. Když se blížila fronta, Udo sebral malou a odjel s ní do Rakouska. Jejich rodina tam měla chalupu. Já jsem zůstala. Říkala jsem si, že za každý den s Petrem budu vděčná. Stihla jsem ve vile schovat obrazy i důstojně pohřbít paní Helgu. Otcův deník, který jsem našla pod jeho matrací a nikdy jsem ho nečetla, jsem dala do truhly, kde ležela Helga, a všechno zalila betonem. Pak nás osvobodili, starosta utekl do Německa i s pokladnou, ve které bylo snad pětačtyřicet milionů. Někteří gestapáci utekli, ale Sivou někdo zastřelil rovnou, Kampf a Wagner dostali provaz. Kohutek také, ale později. Karl byl koncernem přeložen nazpět do Německa někdy v březnu pětačtyřicátého, ten konec války zažil někde jinde. Ani nevím, co s ním potom bylo. Petra ubili k smrti za to, že kolaboroval, a mě posadili do sběrného tábora. Říkalo se tomu tábor Hanka, na Nádražní 74. Teď už to dávno nestojí.“

„Že jsem tak smělá, vy se jmenujete Anděla. A v deníku jste Stella...“ Sama cítím, že tady asi je citlivé místo. Však taky dlouho trvá, než dostanu odpověď.

„Stellu odsunuli do Německa. Potupně. Padni komu padni. To byste koukala, kolik se po válce naráz objevilo vlastenců,“ mává rezignovaně kostnatou rukou s rudě nalakovanými nehty. „Čím měli za protektorátu plnější gatě, tím větší dělali ramena, když válka skončila. Kopance a facky pro slabou ženu. To bylo jejich. Proto Stella odjela do Německa a vrátila se jako Andělka. Děvče moje, věřila byste, že se dá za tři měsíce zhubnout skoro na kost? Nabarvila jsem si vlasy na černo a šla z Passau pěšky až do Ostravy. Někdy mě svezli vojáci, jindy strojvedoucí nákladního vlaku porušil předpisy a vzal mě do lokomotivy. Tenkrát byla taková živelná doba. Lidé se vraceli z různých míst domů, každý někoho hledal. Bylo to dobrodružství. Na jídlo bylo to, co mi kdo dal. Kus chleba, polévka kdesi na náměstí, brambory z pole opečené na ohni. Někdy jsem se i bála. Třeba že mě znásilní a zabijí. Z těch Rusů šel někdy až strach. Byli takoví divocí. V Ostravě jsem se na podzim pětačtyřicátého přihlásila jako Anděla Proske. Tehdy končil přechodné starostování takový dobrácký ňouma, Lampa se jmenoval. Ten mi nechal vystavit nové papíry a dal klíče od vily a slíbil, že jako navrátivší se židovce nikdo nebude bránit v užívání obydlí. Měla jsem schovaný nejen arizační dekret, ale také notářsky ověřené pověření, že pokud nikdo z rodiny Klause Kubiczka nezůstane na živu, přechází majetek vily na Johanna Proskeho a jeho dědice. Tohle sepsal Klaus poslední den na svobodě, než s rodinou sešel do sklepa. Bylo to u notáře Wojnara, na Zámecké ulici. Vše mělo zůstat v platnosti, pokud se neobjeví někdo od Kubiczků. Byla jsem rozhodnuta, že když Klaus nebo kdokoli z jeho rodiny přijde, požádám je, abych mohla dělat u nich pomocnici v domácnosti. Ale neobjevili se už nikdy. Tak se narodila Anděla. Jediný, kdo o tomhle věděl, byl o mnoho let mladší nevlastní bratr Petra Hankeho. Jediného muže, kterého jsem kdy doopravdy milovala. Můj dnešní Staníček Riedel. Potichu jsme se vzali ve třiapadesátém, to mu bylo čerstvých osmnáct. On byl sám, já sama, nebylo nikoho, kdo by ukazoval prstem. Kruh se uzavřel.“

„Neuzavřel, měla jste přece Josefínku a manžela…“ nevzdávám se tak lehce. A trefuji do živého.

„Ano. Měla jsem manžela a dceru. Dceru pořád mám. Bydlí v Ženevě, má tři děti a pět vnoučat. Vy to asi nepochopíte, co to je, když se proti vám postaví celá bohatá rodina. Nikdy by mě mezi sebe nepřijali. Pro ně jsem byla ta coura z Čech a pro Čechy zase špinavá Němka. Nikdo by nechtěl Stellu Hase. Ale Anděla Proske mohla žít alespoň tady. Nikdo z rodiny skutečné Andělky se nikdy nevrátil, aby mě odhalil. Ani Andělka sama. Tak to je, děvenko,“ s povzdechem se na chvíli odmlčí.

„Dodnes dostávám z Německa rentu. Kdysi to bylo v markách, teď je to pět tisíc eur. Každý měsíc,“ pokračuje ve vyprávění. „Říkala jsem si, že dobrá pomsta by byla ta, když budu žít tak dlouho, jak jenom to bude možné. Ne pro peníze. Těch mám dost. Ale veškeré té povýšené honoraci Hase najust. Udo sám proti nim nic nezmohl. Zemřel ve čtyřiaosmdesátém na rakovinu prostaty. Psali jsme si, byli jsme dobří přátelé. S Josefínou jsme k sobě našly cestu až po revoluci. Tehdy jsem na ni nechala přepsat tu vilu. Stejně tam od třiapadesátého nikdo nebydlel. Měli jsme malý byt na Zengrové a pak tady na Volgogradské. Dělala jsem celou dobu výpravčí na vítkovickém nádraží a Staníček až do důchodu pracoval ve slévárně. Vyráběl tam dřevěné modely. Děti jsme už žádné neměli.“

Z hlasu paní Anděly zní něco jako vyčerpání. Možná takhle souvisle nemluvila už dlouho, nebo všechno tohle v sobě držela a napětí povolilo právě teď. Nevím. Ale mám na srdci ještě jednu věc.

„Co ty obrazy? Pan Topinka a originály? Váš portrét i spící Josefínka v peřince?“

„Obrazy patří Kubiczkům. Zatím je nechte tam, kde jsou. Až umřu, věnujte je Ostravě. Anonymně. A ty kopie spalte, nemají žádnou cenu. Otec chtěl tenkrát nechat vydělat panu Topinkovi nějaké peníze. Proto ho nechal malovat. Ty poslední dva zbývající si nechte jako vzpomínku na starou bábu, jestli budete chtít…“ náhle mávne rukou, že je konec. Šlus. Stavidlo výřečnosti je uzavřeno. Kouzlo okamžiku pominulo.

„Ale vy vůbec nejíte!“ osočí mě náhle a je to zase ta paní vévodkyně, jako by se vůbec nic nestalo. „Copak vám u nás nechutná?“ překvapí mě ještě víc. Na tohle vůbec nejsem připravená, takže mě nachytala se spuštěnými kalhotami.

„Stanííííí!“ volá ještě paní Anděla na svého manžela tak silným hlasem, že se po chvíli otevřou dveře a usměvavý obličej Staníčka se objeví v místnosti. Jako by tady najednou vyšlo slunce.

„Staní, prosím tě, paní Bo už musí odejít. Zabal jí ty palačinky s sebou, buď tak hodný,“ šokuje mě ještě více.

„Určitě,“ nedá se Staníček vyvést z míry a cupitá do kuchyně. Povezu si domů výslužku. No sláva. Ještě dopiju hrnek vychladlého čaje a mám se k odchodu, zatímco Staníček v kuchyni přepečlivě balí horu studených palačinek.

„No tak, pomozte mi na nohy přece!“ slyším vedle sebe zaskřípat, až se zastydím, že jsem na to nepřišla sama. Andělka se na vratkých končetinách zvedá, a zatímco její manžel je pořád v kuchyni, schovává fotky i nalezený diář svého otce do šuplíku. Přece jen je to její majetek. Nic proti tomu nenamítám, i když jsem se viděla, jak všechno v klidu pročítám, v teple, v lůžku.

V předsíňce si obouvám své zničené balerínky a mám takový hlad, že se sotva držím na nohou. Výhled na nějakých dvacet palačinek se šlehajdou a čokoládou mě naplňuje pozitivní energií, která se za chvíli promění v měřitelné jouly.

Oba staříci se přišli rozloučit. Jsou dojemní ve své postupující fyzické nemohoucnosti i udivující síle ducha. Čím dál více jsem přesvědčena, že Andělka svůj věk jen předstírá. Že až za mnou zapadnou dveře, odhodí nějaký převlek a zase se z ní vyloupne mladá šťabajzna, věčně veselá a dobře naladěná, jak to její otec psal v deníku. Copak se mnou se něco podobného neděje každý večer, když jdu spát? Ráno je sice pohled do zrcadla drsně reálný, ale následující večer jsem zase rozverná holčička, slastně usínající v bezpečí své teplé peřiny. Staníček se mi také najednou nezdá tak podřízený jako zpočátku. Je pouze tím správným parťákem pro parní válec, který má přisvojené jméno – Anděla.

„Děkuji moc za krásný večer,“ slyším sama sebe drmolit a loučím se podáním ruky. Nejdříve s Andělkou a pak se Staníčkem. Pozvání na příště nepřichází a ani to nečekám. Jen si přejeme krásný večer. Co si vlastně může člověk přát víc než krásný večer?

Venku nasedám do mondea a vidím, že už se blíží desátá večerní. To jsem v tom malém bytečku strávila tři hodiny? Tři hodiny povídání o dobách před sedmdesáti lety? Tak málo? Couvám a vidím, že ve třetím patře je otevřené okno a dvě siluety mi mávají. Spouštím okénko a také zamávám. Vypadá to jako jedno velké sbohem.

Cesta domů plyne. Velice něžně a vláčně. Tak vida. Herr starosta nebyl takový lidumil, jak se projevoval. Těsně před osvobozením zmizel s městskou kasou. Ti naši současní představitelé se už ani nesnaží tvářit lidumilně a kasu vysávají raději průběžně. Sto milionů na úplatcích a dost. Jakmile je součet malých domů přes sto milionů, už zase může kandidovat někdo jiný. Takové malé veřejné tajemství. Tohle je tiše a dlouhodobě dodržovaný mimovolební program nejvyššího vedení Ostravy. Odvrácená strana demokracie. Odpudivě malicherná záležitost oproti obludnosti protektorátu. Užívám si toho, že žiju a s klidem se můžu aspoň na chvíli vykašlat na současnost. Raději si promítám celou tu zvláštní krutou dobu před sedmdesáti lety. Od těch časů se ani tak moc nezměnilo, jen máme rychlejší auta, počítače, chytré telefony. Ale umíme nenávidět a milovat naprosto stejně. Až za hrob. Jaká budu já sama ve věku paní Anděly? Bude nějaký dobrý parťák sdílet moje vrtochy, přání a milovat mě tak, aby dokázal odejít z místnosti bez toho, aby se urazil? A nasmaží mi třeba horu palačinek a bude rád jen z toho, že mě má? Rodí se ještě vůbec takoví životní parťáci? A co Říďa? Není vlastně on tím parťákem? Možná mi nakonec zůstane na krku, nebo já jemu. A spolu přejdeme do stadia, kdy veškeré tělesné pudy zvolna vymizí, a budeme se těšit ze společně prožité minulosti.

