Věnování

Tuto knihu věnuji mým třem dievčatám- manželce a dvěma dcerám, které jsou pro mě věčnou životní inspirací.

Prolog

Proces se konal s vyloučením veřejnosti a médií. Soudní síň působila strohým dojmem. Hlavní soudce, starší pán kolem padesátky v mohutném černém taláru, si obžalovaného přísně přeměřoval, jako by mu chtěl nahlédnout až do žaludku. Beck se sice navenek tvářil klidně, jak se už dříve dohodl se svým obhájcem, ale v duchu se usmíval. Přesně věděl, co bude dál následovat. Stálo ho to nemálo peněz i konexí, ale vyplatilo se. Musel však tuto hru dohrát až do konce.

V myšlenkách se opět vrátil na Šumavu. Byli už tak blízko objevu přechodu časem, ale nakonec se všechno zvrtlo jinak. Celé se to pokazilo, když ten otravný komisař Rosenbach s tímto šaškem, takzvaným prokurátorem Siebertem, zmařili jeho plány. Celý jeho plán se sesypal. Petr Brezovský - jediný člověk, o kterém s jistotou věděli, že překonal cestu v čase do minulosti a zpět, se ztratil někde v zákoutích času. Stejně tak i jeho bývalý pobočník a pravá ruka Bernard Kraft. Ten zbabělý archeolog Kühner se také ukryl neznámo kam.

Zatím - poopravil se. Jeho pomstě nikdo z nich neunikne. On sám je přece vyvolen osudem zvrátit běh času a postavit se na čelo nové věčné Třetí říše. Ani na okamžik nepochyboval o tom, že toto všechno je pouze malé zdržení na jeho cestě. To má však čas. Přinutil se vrátit se myšlenkami zpět do soudní síně.

Prokurátor Karl Siebert opět zapáleně řečnil. Připomněl všem zúčastněným všechny zločiny Eduarda Becka, jakož i dřívější zločiny válečného zločince Sturmbannführera Rudolfa Schmidta. Znovu předkládal jednotlivé důkazy o tom, že Beck a Schmidt jsou jedna a tatáž osoba. Znovu připomněl důkazní materiál nalezený při prohlídce sídla firmy Beck und Beck a rovněž dramatické okolnosti provázející jeho zatčení na Šumavě v České republice.

„Dámy a pánové, vážený soude,“ dodal na závěr, „není více, co bych k tomu dodal. Je nad slunce jasnější, že tento muž je zločinec nejhrubšího zrna. Důkazy ukazují, že je nejen válečný bestiální vrah, ale i v současnosti má na svědomí vraždění, vydírání a daňové úniky. Podle všeho je tento člověk vážnou a trvalou hrozbou pro naši společnost. Podle svého nejlepšího vědomí a svědomí, podle zákonů tohoto státu apeluji na vaši morální odpovědnost a smysl pro spravedlnost. Žádám pro tohoto člověka výjimečný trest! Děkuji.“

Naposledy se rozhlédl po místnosti a potom se, spokojen se svým výkonem, posadil. Udělal pro tento případ maximum. Mimochodem, tak tomu bylo vždy, práce byla jeho koníčkem. A on se jí věnoval s plným nasazením. Po tomto procesu jeho osobní prestiž vysoko stoupne. Ano, přesně tento proces potřeboval.

Mezitím zahájil svou závěrečnou řeč také Beckův obhájce. Znovu a znovu zpochybňoval všechna fakta a svědky obžaloby. Mimo jiné poukázal na skutečnost, že společnost Beck und Beck je jedním z hybných prvků německé ekonomiky a jeden z největších zaměstnavatelů v této oblasti. Dále uvedl záznamy o štědré finanční podpoře mládežnických organizací a sportu. Jako největší triumf vytáhl kliniku na genetický výzkum rakoviny pod vedením doktora Diebnera, kterou téměř kompletně financovala společnost Beck und Beck. Všechny předkládané zločiny se staly, ale bez vědomí pana Becka. Bohužel, všechny nitky vedou k člověku, kterému důvěřoval. K šéfovi jeho ochranky a bezpečnostní služby, Bernardovi Kraftovi. Tomuto podlému člověku se mistrovsky podařilo zatajit svou zločineckou minulost, jakož i styky s neonacistickými organizacemi. Mému klientovi je to velmi líto. Co se týče daňových nesrovnalostí, při tak rozsáhlé agendě a obchodních aktivitách pravděpodobně došlo k pochybení jeho účetních. V této souvislosti už došlo k personálním změnám na příslušném úseku. Pohledávku spolu s penále samozřejmě po odblokování svých účtů uhradí a podnikne také další kroky, aby se podobná situace už nemohla opakovat. Ta záležitost s nějakým Sturmbannführerem Rudolfem Schmidtem, velitelem koncentračního tábora v Osvětimi, je směšná. Nebyla věrohodně prokázána žádná souvislost mezi ctihodným občanem Eduardem Beckem a válečným zločincem Rudolfem Schmidtem.