Pod vlivem takových ušlechtilých myšlenek doplouvám nazpět k centru. Jestli navečer byl problém zaparkovat, v tuhle hodinu je troufalost očekávat jediné volné místečko. Nakonec se vcucnu někde u Černé louky do jedné mezírky a pěšky jdu přes liduprázdné Masarykovo náměstí. Morový sloup. Tady před mnoha lety fotil Stellu její otec. Kuří rynek. Na rohu zastřelilo gestapo komouše Josefa Divoše. Tak to přece psal Johann v deníku. Poštovní. Tady jsem doma. Před dveřmi zbystřím a zaostřím na lesknoucí se kovovou destičku. Je pevně usazena přímo v dlažbě. Dřív jsem to nijak zvlášť neřešila, ale dnes je opravdu zvláštní den. Dnes vůbec poprvé čtu: „Růžena Schönfeldová, zavražděna 22. 10. 1942 v Treblince“. Jak je možné, že jsem si toho nikdy pořádně nevšimla? Copak už i já trpím provozní slepotou? Lehce se ukloním památce paní Růženy a až pak mě pohltí chodba našeho vchodu.

S kabelkou přes rameno a pečlivě zabalenými palačinkami, které opatrně nesu v pravé ruce. Ještě pár schodů, a jsem u Anety s Patrikem. U Anety, která pořád naivně věří, že si tady otevře keramickou dílnu a její výtvory budou někoho zajímat. Nebudou. Ale na to musí přijít sama. Patrik, který po velkých prázdninách nastoupí do první třídy a bude snít o tom, že změní svět. Jenom ať sní. Budu nejšťastnější, když jeho sny budu moci sdílet s ním.

Hledám v kabelce klíč, abych si odemkla, a napadá mě spousta pragmatických věcí, které ještě MUSÍM udělat. Musím poslat panu primátorovi anonymně na cédéčku fotografický obsah „Adamova“ telefonu. Cédéčko s takovým milým obsahem, objevené v ranní poště, bývá nejlepším lékem proti zácpě. O zdraví našeho pana Ostravy mi jde především. Identický disk pošlu i panu poručíku Sittkovi. Jenom ať se něco pohne a výkonná moc zasáhne. Také se musím zbavit „Adamova“ telefonu, ale to zařídí František. Musím zajet navštívit Říďu a skoro všechno mu povyprávět. Už je mi po něm docela smutno. Musím se zbavit „Kamilovy“ hlavy z mrazáku. Asi ji zavezu rovnou Igorovi na prosekturu. Určitě mi poradí, co s tím. Musím zjistit, jestli přežil „Mirek“ a kde skončil Stavarič. Doufám, že je u Igora v chlaďáku. Musím vyčistit Falcona a spálit deku s krvavými teniskami. Musím nechat vycídit Říďova hummera a přezout mu jiné gumy. Musím zjistit, kdy bude mít Míťa pohřeb, a objednat mu věnec. Musím se začít detailněji zaobírat tím zvrhlíkem „taťkou“, aby ho jeho minulost konečně dohnala. A pak už jenom práce a mé dvě děti. Karle musím koupit nový svetr a Františkovi nářadí. Musím taky upéct Františkovi jablečný štrúdl, jak jsem mu slíbila. Balík peněz od Stavariče a jeho party musím poslat Armádě spásy. Anetě musím najít bydlení a nějakou normální obživu. Honzikovi budu muset nějak šetrně vysvětlit, že jeho nový přítel už nedorazí. A hned zítra ráno, jakmile se trochu dospím, půjdu běhat s Tequilou, s tím chlupatým kulovým bleskem. A jestli zbude nějaký čas, možná si zajdu na pořádnou masáž, protože mě bolí naprosto celý člověk. Zaplať pánbůh, že toho musím tak hodně! Aspoň trochu zapomenu na tu prožitou hrůzu.

Otáčím klíčem v zámku a otevírám dveře. Doma se ještě svítí, tady v deset večer vládne čilý ruch. Televize hraje na plné pecky, ale Tequila zachytila zvuk odemykání a ví, že někdo přišel. Však ji slyším, jak se řítí. Byla u nás, když je teď Honzik v práci. To je jasné. Krk bych dala za to, že už s Patrikem kamarádí. Ňafá a doráží mi čumákem v klíně, aby si vynutila pohlazení. Dopřeju jí to, ale až položím na kuchyňskou linku ty palačinky. Pak se objeví rozespalá Aneta a za ní čilý Patrik se svou uličnicky rozježenou kšticí:

„Ahoj mami, kde jsi byla celý den?“ zívá moje dcera a já nechápu, jak je možné, že ta neměřitelná životní energie někomu přebývá a jiný by ji potřeboval neustále doplňovat, ale neví jak. Když jsem já byla březí, cítila jsem energii jak z atomové elektrárny. Aneta je pravý opak.

„Děcka, jednou vám to všechno povykládám, ale teď jsem tak zmožená, že ještě chvíli, a usnu ve stoji rovnou tady, opřená o futra. Chcete někdo palačinku? Jsou výborné,“ nabízím celý balík a na chvíli ožívám. Rozbaluji alobal a celou nádheru stavím doprostřed stolu. Usedáme dokola a děláme si malé noční hody. Šlehačka s čokoládou nám teče po bradě a smějeme se, jak srandovně vypadáme. Tequila také dostane svůj díl, ale jen trochu. Musí zůstat ve formě! U jídla se dozvídám, že celý den jim uběhl rychle. Vstali až před polednem, šli ven na snídani, pak vyvenčili Tequilu, koukali na televizi a koupili si v čínské restauraci pozdní oběd. Venku mezitím už větřík rozfoukal smog, takže si našli jedno hřiště, kde si Patrik hrál s děckama a blbnul s Tequilou, protože ona je na to jako stvořená. Pak přišli domů, objednali si pizzu, koukali na televizi a čekali, až se vrátím. Naštěstí nikdo neměl potřebu hledat něco vzadu v mrazáku. Přesně jak jsem předpokládala.

„Jdu si umýt zuby a pak do hajan,“ těší se moje dítě a šoupavým, unaveným krokem se šine do koupelny. Mi by nyní místo ústní hygieny asi stačilo lehké propláchnutí tou dobrou whiskey Tyrconnell, co přivezli z Irska. Kartáček až zítra.

„Bo, něco ti povím,“ tahá mě Patrik spiklenecky za rukáv, jakmile slyší, že z koupelny šplouchá voda. „Ale nesmíš to nikomu říct! Je to šíleně tajné! Slibuješ?“ šeptá a kouká, jestli Aneta nejde.

„Slibuju!“ zvedám dva prsty na znamení, že tohle tajemství je navěky jenom mezi mnou a Patrikem, a klíží se mi u toho minimálně jedno oko.

„Když jsme byli dneska po obědě na tom hřišti,“ stále slaběji šeptá Patrik a doslova přetéká tím svým tajemstvím, které mi tak důvěrně svěřuje, „tak jsem se od svých nových kamarádů dozvěděl dva nové pozdravy. Tenhle,“ ukazuje na mě vztyčený prostředníček, „to je piča! A tohle,“ pokládá si pěst pravé ruky do loketní jamky levé ruky a levou pěstí kmitne nahoru, „to je tak strašně sprosté, že ti to nikdy neřeknu!“

Vítej v Ostravě, Patriku.

Bohumil Bardoň, plk. v. v., 1910–2006

Jeden z nejslavnějších Slezanů minulého století, stále však pro mnoho spoluobčanů neznámý člověk. Narodil se v Petřvaldu u Karviné, vyučil se automechanikem. Pracoval jako horník na dole Ludvík, během první republiky si otevřel v Radvanicích svůj autoservis. Byl osobním řidičem Tomáše Bati při jeho pobytu na Ostravsku. Rád hrál na kytaru a harmoniku, zejména v trampské osadě Sirotků. Také ochotnicky hrál divadlo. Miloval motorová vozidla, provozoval mj. krasojízdu na motocyklu. V roce 1938 se stal kapitánem Slezského odboje a v Petřvaldě vytvořil buňku odporu proti polským bojůvkám. Pašoval zbraně a doma měl celý arzenál, kterým zásoboval své lidi v hnutí odporu, když vojsko a četnictvo postupovalo proti výbojným Polákům liknavě. Před okupací Československa se osobně vydal do Prahy, kde chtěl ve spolupráci s Generálním štábem svůj status legalizovat a hodlal se postavit proti chystané okupaci. Když byl odmítnut, neváhal generálu Janu Syrovému do očí říct, že by se měl raději jmenovat Nedovařený. Po okupaci byl jako jeden z prvních zatčen gestapem, krutě vyslýchán a následně vězněn v Ostravě, Olomouci a Brně.

Vše, co v románu dělají zatčeným gestapáci Sivá, Kampf a Wagner, zažil na vlastní kůži. Kruté výslechy přečkal a byl transportován do KL Mauthausen. Tam pod číslem T 5917 přežil všechny roky až do konce války. Díky své nezdolně optimistické povaze a svéráznému smyslu pro humor získal mezi spoluvězni přezdívku „Hurvínek“. Pro svou manuální zručnost a vášeň k motorům se brzy z otrocké práce v pověstném lomu dostal do komanda garáží, kde se staral o technický stav vozidel SS. Ve vězeňské hierarchii si vydobyl takové postavení, díky kterému mohl pomoci mnoha vězňům, kteří mu vděčí za svůj život. „Organizoval“ jídlo, oblečení a léky. Jednou viděl, že v hromadě popravených žije mladá žena. Byla střelena do hlavy a Hurvínek ji s velikým rizikem donesl na ošetřovnu, kde jí byl zachráněn život. Jednalo se o osmnáctiletou Jugoslávku, která věznění nakonec přežila, a s Hurvínkem si pak dlouho psali. Hurvínek byl také poslední člověk, který viděl naživu Karla Hašlera, který byl příslušníky SS ubit na Vánoce 1942. Aby spoluvězňům ulehčil strádání v KL, založil s povolením SS táborovou kapelu. Z domova mu poslali harmoniku a poté další nástroje i ostatním muzikantům, kteří si o ně domů napsali. Mezi význačné spoluvězně, kteří tábor přežili a kteří se stali Hurvínkovými životními přáteli, byli kupř. MUDr. Bohuslav Podlaha (budoucí univerzitní profesor), Antonín Novotný (budoucí prezident ČSSR) nebo Kazimierz Rusinek (budoucí ministr zahraničních věcí Polska).

Po osvobození KLM ještě zůstal na místě a pomáhal Američanům v dopadení velitele tábora Franze Ziereise. Také svědčil v norimberském procesu a tam mj. pomohl osvobodit některé příslušníky SS, kteří se k vězňům z KLM chovali lidsky. Doživotní přátelství ho pojilo s plukovníkem Steibelem, velitelem americké jednotky, která osvobodila KLM. Od něho také dostal motocykl DKW 200, na kterém se pak vrátil do Ostravy. Po návratu domů pomáhal v repatriaci navrátilcům z koncentračních táborů a pokračoval ve své, válkou přerušené, živnosti. V únoru 1948 byl zatčen StB a mnoho artefaktů, které si domů přivezl z KLM, mu bylo ukradeno. Brzy byl propuštěn, ale v živnosti pokračovat nemohl. Státní moc mu v nepravidelných intervalech znepříjemňovala život až do šedesátých let. V té době pracoval na letišti v Hrabůvce jako člen obslužného personálu.

Měl zálibu v palných zbraních, a proto se stal vášnivým nimrodem. Každých pět let organizoval setkání bývalých vězňů z KLM. Až do pozdního věku byl velice činorodý, bavil se výrobou fotokoláží pro životní jubilea svých kamarádů. Tyto výtvory doplňoval veselými říkankami. Celkem jich takto vyrobil přes tři tisíce. V roce 2001 byl ministrem obrany jmenován do hodnosti plukovníka. Zemřel po vleklých problémech s prostatou v předjaří 2006.

V Ostravě, do které se vždy rád vracel ze svých cest, nemá nikde pamětní desku a ani po něm zatím nebyla pojmenována žádná ulice.

Richard Sklář

Vila na Sadové

Obálka Nakladatelství FRAGMENT, s.r.o., Kamila Flonerová

Grafická úprava Nakladatelství FRAGMENT, s.r.o., Karel Petrů

Jazyková korektura Eva Kadlecová

Odpovědná redaktorka Romana Homonická

Vydalo Nakladatelství FRAGMENT, Pujmanové 1221/4, Praha 4,

jako svou 2794. publikaci, 1. vydání, 2015

Epub konverzi provedlo Nakladatelství FRAGMENT, s.r.o.

České vydání © Fragment, 2015

Text and Photo © Richard Sklář, 2015

Cover © Nakladatelství FRAGMENT, s.r.o., Kamila Flonerová, 2015

Epub konverze © Nakladatelství FRAGMENT, s.r.o., 2015

Dobová fotografie na obálku byla použita s laskavým svolením Zemského archivu v Opavě a Akreditovaného archivu ArcelorMittal Ostrava a.s. Na snímku je generální ředitel Vítkovických železáren Karl Kuchinka, provádějící slavnostní výkop Nových Vítkovic – 20. 10. 1942.

Beletrie pro dospělé / Romány, povídky, novely / Thrillery,
napínavá četba / edice Drama, napínavá četba

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této publikace nesmí být
rozšiřována bez písemného souhlasu majitelů práv.

e-mail: fragment@fragment.cz

http://www.fragment.cz

ISBN tištěné verze 978-80-253-2441-7 (1. vydání, 2015)

ISBN e-knihy 978-80-253-2461-5 (1. zveřejnění, 2015)

Richard Sklář (*1968)

„Když v roce 1979 po letních prázdninách začal nový školní rok, hned zkraje jsme ve škole psali slohovou práci na téma MŮJ ZÁŽITEK Z PRÁZDNIN. Vymyslel jsem si příběh o nálezu mrtvoly v lese a co díky tomu následovalo. Za pravopis mi paní učitelka dala jedničku, za sloh pak dvojku – s červeným odůvodněním „příliš bujná fantazie“. No, a od té doby se to se mnou tak nějak táhne...“ vypráví Richard Sklář o tom, jak se mu jedna dvojka ze slohu stala životní výzvou.

Od roku 2004 je na volné noze a věnuje se marketingu, fotografii a vytváření komerčních článků. Pod pseudonymem Bruno Ligocki sestavil dva humoristické tituly, z nichž jeden se stal bestsellerem. Také je autorem většího množství jednorázových písňových textů. V šuplíku se mu práší na soubor pohádek pro mladší čtenáře a jeden tragikomický filmový scénář. Má jedno dospělé dítě, je šťastně zadaný, žije v Ostravě a těší se na vnoučata.

Tipy pro Vás a Vaši čtečku:

T.M.A.

T.M.A.

Vyšlo také v tištěné verzi

www.fragment.cz

Martin Němec, Juraj Herz

T.M.A. – e-kniha

Copyright © Fragment, 2014

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

OBSAH

1. MAREK

2. SMÍŠENÉ ZBOŽÍ

3. LUCIE

4. KOMMT EIN VOGEL GEFLOGEN

5. DRUHÉ OKO

6. ZLODĚJ

7. BAF!

8. ZATMĚNÍ

9. VERBOTEN

10. KRONIKÁŘ

11. ZÁŘÍ 1944 (Part 1.)

12. RODINNÉ ALBUM

13. GROTESKA

14. HROB

15. OKO

16. ZÁŘÍ 1944 (Part 2.)

17. ZRCADLO A SMRT

18. UKOLÉBAVKA

19. KLÍČOVÁ DÍRKA

20. VÍR

21. DŮM

1. MAREK

I.

Hajej, můj chlapče, hajej, v náruči mojí spi,

musela jsem to provést, já už vím o světě svý.

Najdou tě v tomhle bytě nejspíš až zejtra ráno,

budeš jak dítě spát, v krvi mít rozestláno.

Temný alt zpěvačky se rozléhá rockovým klubem. V přerušovaném světle barevných reflektorů se objevují zpocené tváře jednotlivých hudebníků, aby zas zmizely ve tmě. Světlo a stín se střídají jako dny a noci v časosběrném filmu.

Spinkej, můj hochu, spinkej, držím tě v objetí,

nezůstal v očích pláč, nevlastním dojetí.

Zpívá dál démonická žena vamp v černé paruce. Publikum se pohybuje v rytmu rockové písně. Energie hudby z pódia se prostřednictvím diváků vrací zpět k hudebníkům vybuzeným adrenalinem okamžiku.

Srdce mám tetovaný tvým jménem na paži,

za oknem skřípou vlaky z blízkýho nádraží.

Kromě zpěvačky, která připomíná nebezpečnou šelmu, je na pódiu dominantní postavou štíhlý tmavovlasý kytarista. Marek, asi pětatřicetiletý muž, působí energickým a mladistvým dojmem. Jeho oči i pohyby prozrazují, že do své dospělosti propašoval nepřehlédnutelný kus divokého chlapce, kterým kdysi býval. Usmívá se na své kolegy, jako by dnešní večer byl pro něj čímsi výjimečný, jako by se s nimi v duchu loučil. Víc než na svůj nástroj se soustředí na kontakt s nimi a se zpěvačkou.

Žena ze Stínadel vráží do zrcadel,

vráží pod žebro nůž – smrt vlídně kývá,

Žena ze Stínadel, nikdo ji neviděl

přijít do podkroví, kde píseň zpívá svou.

Markovi se vybavila vzpomínka. Nebo spíš tušení vzpomínky. Vzpomínka na vzpomínku.

Po strmém schodišti schází někam do temných útrob sklepa dvanáctiletá dívenka. Schodiště působí jako nekonečné. Ze starých zdí je cítit vlhko a chlad. Kroky drobných nohou pohlcují šedé zuby schodů.

Zhasni, můj milý, zhasni, zavři už oči svý,

mysli už jenom na nás, nemysli na živý.

Za dveřmi jakési sklepní místnosti sedí na podlaze tmavovlasý přibližně sedmiletý chlapec a pláče. Stolek za ním se zapálenými svíčkami a různými dětskými cetkami připomíná malý oltář.

„Já tady nechci bejt. Pusť mě ven, prosím!“ v pláči stěží artikuluje chlapec.

Já jsem tě milovala, tobě to bylo málo,

co už dál nešlo snést, s krví teď odplavalo.

Dívka konečně sestoupila ze schodů a stanula v ponurém sklepním prostoru. Zastavila se před starými bytelnými dveřmi z fošen, na kterých je švabachem křídou napsané slovo VERBOTEN. Za nimi se ozývá zoufalý pláč a volání malého chlapce.

Hajej, má lásko hajej, chovám tě na prsou,

za chvíli nebudem sami, za chvíli už tady jsou.

Dívka se trochu dychtivě naklonila ke dveřím a přiložila oko ke klíčové dírce. Do její zorničky dopadá mihotavá záře svící. Pomalu rozeznává detaily členitého prostoru za dveřmi. V místnosti jsou kromě pár kusů nábytku poházené zaprášené rozbité hračky – olysalí medvídci, dřevěné kostky a panenky bez rukou. Na omšelém stolku leží krabice se zrezivělým nářadím. V šeru místnosti svítí jen malý oltářík s pouťovými relikviemi. Uprostřed na zemi sedí chlapec, objímá si kolena a tiše vzlyká. Za jeho zády se mihnul stín. Byl to jen dojem, nebo to způsobil plamen svíčky rozhoupaný průvanem?

Padly ti do očí jiný, já padla do zkázy,

teď můžeš klidně spát, už ti nic neschází.

Dětská ruka nahmatala v krabici s nářadím starý šroubovák s držadlem omotaným špinavou leukoplastí. Oko dívky lačně pohlíží na schouleného chlapce, jehož ramena se otřásají pláčem. Stín se opět pohnul, ale dívka u klíčové dírky si toho nevšimla.

Žena ze Stínadel vráží do zrcadel,

vráží pod žebro nůž – smrt vlídně kývá,

Žena ze Stínadel, nikdo ji neviděl

přijít do podkroví – kde píseň zpívá svou.

Špička šroubováku zajela do klíčové dírky a po krátkém odporu pružného sklivce se vnořila do křehkého oka dívky.

Ozval se kvílivý zvuk elektrické kytary. Píseň za bouřlivých ovací publika právě skončila.

II.

Po chvíli už zpocení a rozesmátí členové kapely postávají v malé šatně. Bohatýrsky si připíjejí a halekají pod vlivem skončeného koncertu a načatých lahví. Marek balí kytaru s přetrženou strunou a usmívá se na své spoluhráče. Do místnosti vešla zpěvačka Xandra s manažerem kapely Viktorem, teatrálně si strhla paruku a vášnivě Marka políbila.

„Ty jsi úplně pošahanej! Malovat přece můžeš i v Praze, ne?“

Viktor je od sebe se smíchem odtrhl. „Tak pozor! Zas to s tím loučením tak nepřehánějte,“ řekl jakoby výhružným tónem a dodal: „A kdybys tam začal magořit, dej hlášku. Xandra zná pár šťavnatejch holek… přijedeme tě zachránit. Sexuální půst je jistě fajn, ale tak maximálně na tři a půl hodiny,“ zasmál se a mohutně si přihnul z lahve zlatavé tekutiny.

„Někdy tak kolem poledne, ne?“ rozesmál se kdosi z přístojících.

„Nejlíp v pondělí,“ kontruje další a třetí zvesela dodává: „Velikonoční!“ Následovala menší bouře smíchu s doprovodem cinkání.

„Kdys tam vlastně byl naposled, magore?“ zeptal se shovívavě další muzikant.

„Když mi bylo… sedm,“ odtušil Marek se širokým dětinským úsměvem ve zpocené tváři. Ostatní se rozesmáli. Zpěvačka se k nim otočila a bouchá si dlaní do čela. „Je to magor! Von musí mít dům zrovna v takový prdeli světa! Aspoň kdyby byl někde blízko za Prahou…“

„Abys mu tam mohla vyřvávat po nocích, že jo? To by namaloval tak akorát lajnu na stole,“ zpražil ji chladnýma očima Viktor.

Hudebníci dobromyslně plácají Marka po zádech, s některými se nemotorně, ale srdečně objímá. Viktor, lišící se od ostatních oblečením i chováním, objímá světácky jednou rukou Xandru a druhou podává Markovi poloprázdnou lahev whisky. Ten si zhluboka loknul. Jako trubač vítězné armády.

III.

Marek schází po schodech činžovního domu do chodby v přízemí. V rukou drží velkou krabici plnou knih. Ze secesní vitráže nad domovními dveřmi na něj dopadá šikmý pruh barevného světla. Marek přejede očima interiér domu, zábradlí kolem schodiště, vitráž s ovocným stromem… Pak vyrazí ke dveřím a nohou je otevře.