„Já prohlašuji, že tento člověk je hrdina německé společnosti. Důkazem toho je jeho počestný život. Jeho jedinou vinou je, že důvěřoval. Důvěřoval nesprávnému člověku. Žádám, aby byl zbaven obžaloby ve všech bodech. Ať zvítězí spravedlnost! Děkuji.“

Soudce vstal a důstojně promluvil.

„Soud si vyslechl všechny okolnosti související s tímto případem. Prozkoumali jsme všechny předložené důkazy. Nyní se odebereme na poradu. Rozsudek vyhlásím za dvě hodiny.“

„Povstaňte, přichází soud!“ zvolal zřízenec.

Všichni povstali s viditelným očekáváním ve tváři. Soudce položil desky se spisy na stůl, otevřel je a vybral arch papíru. Vážným pohledem přešel po přítomných. Potom si nasadil brýle a začal číst.

„ Soud po zvážení všech okolností souvisejících s tímto případem rozhodl následovně. V bodě číslo jedna, tedy zda je Rudolf Schmidt a Eduard Beck tatáž osoba, rozhodl soud takto: protože se věrohodně neprokázala totožnost Rudolfa Schmidta, ale naopak, totožnost Eduarda Becka se prokázala dostatečně, zbavuje se obvinění v tomto bodě obžaloby. V bodě dva, tedy zda obžalovaný věděl o vraždách spáchaných jeho pobočníkem Bernardem Kraftem, nebo mu je dokonce přikázal spáchat, soud rozhodl, že ne. Zbavuje se obžaloby v plném rozsahu. V bodě tři, tedy zda se obžalovaný podílel na nezákonném podporování neonacistických organizací, soud rozhodl, že neexistuje žádný hodnověrný důkaz o tom, že by tomu tak bylo. Zbavuje se obžaloby v plném rozsahu. V bodě čtyři, zda byla zkrácena daň ze získaných prostředků, soud uznal, že ano. V bodě pět, zda se obžalovaný podílel na vydírání za účelem svých obchodních aktivit, soud uznal, že ano. Polehčující okolností však je, že obžalovanému byla prokázána dosavadní bezúhonnost před zákonem, jakož i snaha o podporu kultury, sportu a charitativních akcí. Obžalovaný tedy není pro společnost nebezpečný, právě naopak, je pro ni přínosem. Kromě toho, dostatečně prokázal lítost nad svým jednáním a současně je rozhodnut odčinit vzniklou škodu. Odsuzuje se tedy k souhrnnému trestu na deset let vězení ve věznici s minimální ostrahou. Požádat o předčasné propuštění může nejdříve po šesti letech. Soud končí, rozsudek nabude platnosti do patnácti dnů. Do té doby je možné vznést odvolání.“

Beck podal obhájci ruku. Tem mu ji vřele stiskl. Proč by také ne, vždy právě vydělal pěkný balík peněz. Jeho mecenáš je nadmíru spokojen. Namísto doživotního trestu, šest let ve vězení s minimální ostrahou. To se dalo ve skutečnosti považovat za vítězství.

„Odvolám se, já se odvolám!“ křičel Siebert zbytečně.

Hněv a bezmoc se v něm míchaly a draly se ven. Ještě však není všemu konec. Ještě ne!

Kapitola 1.

„Gratuluji, pane Beck.“

Werner, jeho nový pobočník pro speciální záležitosti, spěchal stisknout mu ruku. Vše se vyvíjelo podle plánu.

„Děkuji, Werner, za vaši důvěru a oddanost,“ řekl strojeně srdečně. Potichu však dodal: „Postarejte se o Sieberta, podle původního plánu. Musí to být na sto procent, žádná stopa, žádná spojitost se mnou!“

Beck na svého člověka upřel svůj přísný pohled. Wernerovi bylo jasné, co tím chtěl říct. Jestliže selže, někdo jiný se postará o něho. Beck neodpouštěl chyby. Neviděl v tom žádný problém. Je to profesionál, toto byl jeho život. Krátce přikývl a odešel. Čeká ho dost práce.

Státní prokurátor Karl Siebert seděl za počítačem ve své pracovně a usilovně spisoval odvolání proti rozsudku v kauze Beck. Ne, takto to nenechá. Bylo mu jasné, že Eduard Beck je válečný zločinec Sturmbannführer Rudolf Schmidt, a mimoto je také vrah, vyděrač a daňový podvodník. Proces se táh už několik měsíců, díky čemuž byl téměř každý den v novinách nějaký příspěvek ze soudu. Jeho tvář se často objevovala na titulních stranách novin spolu s Beckovou. Byla to výborná reklama. Už zanedlouho se chystal otevřít si vlastní advokátskou kancelář. Dokonce už měl vyhlédnuté prostory v centru města. Za podmínku si uložil vítězství v procesu s Beckem - Schmidtem. I když i dnešní rozsudek byl v určitém smyslu výhrou, chtěl víc. Unaveně se opřel na stoličce a protřel si oči. Hrubý návrh odvolání byl hotov. Nyní si to musí nechat projít hlavou a nechat to vyzrát. Na dnes však už stačí. Teď se musí odreagovat od práce a napětí. Zvedl telefon a vytočil místní číslo.

„Night club Timea, prosím?“ ozval se mazlivý hlas ze sluchátka.

„Tady Richter,“ představil se pod jménem, které používal při návštěvách klubu, „chci si na dnes objednat pokoj. Obvyklé menu. A prosil bych Ritu, pokud je volná.“

„Ale samozřejmě, pane Richter. Pro vás všechno. Příjemný zbytek dne, těšíme se na vaši návštěvu.“

Položil. Každý měl nějakou slabost. Slabostí perfekcionisty a detailisty, neúplatného státního prokurátora Karla Sieberta, byly lehké dívky. Mohl je vlastnit, dělat s nimi, co se mu zachtělo, i když jen na ten prchavý okamžik, který si zaplatil. Nesnášel vulgární štětky postávající na ulicích a nabízející svá, často zanedbaná, těla. Měl rád profesionalitu v každém směru. K této zálibě přičichl ještě v době studií, přivedl ho k tomu jeho spolubydlící na internátě. Úplně tomu propadl. A ani později, dávno po skončení právnické fakulty, se těchto nočních výletů nedokázal vzdát. Zpočátku byl jak na trní, bál se prozrazení a zničení dobré pověsti. Vyhledával podniky daleko od svého působiště a často přicházel v přestrojení. Tato příchuť zakázaného ovoce a nebezpečí ho přitahovala ještě více. Bylo to jako droga, které se už nedokázal, a ani nechtěl vzdát.

„Werner,“ řekl krátce do telefonu.

„Ulrike, noční klub Timea. Pan Richter si na dnes večer objednal pokoj. Obvyklá objednávka, vybral si Ritu jako posledně.“

„Díky zlato! Vyrovnáme se jako vždy.“

Položil a vzápětí už vytáčel další číslo. Telefon zazvonil jen dvakrát. Když se ozval na druhém konci hlas, řekl jen: „ Je nejvyšší čas nakoupit.“

„Rozumím,“ odpověděl rázný ženský hlas.

Položil sluchátko. Operaci rozběhli na přání jejich šéfa už dávno. V podstatě hned, jak se začal soudní proces s Eduardem Beckem. Dnes věděli o prokurátorovi Siebertovi všechno. Kolik vydělává, co má ve zvyku jíst, jaké má plány do budoucnosti, co si obléká, s kým se schází. Ale i to, jaké má slabiny. Tento „nákup“ neznamenal nic méně a nic více než to, že se svět zbaví jednoho sprostého slizkého hada. Hada, který se navíc ukrýval za zákon. Každý má svoje slabiny.