Vychází z tichého světa domu na rušnou ulici. Snaží se krabici vměstnat do auta, už tak poměrně zaplněného. Na střeše vozu jsou připevněna malířská plátna napnutá v rámech a rozmalované obrazy.

Ulice je stále rušná, lidé spěchají zprava doleva a opačně. Město hučí babylonským chórem nesourodých hlasů, kvílením brzd, hřmotem aut a vzdálených sirén sanitky. Tu zběsilou koláž zvuků, pohybů a pachů se Marek rozhodl opustit, zbavit se jí.

Za pár desítek minut už se město stalo jen zubatým ostřím vzpomínky, odrážejícím se ve zpětném zrcátku. Okolo silnice, která se zužovala každým odbočením, začaly vyrůstat stromy a vytvářely houstnoucí krajku na předním skle Markova vozu.

Milá Terezo,

tak už jsem konečně utekl. Vlastně to za útěk nepovažuju. Utíká se přece před něčím, a já odjíždím za něčím. Dám dům do pucu a až Tě pustěj, přijedeš sem za mnou. Vyměnit ten můj ulítlej kolotoč za samotu nebude žádná legrace, ale nějak to, myslím, zvládnu. Hodně chci – a to je docela dobrá motivace. Hlavně se těším na malování – přísahám, že budu zamazanej od barev až za ušima. Takže tak za půl roku možná bude i vernisáž. Měj se pěkně a budeme si držet palce.

Tvůj velkej malej bratr

Markův vůz projíždí alejí polomrtvých stromů, které zdvihají větve jako pokřivené pařáty k podvečernímu nebi. Na konci aleje čeká dům, nevlídná a temná stavba. Marka bez varování zasáhl pocit iracionálního až ochromujícího strachu. Cítí, že nesmí vystoupit z vozu, že nesmí vypnout motor. Na chvíli ho zaplavila hrůza jako lepkavá tekutina a on podlehl horečné panice.

Po nekonečném okamžiku strnulosti sundal těžké ruce z volantu. Klouby prstů měl bílé a dlaně mokré. Hlas volající z jeho nitra zmlknul a on konečně otočil klíčkem v zapalování, aby vypnul předoucí motor. Vystoupil z auta a stanul domu tváří v tvář.

Kolem se rozhostilo ticho, letité a nějak definitivní. Nechalo Marka naslouchat vlastním krokům, které jakoby nepatřily jeho nohám, jako by byly obuty někomu cizímu. Velmi cizímu.

Nezpívají tu ptáci a nebzučí hmyz. Nebo snad ano, ale přes ticho, do kterého je dům zahalen, není nic slyšet. Nic. Po třech hodinách jízdy je město vzdálené jako legenda o městě. Jako by nikdy nebylo…

Marek vytáhl z kapsy mohutný klíč, vložil ho do zámku a bez námahy odemkl. Váhavě vešel dovnitř.

Dům bezhlasně polknul.

2. SMÍŠENÉ ZBOŽÍ

I.

Marek prošel tmavou předsíní a ocitl se v největší místnosti. „Tady budu malovat,“ rozhodl se ihned. Přistoupil k oknu a zatáhl za šňůrku stažené rolety. Ta se v oblaku rozvířeného prachu s rachotem srolovala. Marek se rozkašlal a couvnul, ale pak se přiblížil těsně k okenní tabulce a přes mohutnou mříž se zadíval na louku před domem. Po té louce běží dvě malé děti a velký pes.

„Zoro!“ ozval se hlas Markovy malé sestry z desítky let starého příběhu společného dětství. Smích a štěkot tvoří souzvuk určující atmosféru té chvíle. Holčička, která je o pár let starší, a proto i větší, najednou povalila chlapce na zem, drží mu ruce a on se z jejího sevření nemůže osvobodit. Mezi stromy nedalekého lesa se mihnula další holčička – subtilní nazrzlá blondýnka. Vyběhla na prostranství před domem a snaží se pomoci bezmocnému chlapci. Starší a větší dívka se otočila a začala malou vetřelkyni bít pěstmi. Surový souboj přerušilo až volání z domu: „Terezo! Marku! Hned toho nechte! Oběd je na stole! Slyšíte?!“

Tereza se rozběhla k domu a za ní i Marek. Cizí dívka zůstala stát v trávě sama a hledí za nimi. Ruce si dává do kapes laciného kabátku, dál rozkročeně a trochu výhružně stojí a dívá se vážnýma očima na dům. „Tak poběžte,“ volá matka stojící ve dveřích. Hlas přichází z velké dálky odvátých roků. Její obličej je vybledlý jako stará fotografie. Markova vzpomínka se rozostřuje, až docela zmizí.

Náhle je tu soumrak jako procházející poutník v šedém plášti. Tahle předehra noci trvá jen chvíli. Marek si proto pospíšil, aby rychle vynosil věci z auta. Doprostřed místnosti s okenicemi postavil malířský stojan a na něj rozmalovaný obraz ženského aktu. Malba je převážně v pastelových tónech a jen jemně se rýsuje na bílém podkladu plátna. Je už velmi šero, Marek otočil vypínačem. Marně. Elektřina nefunguje. Při pohledu na hodinky zkřivil tvář nevolí. Dům se utápí v přibývající tmě. Srůstá s ní. Marek si trochu bezradně prohlédl elektrickou skříň s pojistkami. Po zaprášených šuplících a skříňkách hledal svíčku, vtom si ale uvědomil, že při své nepraktičnosti zapomněl koupit jídlo. Po chvíli váhání se rozhodl zajet do blízkého městečka.

Jeho auto vyjelo pozvolným tahem silnice, na vrcholu mírného kopce minulo temný morový sloup, za kterým se tyčila silueta zdevastovaného barokního kostela. Ve skomírajícím podvečeru působila stavba hrozivě. Marek se za kostelem ještě otočil. Proti nachovému tušení světla nad západním horizontem trčela kostelní věž jako Goyovský obr.

II.

Marek přijel do malého městečka, zaparkoval vůz na náměstí s nerovnou kamennou dlažbou a vystoupil z auta. Ruch tohoto místa začíná a končí vzdáleným zaštěkáním psa. Marek se rozpačitě otáčí na všechny strany, ale nikde jediná známka života. Ke štěkání psa se přidalo zavytí jiného. Jen pár oken matně svítí v tomhle bohem i lidmi zapomenutém místě. Marek se rozhlédl a uviděl krámek s oprýskaným nápisem SMÍŠENÉ ZBOŽÍ. Vzal za kliku prosklených dveří tak špinavých, že za nimi rozeznal jen nazelenalou zář. Ale dveře byly zamčené. Už se chtěl otočit k autu, když uslyšel zevnitř tichý hovor a nezaměnitelné cinknutí pivních lahví. Zaklepal hřbetem ruky na sklo. Nic. Uvnitř opět nastalo ticho. Kdesi v dálce znovu zaštěkal pes. Marek si dlaní zaclonil oči a nalepil čelo k upatlanému sklu, aby uviděl dovnitř. Pak se osmělil a zaklepal důrazněji, tentokrát klíčky od auta. Ve chvíli, kdy znovu přimáčkl čelo ke sklu, uviděl za ním proti sobě hrůzný obličej. V první chvíli si pomyslel, že je to odraz jeho vlastní tváře, znetvořený špínou a nerovností skla. Byl to ale obličej bledého muže s očima podlitýma krví a neoholenou odulou tváří, který z druhé strany také přitiskl hlavu ke dveřím, aby se podíval, kdo přichází. Marek s leknutím uskočil, ale vzápětí se omluvně usmál. Obličej bez jakékoliv změny výrazu zmizel, jako když mrak zakryje měsíc. Ozvalo se chrastění klíčů v zámku. Do pootevřené škvíry dveří strčila nasupenou hlavu starší zamračená žena – patrně prodavačka.

„Je zavřeno, neumíte číst, sakra?!“ zaburácela krákoravě bez pozdravu a varování. Marek opětoval její výpad chlapeckým úsměvem.

„Dobrý den! Vlastně večer… Já jsem jen potřeboval něco koupit,“ řekl mile. Žena mu otevřela a matným gestem ho vyzvala, aby vstoupil. Oba vešli dovnitř.

„A co vlastně chcete?“ vyštěkla, vyvedená z míry vlastní ochotou. V místnosti nepravidelně poblikávají bzučící zářivky. Pár metrů od pultu stojí bufetový stůl, o něj se opírají čtyři chlapi v pracovních hadrech, mlčenlivě popíjejí lahvové pivo a potahují z cigaret bez filtru. V jednom z nich Marek poznal muže za sklem. Místnost je neútulná a chladná, stejně jako její návštěvníci. Marek podal prodavačce seznam s nákupem na malém útržku papíru. „Napsal jsem si to, jinak vždycky na něco zapomenu,“ usmívá se. „Takhle zapomenu jen na to, co jsem si nenapsal,“ zasmál se krátce bez odezvy.

„Vypijte si s chlapama pivo, hospoda má dneska zavřeno. Je zatracený pondělí… Dám vám to zatím do ňáký škatule,“ řekla prodavačka.

Muži u piva mlčky civí do zakouřené prázdnoty. Za jejich zády je na zdi namalovaná nepatřičně romantická krajina. Asi tu kdysi bývala cukrárna nebo mléčný bar. Kromě chátrající krajiny však sladkého nebo mléčného nezůstalo vůbec nic.

Marek zamířil k mužům, ale ti odvrátili tváře a neudělali mu mezi sebou místo. Pokrčil tedy rameny a obsadil zbylý pultík s podrápaným, kdysi snad světle modrým umakartem namísto ubrusu. Znovu se pokusil o kulhavou konverzaci: „Tak vám teda moc děkuju! Víte, já jsem tu autem…“ řekl bez souvislosti. Nikdo na jeho slova nereagoval.

„Chtěl jsem se zeptat – nevíte o nějakým elektrikáři? Nejde mi v domě proud,“ pokusil se znovu Marek a zapil slova douškem teplého piva.

„Vy jste jako místní?“ pohlédla na něj prodavačka a dál skládala potraviny do velké krabice.

„Jak se to vezme. Nějaký čas bych tady rád…“ začal Marek. Prodavačka čekala, až dokončí větu, a houkla k mlčícím mužům: „Chlapi, nevíte, kde je Bouchal?“

„Má melouch u Líbnerový… páč Líbner má melouch v Praze,“ odpověděl muž se žlutooranžovým knírem od věčného kouření a roztáhl ústa v napůl bezzubém šklebu. Ostatní chlapi se přidali hurónským chechtáním. Jen muž s měsíční tváří se nesmál. Měl naprosto neměnný výraz. Jedna zářivka na chvíli s prskáním pohasla a pak se divoce rozblikala. V tom přerušovaném bílém světle si Marek všiml, že obličej muže je zbrázděn jizvami po neštovicích jako měsíc krátery. Prodavačka jen otráveně zavrtěla hlavou a mávla rukou směrem k Markovi. „On se tu možná ještě dneska zastaví. Většinou se zastaví… Mám mu něco vyřídit? Kde jako tady bejváte?“ řekla se špatně skrývanou zvědavostí.

„Říká se tam Švarcštajn… ta samota,“ řekl bezelstně Marek. Najednou měl pocit, že se napětí přítomné v místnosti od chvíle, kdy vstoupil, znásobilo. Muži hleděli na poloprázdné lahve před sebou a prodavačka ustrnula nad papírovou krabicí. Dokonce i zářivka začala zas normálně svítit a vrátila se k obligátnímu bzučení, které se v tu chvíli zdálo mnohem hlasitější.