V deset večer zastavilo na periferii města před známým nočním klubem nablýskané auto. Vystoupil z něho elegantně oblečený, asi pětatřicetiletý muž. Naučeným pohybem podal klíček od auta spolu s několika markami mladému chlapci, aby mu zaparkoval auto. Přestože se klub nacházel poměrně dost daleko od města, anebo právě proto, byl na vysoké úrovni a navštěvovali ho mnozí prominentní hosté z řad podnikatelů a politiků. Když vstoupil dovnitř, obklopilo ho známé příjemné intimní tlumené osvětlení, laděné do modro-růžova, a vzrušující vůně drahých parfémů. Poznal to tu dobře, už více než dva roky byl stálým zákazníkem. Důvěrně poznal většinu místních dívek. Výhodou bylo, že se dost často střídaly, takže nebyl problém si vybrat. Přešel směrem k recepční a mile se usmál.

„Dobrý den, Ulrike.“

„Dobrý den, pane Richter. Vše je připraveno podle vašeho přání. Ale bohužel, je tu přece jen jedna malá nepříjemnost. Rita se vám nebude moci věnovat.“

„Jak to?“ zeptal se zaskočen, no rozhodnut nedat se ničím odradit. Dnes večer se chtěl maximálně odreagovat.

„Chudinka, dnes měla vážnou autonehodu. Lékaři už nemohli nic udělat. Nedejte se tím však rozladit.“ Spiklenecky se k němu naklonila a téměř do ucha mu zašeptala: „Máme tu nové děvče. Extra třída. Je ještě neokoukaná a doufám ani to ostatní. Nechává si říkat Tamara. Nezní to exoticky?“

„Hm,“ zauvažoval, „proč ne? Tak dobře, ale nejdřív ji chci vidět.“

„Samozřejmě. Tamaro, pojď sem, prosím,“ zavolala.

Od baru se odlepila vysoká štíhlá blondýna. Vlasy měla zastřižené nakrátko, minimálně našminkovaná. Přestože nebyla ani tak vyzývavě oblečená jako ostatní, něco na ní Sieberta velmi přitahovalo. Zatímco přišla až k nim, cítil nastupující erekci v nohavicích. Něco v ní v jeho podvědomí vzbuzovalo neklid. Sálal z ní zvláštní chlad. S takovým něčím se setkával v soudní síni. Mnozí sérioví vrazi šířili okolo sebe podobnou auru smrti. Když se mu podívala do očí, pocítil mrazivý chlad, a zároveň spalující vzrušení. Tu musí mít! Za každou cenu!

„Beru,“ ledva dostal ze zcela vysušeného hrdla.

Sedli si k baru. Objednal si gin s tonikem a citrónem. Chvíli se mu zdálo, že cítí vzdálenou nasládlou příchuť nápoje, ale hned to pustil z hlavy.

Rychle ze sebe strhal šaty. Tak silnou erekci neměl snad ještě nikdy. Chtěl ji, potřeboval ji. Na pokoji si vypili ještě po jedné skleničce. To už ztopoření začínala provázet bolest. Nejprve slabá, potom stoupala, až zachvátila celou oblast pánve. Současně s tím měl pocit, že mu vynechává srdce. Chtěl říct něco vtipného. Najednou ho ovládl strach. Jeho otec zemřel poměrně mladý na selhání srdce. S námahou se nadechl a procedil mezi zuby: „Doktora!“

Dívala se na něho bez zájmu. Jako by čekala, co bude následovat. V jejích očích se neodrážely žádné emoce.

„Prosím!“

Do očí se mu tlačily slzy. Nedokázal se téměř už ani pohnout. Jeho tělo se zmítalo v křečích.

„Už jsi skončil?“ zeptala se chladně.

Tehdy to konečně pochopil. Odtud se už živý nedostane. Všechno to byla past.

„Ty děvko!“ vycedil z posledních sil a upadl do bezvědomí.