„Dělá to dvě stě sedmdesát pět,“ přerušila tíživé ticho prodavačka. Marek vyndal z kapsy peníze.

„A osmnáct za pivo,“ řekla prodavačka nepřátelsky a jedním dechem navázala: „Švarcštajn, jo? Nikdo tam nejezdil celý léta… Vy jste to koupil?“

„Ne. To je můj… teda to je náš dům,“ řekl Marek a položil na pult nedopité pivo. Měl se k odchodu. „Tak vám mockrát děkuju. Za ochotu.“ Podal prodavačce peníze. Chtěla mu vrátit drobné, ale on vzal krabici a zamířil ke dveřím. „To nechte, to je dobrý,“ řekl Marek a vyšel z krámu. „To teda dobrý není,“ řekla žena bezbarvě.

Zvenku se ozval zvuk motoru. Jeden z mužů otevřel další lahev otvírákem připevněným k umakartové desce roztřepeným provázkem. Bzukot zářivky jen zdůrazňoval jejich mlčení. Prodavačka zlobně vykřikla: „Je tu nahuleno jak v putyce. Všechno tu vod toho smrdí… I to žrádlo!“ Zapnula ventilátor, který se neochotně roztočil. Pak ještě vysypala přetékající popelníky a odnesla prázdné lahve do basy za pultem. Najednou se zastavila a tiše se zeptala: „Myslíte, že je to von?“ Muži mlčí.

Ani rytmické vrzání ventilátoru nepřináší odpověď.

7 dní hříchů

7 dní hříchů

také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.fragment.cz

Josef Urban

7 dní hříchů – e-kniha

Copyright © Fragment, 2013

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována
bez písemného souhlasu majitelů práv.

OBSAH

Předmluva

Prolog

I. Králický archiv

DEN PRVNÍ

II. Žena, která hledá moře, Agnes

III. Muž, který ztratil sám sebe, Olšan

IV. Polom

V. A kolem nás je ráj

VI. Raškovské samoty, na příslušnosti k národu nezáleží

VII. Mým průvodcem byl les

VIII. Oči, které vidí

IX. Tenkrát na Podskalí

X. Ve městě, hodina seržanta Jetarjana

XI. U velkého Pánaboha, kde bych chtěl zapomenout

XII. Vteřiny věčnosti, Agnes

DEN DRUHÝ

XIII. Potemnělá katedrála snů

XIV. Stařec

XV. Ztracená minulost

XVI. Lásky, které zůstávají, Marie

XVII. Volám tě na dálku, má modlitbo

DEN TŘETÍ

XVIII. V lomu, Olšan a Jürgen

XIX. Naděje umírá poslední

XX. Pomoc v nouzi nejbližší

XXI. Ztrácíš-li domov, ztrácíš sám sebe, Agnes a Helga

XXII. Za světlem světa, Olšan a Jürgen

DEN ČTVRTÝ

XXIII. Kde vyjí vlci

XXIV. Pohřbili své dětství, Jan a Lubor

XXV. Cesta se proměnila v prach, Agnes a Helga

XXVI. Navzdory hříchům světa

DEN PÁTÝ

XXVII. Útes

XXVIII. Malá jeskyně

XXIX. Vyhlídka snů

XXX. Vesnice Talhof, Olšan a Jürgen

XXXI. Hrozba

XXXII. Ditrichův statek

DEN ŠESTÝ

XXXIII. Nad propastí

XXXIV. Vesnice Talhof, Agnes a Helga

XXXV. Karl Ditrich

XXXVI. Kde jedna cesta končí

XXXVII. Lágr

XXXVIII. Kdo je bez viny, ať hodí kamenem

XXXIX. Zbraní otroka je zrada

DEN SEDMÝ

XL. Bývali jsme kamarádi

XLI. Věrnost je mou ctí

XLII. Jidáš

DEN OSMÝ

XLIII. Bez hříchů

Epilog

Doslov

Tento román byl sepsán na základě vyprávění pamětníků, především šumperského občana Karla Cvrka (1916–2012), který pracoval v roce 1945 na ONV v Šumperku. Dílo má svoji literární licenci, proto byla jména všech postav důsledně zaměněna a jakákoliv podobnost se skutečně existujícími postavami je čistě náhodná.

Zažil jsem to, co bych nikdy sám v žádném románu nevymyslel. Abych mohl dojít až na konec, musel jsem překročit řeku.

Josef Urban

Předmluva

Spisovatele Josefa Urbana jsem poprvé potkal někdy před dvěma roky.

Vzpomínám si, že se svým parťákem Danem Krzywoněm oba svítili touhou a odhodláním natočit film, který bude jiný: hluboký, smysluplný, smutný i krásný. Avšak za nimi se tiše plížila smutná realita dnešního světa – sobectví, panovačnost, zloba, lhářství a nepoctivost…

Kniha „7 dní hříchů“, kterou máte právě nyní ve svých rukou, se opravdu po mnoha peripetiích stala předlohou stejnojmenného filmu. A vy sami budete moci posoudit, jak se autorům podařilo převést nevšední příběh Jana Olšana a jeho ženy Agnes na stříbrné plátno…

Spisovatel a scenárista Josef Urban skoro dvacet let sbíral a mapoval historická fakta a výpovědi posledních žijících pamětníků válečných a poválečných událostí. Pamětníků, vzpomínajících na těžkou dobu, kdy pro ně láska a přátelství byla jedinou nadějí jejich životů a někdy předem prohraných osudů.

Zkusme se na chvíli zastavit, začíst a zapřemýšlet.

Miroslav Řiháček – nejsem snílek

(autor je filmovým producentem)

Prolog

Tajemný název Sudety zůstane pravděpodobně navěky zakotven v mysli nás všech. Ještě stále žijí ti, kteří pamatují osudový milník našeho národa, rok 1938, kdy ze Sudet byly vyhnány stovky tisíc českých obyvatel. Mnoho dalších pak vzpomíná na okupaci, válku a významné změny po ní: odsun německých obyvatel, znárodnění, rok 1948…

Román 7 dní hříchů, který právě držíte v rukou, vypráví o osudu česko-německého manželství Jana Olšana a jeho ženy Agnes. Děj je zasazen do horské oblasti pod Králickým Sněžníkem. Ze sousedů, kteří žili dlouhá léta vedle sebe, se již před válkou stali nepřátelé. Osudy česko-německého soužití definitivně ukončila doba osvobození. Příběh, jehož stránky budete číst, se odehrál v sedmi poválečných dnech. Jan a Agnes se dostali prostými okolnostmi revolučních změn do téměř neřešitelné situace.

Několikrát jsem v životě slyšel, že zoufalé situace neexistují, že jsou jen zoufalí lidé. Přesto jsem se mnohokrát dostal do stavu věcí a okolností, které jsem již sám změnit nemohl. Síly žádného člověka nesahají na „druhý“ břeh. Agnes, žena, jež bezmezně miluje svého muže, se stává obětí hry Janových přátel. Ale ani on zpočátku netuší, že jeho poklidný život lesníka v pohraničí končí. Oba manželé, kteří se brali těsně před obsazením Sudet tak trochu navzdory času, zastihne v prvních dnech po osvobození bouře zvůle a intrik. Lesy kolem hájovny Podskalí jsou temné. Kdo stál ještě včera ve stínu, pomalu vystupuje na světlo, často ozbrojen nejen karabinou, ale i smyšlenou historkou o zásluhách při osvobození „své vlasti“.

Každý člověk má v podstatě rád, když se nachází v bezpečí, ukryt před zmatky světa, nejlépe obklopen vlastní rodinou a přáteli. Zkoušky nejtěžší přicházejí v životě nečekaně, udeří zpravidla jako blesk z čistého nebe. Když se vlny temného oceánu vzedmou až do nebe, kapitán lodi pozná vlastní schopnosti. A my, teprve na takovýchto osudových křižovatkách, jsme buď připraveni postavit se živlům, nebo se prostě utopíme. Pokud však udržíme otěže své lodi, můžeme se dočkat i se svoji posádkou nového rána.

Lidé vystaveni extrémní situaci si často uvědomují svoji smrtelnost, stejně, jako oba hlavní protagonisté tohoto románu. Často vzpomínají na dobu, kdy se mohli hřát ve žlutých paprscích slunce. Slovo „kdyby“ dostává magický rozměr. V tom ohledu jsou si Agnes s Janem naprosto rovni. Ženský kočičí (nevzdávající se) a mužský psí (heroický) svět se protíná v plné paletě barev. A není už nic z toho, co již bylo, jen to, v co skutečně Agnes a Jan věří. Okamžik vzájemného porozumění může porazit všechny armády světa, i ty nejlépe vyzbrojené. Jít za světlem znamená nebát se temnoty, být schopen, byť třeba ve složité situaci, dojít až na konec příběhu, O jeho rozuzlení se ale musí postarat každý sám, stejně jako Agnes s Janem. Jsem totiž přesvědčen, že každý jde tam, kam věří, že by měl dojít. Pokud věří, že tam dojde, určitě se to stane.

S úctou

Josef Urban

I.
Králický archiv

Sutiny prastarých, nekonečných kamenných moří Králického Sněžníku dodnes ukrývají tajemství. Mramorové labyrinty jeskynních chodeb tvořily podle pověstí v minulosti pašerácký koridor napříč horou, do Německa. Do dnešních dnů jsou však tajné chodby Sněžníku stejně neznámé jako osudy lidí, kteří navždy spojili svůj životní úděl s příběhem hory. Hory, jež byla odnepaměti symbolem zdejšího kraje. Zapomenutého kraje severních Sudet.

Kolem Moravy projížděly od Hanušovic ke Králíkům tři nákladní vozy. Jely spořádaně za sebou, stoupaly k nízkému sedlu. Opuštěné pevnostní sruby na stráních poutaly pozornost všech řidičů. Jejich betonové obrysy byly na mnoha místech rozstřílené. Vrcholy hor nad nimi halila bílá mlha. V německé osadě Rothfloss (Červený potok) se první náklaďák na křižovatce stočil doprava, do údolí Klein Mohrau (Malé Moravy). Zbytek krátkého konvoje ho následoval. Prstenec Králického Sněžníku otevřel svoji náruč, toho rána stále ještě neviditelnou. Několik desítek metrů za železničním mostem se v zatáčce objevil drátěný vojenský zátaras. Vozy v řadě za sebou před ním zastavily. Muž z německé vojenské hlídky předstoupil před první z nich. Na jeho ocelové helmě se bíle blýskaly nápisy SS. Krátce něco vysvětloval prvnímu řidiči, který pozorně naslouchal. Rukou mu ukazoval směrem k tušenému Sněžníku, jako by popisoval další cestu vzhůru. Když mávl rukou, dva vojáci v uniformách okamžitě uvolnili překážku na rozblácené silnici. Motory burácely jeden přes druhý, když míjely kontrolní stanoviště. Toho dne byla hlavní cesta i ostatní přístupy do údolí neprodyšně uzavřeny.

Po teplejší zimě přišlo tady na horách rychlé tání. Sníh zůstával jen na těch nejvyšších partiích Králického Sněžníku a sousedního hřebene Sušiny. Byla půlka dubna 1945. Na pasekách a drobných políčkách kolem německé obce Klein Mohrau se místo sněhu vznášela mlha. Kolem poledne se vždy vytrácela s přibývajícím sluncem. Ještě ne řeka, ale spíš rozvodněný potok se tady kolem obce rozléval v zátočinách a přes houští se dostával až těsně k lesní cestě. Před hájovnou na horním konci obce stála u vchodu opřená služební motorka. Dál nad vesnicí už byl jen hustý les, skrz který stoupávala i kamenitá cesta vzhůru, dál k sedlu, až pod majestátní Sněžník.

Olšan seděl v místnosti, díval se do zákresu plánu těžby. U dřevěného kredence stál vedoucí polesí Horní Morava, Karl Ditrich. Hubený dlouhán se chvíli bezradně podrbal v divokém vousu, potom otevřel šuplík. Jeho kostnaté prsty rychle procházely zpřeházené doklady. V té změti dokumentů byl opravdový zmatek: potrhaná školní vysvědčení byla promíchaná se záručními listy žárovek a nejrůznějšího lesnického nářadí. Mezi doklady kralovalo čtyřstránkové potvrzení o koupi rádia Vanenberk a také vojenský diplom Das Eiserne Kreuz, Železný kříž 2. třídy, za statečnost. Odznak se měkce lesknul, připevněný v rohu značně pomačkaného dokumentu. Ditrich ho sevřel svými prsty, jen na okamžik.

Všechny listiny byly proloženy mapami různých barevností a měřítek. Společně s potravinovými lístky vytvořily téměř dokonalý obraz o životě tohoto muže a tak trochu i podivína. Němce, který přežil strašnou kanonádu kaťuší u Kursku jen náhodou. To bylo ve čtyřicátém třetím roce. Šrapnel mu z břicha udělal krvavou fašírku. Přišel o slezinu a část jater. Od té doby sloužil své vlasti místo ve wehrmachtu jako lesník. Nárok na invalidní válečnou penzi nikdy nevyužil.

Jeho rychlé prsty se konečně zastavily. Ditrich se usmál, vítězoslavně rozložil starou rakouskou speciálku, aby ji vzápětí podal Olšanovi. Ten ji bez mrknutí oka srovnal před sebou, pak přiložil špičky svých prstů na konturu jihozápadního svahu Sněžníku. I on sloužil ve státní službě třetí říši. Jeho polesí se rozkládalo nedaleko Hanušovic, snad dvacet kilometrů od Ditrichovy hájovny.

Na druhý břeh

Na druhý břeh

Vyšlo také v tištěné verzi

www.fragment.cz

Jaroslav Novák Večerníček

Na druhý břeh – e-kniha

Copyright © Fragment, 2015

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována
bez písemného souhlasu majitelů práv.

Obsah

Laskavému čtenáři

Prolog

Kniha první

Kniha druhá

Kniha třetí

Laskavému čtenáři

Většina postav tohoto vyprávění žije a stejně tak má základ ve skutečnosti sám příběh. Někdo ze zúčastněných může mít místy jiný pohled na jednotlivé detaily, ale autor soustředil svou pozornost na hlavní postavu a celý děj vidí převážně jejíma očima. Proto si jí také dovolil dát své jméno. V židovské knize Kohelet, které se v křesťanské bibli přezdívá Kazatel, praví král Šalamoun: „Lepší jest jméno dobré než mast výborná.“ Co víc může autor pro svého hrdinu udělat?

Příběhu nechybí ani happy end, byť skromný, jak ani jinak v našich mírných podmínkách nemůže být. Dobro nezvítězí, ale tu a tam přežije. Zlo nebude potrestáno, ale podaří se ho místy pojmenovat. I to je výkon, byť sporný. Protože kdo z nás může tvrdit, že ví, co je zlo a co dobro?

Prolog

Odbočil za roh. Vězeňská brána i šedivé nepřátelské zdi zmizely. Zasněžené ulice jsou téměř prázdné. Podél chodníků leží studená těla aut pokrytá namrzlým sněhem. Kovové slupky vroubí ulici jak mrtvé, opuštěné ulity mořský břeh. Pomalu, zhluboka nadechoval mrazivý vzduch plný sněhu, ulice, lesa, chodníků, myšlenek, života. S dojetím ochutnával každý krok, kterým se od vězení vzdaloval. Je zpátky na ulici, ale už nikdy to nebude stejné jako dřív. Míjí skupinky i jednotlivé lidi. Dívá se jim do tváří, které netuší zhola nic o tom, co se děje pár metrů od nich, kde stovky ponížených prožívají denně boj o další den. Tváře jsou lhostejné, vpité do schoulených postav. Ti lidé přežívají, ale cenu života neznají. Tak se handrkují o každý halířek, o každou vteřinu, aby přišli o věčnost. Ne, tuhle chybu opakovat nebude. Naučil se vážit života. Nehodlá z něj ztratit ani milimetr.

KNIHA PRVNÍ

1

Kapitola první, v níž dostane hrdina do držky, obuje si tričko a rozhodne se pro nový život

V. stál napůl omráčený. Ve staženém hrdle mu zběsile tepalo rozbušené srdce. Cítil horké mokro, jak oblévá skráň a zvolna skapává z brady. Z roztrženého obočí nad levým okem se mu řinula krev. Nečekaný úder ho srazil na zem, ale ještě než si začal uvědomovat, co se děje, překulil se v mžiku na kolena a uskočil dozadu. Noha v černých pracovních botách vzápětí o pár centimetrů minula jeho nos. Podsaditý tmavý chlap proti němu znovu vykročil.

„Tak to bylo o fous,“ ulevil si v duchu V., napůl v šoku a napůl spokojeně, že má alespoň ten nos ještě mezi očima.

Chodba, na které stáli, byla poměrně široká, ale nebyla naděje, že by okolo toho pomatence proklouzl ven. Několik metrů za zády měl už jen dveře na ženské záchody. Musely být pootevřené, protože co chvíli ho přes nos praštil závan, že se o něj mohl opřít. Moč a krvavá buničina se v tom místě úlevy rozkládaly v milostné symbióze s řídkým průjmem z vodnatého brněnského piva a moučných hospodských omáček.

Z druhého konce chodby řinčela venkovská kapela. Zpěvák řval, jako by i on dostával v tuhle chvíli nakládačku, ale možná jen křičel hrůzou ze své kapely. Spolu s ním se kymácely na pódiu tři mátožné postavy. Se sólistou s hudebním talentem vyklopené palety vápna drželi muzikanti statečně tempo a jejich výkon prokazoval mimořádnou odolnost proti rytmu i harmonii. Strašlivá muzika drásala uši, omítku i parkety. Ryla krvavé šrámy do zelektrizovaných mozků, kterým jen mamutí dávky alkoholu pomáhaly, aby v akustickém pekle nevypověděly službu.

„Co chceš, ty kreténe,“ křičel V. na to hovado proti sobě, zatímco v duchu přemýšlel, jak odtud ven. Vajda, jediný Svitavák, kterého tu potkal, rozzuřeného kreténa sejmul někdy před hodinou a někam zmizel. Teď tu stál sám proti stokilovému hovadu, co dostalo chuť zchladit si žáhu. Houstnoucí krev mu slepovala řasy, ale neodvažoval se ji setřít. Za jeho zády bouchly dveře. Chlap naproti se zastavil. Na masitém ksichtu si zasekl urputný vražedný výraz. Škleb navlečený speciálně pro tuhle chvilku. Z chlapa sálala inteligence poškrábané pánve z teflonu a přívětivý byl o něco méně než nevhod probuzená popravčí četa. V. uměl být tolerantní, ale tenhle primitiv mu začínal skutečně vadit. Byl zajedno se starým Bismarckem: „Hloupost je taky dar boží, ale nemá se jí příliš zneužívat.“

Sedmnáctiletá dlouhovláska proklouzla mezi nimi mlčky, beze slova údivu, bez náznaku podivení, jako by na chodbě zamáčené krví stály jen dvě rozmáchnuté sochy. Nebylo naděje na pomoc odnikud.

V. se ocitl sám na zábavě v malé vesničce za Boskovicemi. Nikoho tu neznal. Přivezla ho sem parta intelektuálních hippies dobrá na jalové řeči o Rimbaudovi a o vyšších duchovních sférách, ale žalostně k ničemu, když z díry vyleze takový tupec. Smůlou V. bylo, že byl kdykoli ochotný pohybovat se s kýmkoli a v jakékoli sféře s jedinou podmínkou: že tam bude za něčí peníze co chlastat.

Na kratičký moment pohlédl kretén na procházející děvče. V té chvíli V. vyrazil a vší silou vykopl proti mamlasovu žaludku. Ten pohyb koutkem oka zachytil, stačil se pootočit k V. levým bokem a rána šla bez účinku do bederní kosti. V. se pokusil udeřit pravačkou, ale byl příliš zpomalený. Kretén ho chytil za zápěstí a hned nato mu druhou rukou šel po krku.

Pak vzduchem problesklo ostří nože. Kretén pootevřel ústa. Neozval se žádný výkřik. Jen výdech překvapení. Kretén pootočil hlavu a nevěřícně kouknul na krátký nůž v levém rameni. Omšelá, šedivá, léty vyhlazená dřevěná rukojeť koukala z tlustého sepraného svetru naprosto přirozeně, přívětivě, jako by tu z ramene vyrůstala odnepaměti. Sevření povolilo rázem, jako když praskne struna.

Za strnulým kreténem stál rozesmátý Vajda. Vysoký, ramenatý, s vypasovanou džískou na černém tričku a černými vlasy do půli zad.

„Co je vole, máš problém?“

„Ne, ty trubko, jen se tak trochu bavím.“

„Tak teď ti to pude líp.“

Vajda se hlubokým chraplákem zasmál.

„Tak bojuj, vole!“ zahučel rozjařeně a na rozloučenou plácl kreténa plochou dlaně do zátylku. Rána, která by středně vzrostlého nosorožce vyřadila na jedno odpoledne ze hry, chlápka vyvrátila, takže nabral rotaci směrem ke zdi a zarazil se hlavou o vlhkem napuchlou zeď. V tu chvíli muzika vedle dohrála a překvapivým tichem zašuměla o podlahu padající omítka s maltovou sutí. To už se Vajda otočil a zvolna, nejspíš spokojený se svojí dosavadní prací, kymácel se do předsálí k výčepu.

V. si vyhrnul tričko a podolkem konečně otřel to zatracené oko. Hustá srážející krev se na černé bavlně leskla a nechtěla se ani vsáknout. Sklepl krvavou kaši na podlahu. Nechutně nahlas to mlasklo, jak vyplivnutý žvanec. Oko se mu začínalo přivírat za bobtnající podlitinou. Cítil, že příštích pár týdnů bude vypadat jak idiot. To mu připomnělo kreténa.

Kretén stál u zdi a v pravačce držel malý krátký nůž vytažený z ramene. Nikde nebyla vidět žádná krev. Dírka v rameni nemohla být veliká ani nebezpečná, ale v každém případě měl teď k dispozici o jednu ruku méně. V. byl v pokušení odejít, ale tu ruku by mu kretén nezapomněl, a protože na Vajdu by si netroufl, odnesl by to příště zase on. V rychlém sledu zasadil kreténovi dvě rány na nos. Když ne první, tak ta druhá mu ho musela zlomit. Teď to bylo v pořádku. Chlap bude ještě za rok vědět, co smí a odkdy už drzost bolí.

U baru v předsálí se kymácel Vajda. Hulákal na celý výčep a vedle něj se o pult opírala dlouhovlasá hnědovláska, kterou si pamatoval z chodby u záchodů. Zamávala na něj a usmála se. Vajda vytrhl číšníkovi láhev a napřáhl ji k V.