Walter Rosenbach, policejní komisař ve výslužbě, seděl v podřadném baru a pomalu si upíjel z lahve piva. Přemýšlel o svém zpackaném životě. S kolegyní Helgou mu to dlouho nevydrželo. Původně si plánoval, že po Beckově dopadení odejde do výslužby a bude si s Helgou užívat volný čas. Bude se věnovat svým koníčkům, prostě stihne vše, na co neměl doposud čas. Ale policejní život ho ovlivnil víc, než si byl ochoten připustit.

Nedokázal se znovu zařadit do normální společnosti. Po několika měsících jejich společného života se začali z jeho nitra vyplavovat démoni. Byl nespokojen, chyběl mu ten věčný boj se zločinem, který tak nenáviděl a miloval současně. Začal být nervózní i na Helgu. Ta mu nakonec dala na výběr. Buď se vyrovná sám se sebou a se svým životem, anebo od něho odejde. Rozešli se a on se začal utápět v alkoholu. Nakonec si našel práci jako noční strážník v jistém továrenském komplexu. Nešlo mu o peníze, měl celkem slušnou policejní rentu. Chtěl mít opět pocit, že není zbytečný. Opět si oblékal uniformu a připínal zbraň. Ale alkoholu se nevzdal. Setkával se s podobnými zkrachovanci, jako byl on sám.

Ke stolu si přisedl bývalý kolega z oddělení vražd.

„Zdravím tě, Waltře. Četl si dnešní noviny?“

„A na co?“ zeptal se otráveně.

„Není to ten mladý prokurátor?“

„Tak ukaž,“ řekl ledabyle.

Když uviděl na titulní straně tvář prokurátora Karla Sieberta, ihned zbystřil zrak a začal pozorně číst.

Smrt v nevěstinci

Úspěšný státní prokurátor Karl Siebert, známý jako neúprosný bojovník proti zločinu a zastánce práva, byl nalezen mrtev v exkluzivním nočním klubu Timea. Podle pracovníků tohoto zařízení byl zde poměrně dost častým hostem. Jistý nejmenovaný zdroj uvádí, že prokurátor byl vysazen na neobvyklé, až odsouzeníhodné sexuální praktiky. Je zarážející, že člověk, který tak zapáleně pronásledoval mravní poklesky, je sám páchal. Co všechno ještě tento muž skrýval, se už asi nedozvíme. Podle předběžné pitevní zprávy bylo příčinou smrti srdeční selhání v důsledku předávkování se prostředky na podporu potence. V jeho bytě, který dostal de facto z kapsy daňových poplatníků, se našlo větší množství erotických pomůcek, porno časopisů a omamných látek.

Článek doprovázely bombastické fotografie mrtvého muže, v posteli s nebesy a červeným povlečením. Naproti tomu tu byla i menší fotografie Sieberta v zásadní póze na soudě. Toto vytvářelo zajímavý kontrast.

Mnohem menší článek na třetí straně oznamoval, že Eduard Beck byl odsouzen za daňový únik na deset let vězení s minimální ostrahou a propuštěn může být nejdříve po šesti letech. Byly tu i ohlasy lidí, kterým pomohl v nouzi, a hanlivé komentáře na adresu prokurátora.

„Mrtví nehovoří,“ zamumlal si Rosenbach pod nos.

Jaký epitaf na hrob mladého právníka. A ta nacistická svině Beck-Schmidt je za šest let venku. Čistý před zákonem. Trest si odpyká poctivě - to je jisté. A potom může vesele pokračovat ve svých špinavých praktikách. Nepochyboval o tom, že ani ve vězení se s ním nezachází jako s obyčejným zločincem.

I když byl už původně na odchodu, objednal si ještě dvojitý Schnaps a až potom zmizel pryč. Cestou domů si v malém obchůdku koupil několik plechovek piva a lahev laciného alkoholu.

Dnes v noci se opět bude utápět v sebelítosti.

„Velmi si vážím toho, co děláte pro Německo a pro nás všechny, pane Beck,“ řekl strážník. Byl to už starší pán čekající na důchod. Prošedivělé, krátce střižené vlasy se mu lepily na zpocené čelo. Bylo tu teplo a jeho mírná nadváha mu už začínala překážet v práci. Do penze mu chyběl už jen jeden rok. Těšil se, jak se bude věnovat vnoučatům, rybolovu a svým koníčkům. Byl vášnivý sběratel známek.