„Tak co, vole, doufám, že už nechodí?“

„Ne, teď má kretén pauzu,“ zasmál se V. a podal Vajdovi nůž.

Výčepní se přihlouple usmíval. Jednou rukou sahal do lednice pro novou láhev, ale očima s oddaným výrazem visel Vajdovi na rtech. Každou jeho větu doprovodil obdivným vyheknutím, jako by z ožralého Vajdy nelezly infantilní plky, ale citáty z Aristotela. Tenhle mládenec se rozhodl nic neriskovat a domů jít po dvou.

„Nech si ho, vole, potřebuješ ho víc než já, vole, já mám stejně řetěz,“ odmítá nůž dobrosrdečně Vajda a na důkaz svých slov si od pasu odmotává zarezlý řetěz s mohutnými oky. U noh má odloženou metrovou ocelovou trubku a na baru leží dva oranžové majáčky urvané nejspíš z kabiny kombajnu. Podle hranatého tvaru V. usuzuje, že v místním družstvu mají už nejnovější východoněmecké modely. Rázem je jasné, kde Vajda tu hodinu šmejdil.

V. zakroutil odmítavě hlavou. „Dík, vole, seru už na kretény,“ a připil si se všemi idioty, co se ve výčepu motali. Rozhodl se nepřemýšlet a nalít do sebe co nejvíc, aby byl, pokud by to šlo, alespoň přibližně na Vajdově úrovni. Vajda měl pověst masového vraha a z pár lidí už taky mrzáky udělal. K V. měl téměř otcovský vztah. Jednoho dne ho začal považovat za dávného kamaráda Krtka z České Třebové a V. mu to s prozíravostí sobě vlastní nevyvracel.

K ránu šli spát do nějaké staré chalupy v sousedství. Nekonečnou dobu potom strávil odháněním nepříčetného Vajdy, který chtěl půjčit buď dlouhovlasou hnědovlásku, co na zábavu přivedl, anebo spacák. V. nepůjčil ani jedno. Ráno unavený a rozbitý z hrbolaté podlahy zjistil, že někdo, nejspíš Vajda v potřebě dosáhnout nazpět ztracenou rovnováhu, odešel v jeho botách a jiné tu kupodivu nenechal.

I tisícimílová cesta začíná prvním krokem. V. si tedy obalil nohy starými hadry a spolu s ostatními šlapal střídavě sněhem anebo rozježděnou sněhovou kaší do Boskovic. Sníh v příkopu tolik nestudil, ale chůze závějí byla několikanásobně namáhavější a nestačil pak ostatním. Po silnici se šlo skvěle, ale ve vteřině měl mokré nohy. Po několika minutách to bylo nakonec jedno, kudy vlastně jde.

Za posledním domem minuli plechovou ceduli se jménem vesnice: Chrudichram. Rázem bylo všechno jasnější. V místě s takovým jménem to ani líp dopadnout nemohlo. V. nepotěšilo ani vědomí, že dvoumetrový Vajda v jeho osmičkách teď nejspíš na cestě trpí stejně jako on.

Bylo nad nulou a svítilo sluníčko, ale i tak mu vydutá polovina hlavy a nohy obuté do trička ubíraly na náladě. Zkuste tak jít osm kilometrů vedle sedmnáctileté víly s nadýchanými vlasy po zadek a zkuste na ni udělat nějaký jiný dojem než jako santus vystěhovaný z papírové krabice. Můžete hrát komika, ale už po sto metrech ve sněhu bez bot to bolí.

Rozhodl se, že s tímhle životem definitivně končí.

V prvním paneláku v Boskovicích vyzkoušel několik párů bot. Jedny byly tak akorát. Hadry, co měl na nohou, pohřbil beze smutku v popelnici a důstojně se rozloučil se všemi, kdo ho provázeli.

„Tak, přátelé, to je definitivní konec, chci být už jen člověkem,“ řval z rozjíždějícího se vlaku s lahví v ruce na malý hlouček otrhaných vlasatých ztroskotanců. Vlasáči mizeli v dálce a jemu po nich začalo být smutno.

Jel do Brna. Začít nový život s novými lidmi, s novými hodnotami. Zatím nevěděl, kde a s kým. Nejrozumnější bude najít si pěkné děvče. Důležité je, aby mělo ústřední topení, koupelnu s pořádnou vanou a dlouhé vlasy. To jsou hodnoty, z nichž nemíní polevit.

Vytáhl Nové Svitavsko: „Naplno roztočit kola!“ Jozef Kotek, mistr montáže k. p. TOS Svitavy: „Letošní rok bude lepší než loňský.“ V. radostně přikývl. Statečný dělník. „V našem podniku musíme situaci konsolidovat tak, abychom úkoly, které před nás staví socialistická společnost, čestně splnili.“

Tomu muži, pomyslel V., neupřeme charakter a myslí o dva tahy napřed.

„Půjde o to, abychom z výrobních dílen dostávali potřebné dílce k montáži včas.“

Napil se spokojeně z plné láhve. „Aktivně se zapojit do procesu přestavby!“

„Mimořádný význam tohoto roku tkví především v tom, že celá strana a společnost vstupuje do intenzivních příprav na XVII. sjezd Komunistické strany Československa.“

Bilancoval. Loni o něj na zábavě pitomec pořadatel přerazil židli. Vypukla rvačka, za kterou spolu s Pupkem a Beroušem dostali půl roku basy na tvrdo. Pupka mu zatkli a on tři měsíce unikal před Veřejnou bezpečností. Koukl do novin. Pro redakci Svitavska byl loňský rok „rokem velkého zápasu Sovětského svazu a všech ostatních socialistických zemí za upevnění světového míru. Vstoupili jsme taky do přestavby a demokratizace společnosti, pro kterou vytvořily základnu závěry 7., 9. a 10. zasedání ÚV KSČ.“ Kdo by to byl řekl. Schoval noviny do pytle. Tenhle zápas bude zajímat i Moučkovy a Pupka.

V hrubém jutovém pytli od americké čočky vezl druhý díl Švejka, olejové barvy, tužku a tři štětce. Pytel, který od obyčejného pytle od brambor odlišoval jen nápis USA, lens, netto:, brutto:, měl převázaný rozdrbaným silonovým provázkem. Barevně to příjemně ladilo s okrovým vatovaným kabátem, ukradeným před léty na stavbě pivovarské bytovky v Lánech.

Co se našemu hrdinovi nedostávalo na majetku, to mu vrchovatě přebývalo na sebevědomí. Měl dvaadvacet let, ocelové zdraví, pevné paže a víru v sebe sama. S touhle kombinací Alexandr Makedonský dobyl svět. V. byl skromnější a vybral si Brno. Říká se, že každý voják nosí v tornistře maršálskou hůl. Po takové blbosti V. s modrou knížkou netoužil. Vavřín v tom rozdrbaném pytli byl ale zastrčený určitě.

2

Kapitola druhá, v níž to vlastně teprve začíná

Rozehřátá nahá kůže

Je po šesté ráno. Venku je tma. Odcházející noc drolí světélka oken, za kterými se probírají stovky zrovna probuzených spáčů. Vstává. Zatímco Marcela, to rozcuchané splašené stvoření, zmateně pobíhá mezi pokojem a koupelnou, od zrcadla k šatníku a duchem je někde mezi nebem a zemí, on vaří šípkový čaj. Potom Marcelu odchytává ve dveřích.

„Já to nestihnu,“ odstrkuje ho, ale nakonec se podvoluje a nechá se líbat po celém krku. Nahá kůže je rozehřátá ještě z postele, sálá z ní živočišné teplo, vůně louky a sena. Jenom sama příroda dokáže navrhnout tak neodolatelný kostým. Voní sama sebou, mládím, ženou, láskou a touhou. To je parfém, kterému se dá jen podlehnout.

Vědí to ženy, když svou přirozenou krásu maskují nánosy chemie anebo ji jenom neuměle zastírají, aby ještě násobily naši touhu? To je tajemství, které nám nikdy neprozradí.

Kamil i Horkouš ve vedlejších místnostech spí. Lenka už je dávno v práci. Vojtovka, která s V. a s Marcelou bydlí na jediné širokánské posteli, je ve Svojanově. On žádnou práci nemá, ale vstává taky. Zkusí zajít na pracovní odbor Městského národního výboru. Tam by mu měli poradit, kde nějakou práci najít. Jde tedy na Malinovského náměstí a před mohutnou budovou trpělivě čeká do osmé hodiny.

Dlouhé chodby úřadu jsou přeplněné nástěnkami brigád socialistické práce. Každému patru vévodí bysta Gottwalda nebo Šmerala. Nástěnka, co u ní právě stojí, je nadepsaná písmeny z pozlaceného kartónu: Se Sovětským svazem na věčné časy a nikdy jinak! Věčné časy připomínají tisíciletou říši, ale nebudí hrůzu. Pod nápisem jsou fotografie samoobsluhy postavené v akci Zet a portréty několika nejaktivnějších brigádníků.

Tváře brigádníků hledí vážně, socialisticky uvědoměle do objektivu, ale všichni od uklízečky až po okresního tajemníka vědí, jaká je to maškaráda. Tady ten potřeboval dostat kluka na průmyslovku do Prahy a tahle ta zase potřebuje pro dceru byt. A tenhle manželský pár, vzor socialistické rodiny, chce devizový příslib a výjezdní doložku do Jugoslávie, aby si alespoň na dva týdny rodina vydechla od socialistického ráje.

Tyhle tváře jsou čirou esencí pokrytectví a zbabělosti. Ti lidé se neponižují ze strachu před násilím, před utrpením, před strachem o své nejbližší. Slouží režimu z čistě lokajské povahy svých malých duší. Nejsou sami. V Československu jich je devadesát devět procent. Takové jsou volební výsledky Národní fronty. Nemusíme věřit komunistické propagandě, ale na lidskou lhostejnost a sobectví se můžeme spolehnout vždycky.

V den svých prvních voleb osmnáctiletý V. na pátém nástupišti brněnského nádraží potkal partu hipíků sjetou z toluenu a spolu pak roztroušeni po záchodcích expresu na Havlíčkův Brod odjeli bratřit se s podobnými vyděděnci k sudu piva kamsi za Žďár nad Sázavou. Pili ze zavařovacích sklenic, které potom rozbíjeli a podřezávali se blyštivými střepy vonícími pivovarským sladem. Z otevřených ran prýštila krev, stejně jako Černohorská desítka, a nebylo mezi nimi jednoho, kdo by necítil radost z duchovní jednoty, která všechny spojovala.

Bylo to příjemnější, a třebas na to vůbec nemysleli i upřímnější, než rituál pokory a odevzdání se moci Strany, kterému se toho dne podrobily tisíce spořádaných občanů v celé zemi.

Konečně je osm. Hodina otevírající brány podsvětí. Klepe na nejbližší dveře. Nevlídná žena ho rozhořčeně posílá dál. Tady nemá co pohledávat. Jeho příjmení začíná na Vé a ona je úřednice, která má na starosti písmena od Gé do eL.

Bloudí úzkou sešlou chodbou, plnou otlučeného pseudobarokního štukování. Místy studí ostré světlo halogenových zářivek, jinde je šero jako ve starém sklepení. Míjí stovky plakátů, které zdraví šestnáctý sjezd KSČ, čtyřicáté výročí znárodnění a Vítězný únor. Nikde žádný Charón, který by ho převezl přes podsvětní řeku mrtvých Styx. Jen nažloutlá omítka, rudé plakáty s černými siluetami dýmajících továren a pózujících dělníků.

Z tmavé zákristie na křižovatce několika chodeb přísně sleduje procházející poddané čísi bronzová bysta. Jde k ní. Kafkův Zámek, jeho tmu a beznaděj, nikdy nechápal. Vždycky žil na slunci. Postava, která sebou nechá vláčet, je slaboch, se kterým se nejde ztotožnit. Teď cítí, že beznaděj a malost se plíží kolem něj. Je Ká anebo Vé? Ani jedno. Stojí před bystou a rozhlíží se okolo sebe, než jí zaťuká na lysé čelo. Dutý, měkký zvuk usvědčuje i tohohle posla nenávisti ze lži. Je to jen sádra. Obyčejný rozemletý sádrovec, pomalovaný mědí v prášku. Přemýšlí, jestli by se vlezl do batůžku. Přestože se to nezdá, je ta mrcha pořádně velká. Otáčí vychytralého Asiata aspoň tváří do kouta.

„Tak, vole, za to, cos s lidma proved, bys měl takhle zůstat celý století.“

Dívá se v zamyšlení na holou lebku diktátora. Kdyby včas nezblbnul a nezemřel na syfilis, Stalin by ho nejspíš nechal popravit. Bysta se v příšeří mění v useknutou hlavu s kovově zesinalou mrtvolnou kůží.

Možná, že několik upachtěných minut s nějakou Máňou ze Žižkova, kde se Lenin při svém úprku Evropou skrýval, rozhodlo o tom, že masový vrah místo na popravišti skončí vycpaný v mauzoleu jako modla milionů pomatených fanatiků. A jeho sádrové lebky značkují území Asie i Evropy dobyté komunistickou Rudou Ordou.

Prohlíží desítky plastikových štítků na dveřích, aby našel ženu, která má na starosti člověka Vé. Zrušil asi zlé kouzlo sádrového lháře, protože přeci jen stojí u správných dveří. Klepe a vchází dovnitř. Další čítanková úřednice s trvalou, v nepadnoucím kostýmku ze šedivého polyesteru, si ho přísně měří zpoza brýlí. Jejich obroučky jsou z poloprůhledného polypropylenu. Plastický Kerberos, jedna hlava, dvě duše. Bachař křížený s milující matkou.

Umělohmotný pytel naditý komplexy, pokrytectvím a povýšeností ho stále přísně zkoumá od hlavy až k patě.

Ne, to není přísnost, jenom znechucení. Nediví se. Stojí před ní další prosebník, roztrhaný, s hlavou na ježka. Typický kriminálník, jakých tu chodí obtěžovat denně dvanáct do tuctu. Nula, na kterou je radost šlápnout. Vymáčknout jí střeva a vymést z předobrého lidského společenství. Předává dokumenty a ptá se na práci.

Teď si ho teprve nevlídná žena měří doopravdy přísně. Rukou se při tom opírá o stejně šedivý psací stroj Consul, jako by z něj čerpala sílu a legitimitu svého rozhořčení: roste a mohutní. Z Kerbera je strašlivý kruvim, cherubín se čtyřmi obličeji a čtyřmi křídly, střežící rajskou zahradu.

„A co že ste nepracoval dřív? Teď si najednou vzpomenete a chcete, aby se o vás každý staral?“

Namítá, že se chce starat sám o sebe, ale bohužel ho nikdo nechce zaměstnat.

„No to se nedivím, takovýho…“ pohoršená úřednice marně hledá přiléhavý výraz, „takovýho bych já taky nezaměstnala.“

„Ale co mám teď dělat?“

Česká klasika – Výběr z české poezie

Česká klasika – Výběr z české poezie

také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.fragment.cz

Jana Eislerová

Česká klasika – Výběr z české poezie – e-kniha

Copyright © Fragment, 2015

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

OBSAH

Josef Jungmann

Těžké vybrání

Zlé ženy

František Ladislav Čelakovský

Bohatýr Muromec

Veliká panychida

Toman a Lesní panna

Pocestný

Radost a žalost

Květ života

Růže stolistá

Epigramy

Jan Kollár

Slávy dcera (úryvky)

Karel Hynek Mácha

Přípis básní

Z temna lesa žežhulička

Máj (úryvky)

Karel Jaromír Erben

Kytice

Štědrý den

Vrba

Václav Bolemír Nebeský

Český máj

Kol když hučí…

Božena Němcová

Ženám českým

Karel Havlíček Borovský

Moje píseň

Z epigramů

Domov ruský

Tyrolské elegie

Hrob

Křest svatého Vladimíra (úryvek)

Jan Neruda

Tys jako horská krajina…

Ty věčné hlasy proroků

Vzhůru již hlavu, národe…

V sobě jen a mlčky nesu…

Dědova mísa

Balada dětská

Romance o Karlu IV.

Adolf Heyduk

V snění

Václav Šolc

Píseň o ruce mozolné (úryvek)

Vítězslav Hálek

Ten není rekem největším…

Nekamenujte proroky…

Vyběhla bříza běličká

Svatopluk Čech

Dosti nás

Písně otroka (úryvky)

Sekáči (úryvky)

Josef Václav Sládek

Velké, širé, rodné lány

Bílá hora

Točič

Láska

Až bude krásný slunečný den

Eliška Krásnohorská

Mužná postava

Lípy

Jaroslav Vrchlický

Za trochu lásky…

Píseň

Mé jaro

Vánoce

Antonín Sova

Pole

Zlatá kniha

Kdo vám tak zcuchal tmavé vlasy?

Josef Svatopluk Machar

Zastaveníčko

Lístek

Kus autobiografie

Otokar Březina

Moje matka

Úsměv života

Karel Hlaváček

Dva hlasy

Hrál kdosi na hoboj

Sloky

Viktor Dyk

Ztracené iluze

Dluh chce se splatit

Země mluví

Odpověď neznámému

František Gellner

To je teď celá moudrost moje

Perspektiva

Všichni mi lhali

Už se mi k smrti protiví…

Konečně je to možná věc…

Josef Jungmann

(1773–1847)

„…jen potud Čechové zůstanou Čechy,
pokud česky mluviti budou…“

O jazyku českém

TĚŽKÉ VYBRÁNÍ

Dívky dvě můj život sladit volí,

popohnulo jich mé vzdychání,

sladké, však jak těžké vybrání!

Obou nelze, jednu vzíti bolí.

Rusá, jako zlatá síje v rolí,

Lila jemně hoří k líbání:

prudkým hřeje ohněm k kochání

pěkná, živá, černooká Loli.

Zvolím prudkou lásku Lolinu?

Čili jemný oheň modrých očí?

Prudkýmť se i jemným rozplynu.

Slepě vztáhna ruce, když mne zočí,

která dříve k horkým prsům skočí,

k prsům horkým slepě přivinu.

ZLÉ ŽENY

Doslejchám se až k tesknosti

na zlé ženy stížnosti,

nechť jsem v městě nebo v poli.

Jáť pak dvě jen znám:

Jednu doma mám,

druhou … zřím, kam přijdu koli.

František Ladislav Čelakovský

(1799–1852)

„Čítání písní ruských podobá se procházce hlubokými hvozdy, mezi hustým vysokým stromovím, vedle potvorně rozmetaných skalin, hučících řek a jezer; bavení se zas písněmi českými procházce šírým polem a lukami, kde oko toliko s nízkým křovím neb utěšenými hájky se potkává a sluch chřestem potůčkův aneb skřivánčím švitořením bývá zaměstnáván.“

Karel Alois Vinařický

BOHATÝR MUROMEC

Oj za horami, za vysokými

za těmi lesy, za hustými

a za lesy hustými lichvinskými

vyletoval jasný, mladý sokol

na rychlých křídlech až pod oblaky,

a za tím sokolem tři jestřábi,

tři zbojci-jestřábi jsou se hnali;

oni sokola obletovali,

oni k sokolu doletovali,

ostré zobce mu do těla zatínali,

až jsou oni sokola k zemi strhli

a strhnuvše tak do smrti ubili.

Oj za horami, za vysokými

za těmi lesy, za hustými

a za lesy hustými lichvinskými

na koni se ubíral dobrý mládec,

on ne kvapem jel, a jen pojížděl

křížem ruce složiv, hlavu přikloniv,

jak by po šírém poli hoře rozsíval.

I vzali se odněkud, přiskákali,

tři jezdci, všickni sobaky tatarské;

a oni dobrého mládce obskočili,

ze zad, zboku, zepředu naň doráželi,

ostré šavle mu do těla zatínali,

až jsou oni mládence s koně strhli,

a strhnuvše tak do smrti ubili.

Počali Tataré mládce svlíkati

z oděvu jeho drahého, stříbrného,

tož ze stříbrného i zlatého,

a jali se v jeho oděv děliti,

ubitému jinochu se posmívati. –

A zpod lesa, lesa hustého,

vzav se tu odněkud kůň vyjíždí,

on nevyjíždí, on větrem letí,

a na tom koni bohatýr Muromec,

Muromec ze slavného města Muroma.

Jedva Tatary zahlídnul, tři sobaky,

on z toulu vynímá kalenou střelu,

střelu pustí s tětivy hedbávné,

střela ta se zaryla v bílá ňádra,

v bílá ňádra prvního Tatařína.

A Muromec vytasil meč ocelový,

mečem tím ocelovým rozpůlil

v dvě půle druhého Tatařína.

A třetí Tatařín na kůň vyskočiv

utíká maní nemaní v šíré pole;

i bylo Muromci čemu se smáti,

i bylo bohatýru takto mluviti:

„Hoj, kdo přede mnou utíká v šíré pole,

na toho já meče netasívám,

za tím já střely kalené nepouštívám,

a pouštívám tě, můj koni bujný!“

Tomu hlasu kůň bujný porozuměl;

on prvním skokem – do půl pole,

on druhým skokem do Tatařína

a třetím skokem – Tataru přes hlavu;

i valí se, padá Tatařín k syré zemi,

na kusy lebka jeho roztřepena,

tož rázným kopytem koně bujného.

A vrátil se Muromec k dobrému mládci,

k mládci tomu dobrému ubitému;

on vykopal hrob v šírém poli,

do toho hrobu tělo položil,

za duši jeho se pomodlil,

a schytav a svázav koně tatarské

on s nimi ujížděl ve svatou Rus.

VELIKÁ PANYCHIDA

Ne krupobitím, ani lijavcem

na šírém poli obilí polehlo,

to zatopeno, to rozdrceno: –

ach pode Moskvou, pode matičkou,

tam na rovinách, smutných dolinách

mnoho chrabrého vojska ruského,

mnoho vojínstva i francouzského

ku syré zemi hlavou přilehlo,

to rozbodáno, to rozkotáno

ostrými meči, hrotem bodáků,

i přívalem to kalených koulí.

Vy, velké matky věrní synové,

vy milé vlasti obhájcové,

dobrého cara zástupcové!

My za tu lásku, za ochotnost,

za drahou oběť vašich životův

vám slavili jsme panychidu,

jakouto posud svět nevídal

a o jaké snad nikdy neslýchal.

Nebylo u nás světla hojného,

nebylo dosti vosku jarého

pro tolik množství duší vašich;

a my postavili jedno světlo

do toholiž chrámu božího,

jediné světlo – matičku Moskvu,

vám synům milým na usmíření,

a vrahům našim na pokoření.

Ohlas písní ruských

Doporučujeme další skvělé knihy:

Kompletní nabídku titulů naleznete na

www.fragment.cz