„Ano?“

Beck zvedl pohled od finančních výkazů své společnosti. Byl tu zatím jen několik dní, ale podmínky se mu zdály celkem snesitelné. Už na druhý den mu umožnili číst denní tisk. Dokonce měl k dispozici telefon s faxem. Vše díky úplatkům na správných místech. V podstatě si mohl dělat vše, co chtěl. Samozřejmě, nemohl odtud odejít.

„Jak se jmenujete?“ zeptal se přátelsky strážníka.

„Herbert Krauss. Ale říkejte mi, prosím, Herbert. Vážím si vás jako velkého člověka. A po tom, co napsali o tom všivavém prokurátorovi v novinách, věřím, že jste zcela nevinen,“ řekl upřímně.

„Drahý Herberte, nikdo není bez viny. Záleží to od úhlu pohledu. Z hlediska tohoto systému jsem nevinen. Ale je ten systém správný?“

Podíval se mu přímo do očí. Viděl, že muž naproti pozorně poslouchá.

„Nakonec vy sám. Zanedlouho půjdete do penze. Za celoživotní, nepochybně poctivou, službu tomuto systému dostanete pár marek, anebo jak budou pokračovat v tom svinstvu zvaném Evropská unie - pár eur. Německo přestane být suverénní, stane se sluhou těch slovanských žebráků. To chcete? To chtějí Němci?“

Když Krauss zavrtěl hlavou, pokračoval: „Na druhé straně, já vám mohu nabídnout více. Mohu nabídnout více každému jednomu pravému Němci. Uvažujte!“

Pokračovali v rozhovoru až do večera. Nakonec měl v Kraussovi přesvědčeného stoupence. Udělal by pro něho všechno, snad by i zabil. Nebyla náhoda, že Krauss byl k němu přidělen jako strážce. Dávno si dal všechny prověřit a jeho si vybral jako tvárný materiál, kdyby náhodou. Plánoval sice odsedět si nutných šest let a z vězení dále pokračovat ve svých aktivitách, ale kdyby výrazně pokročili, nechal si možnost útěku v záloze.

Werner právě končil instruktáž partě čtyř mladých výrostků. I když vypadali spíš jako mladí chuligáni, v kožených vestách a s vyholenými hlavami, měli za sebou dost tvrdý výcvik. Byli trénovaní v boji se střelnými zbraněmi, ale i s holýma rukama. Nacházeli se v místnosti, kterou používali na podobné účely. Místnost neměla okna a byla kompletně odhlučněná.

„Náš šéf si přeje, aby to vypadalo jako vandalismus, při kterém jsou pachatelé nečekaně překvapeni strážníkem. Takže žádné střelné zbraně. Ale pozor, měli byste vědět, že je to bývalý policajt. Zachovejte si maximální opatrnost.“

Jednoho po druhém si je všechny prohlédl. Jejich tváře hořely dychtivostí.

„Je to jasné?“ zeptal se ještě.

„Ano,“ odpověděli jako jeden.

„Jděte!“ přikázal, „ a nezapomeňte, že neúspěch neberu.“

Když odešli, sám pro sebe tiše dodal: „Ani Beck ne.“

Walter Rosenbach znuděně poslouchal malé rádio. Na stole se mu hromadily prázdné plechovky od piva. Zdálo se, že každou chvíli začnou padat ze stolu, plného nepořádku. Ráno to uklidí, už dávno totiž zjistil, že ho nikdo nekontroluje. Vypadalo to, že tu ani nemusí být. Je tu jen na okrasu. Nebo spíš kvůli pojišťovně. V noci tu bylo totálně mrtvo. Nic se tu ani nepohnulo. Těžké noční ticho přerušovalo jen sporadické cvakání stupaček na parovodech a škvrkání jeho rádia v  místnosti. Za hodinu se vybere na pravidelnou obchůzku továrny. Ne že by to bylo nutné, ale jeho podvědomí se bouřilo proti absolutní nečinnosti. Obchůzka mu trvala maximálně půl hodiny a zbytek služby obyčejně trávil v této přetopené kanceláři a podřimoval za stolem, posilněn vypitým alkoholem.

Nedbale vykračoval tmavými, tichými halami továrny. Světlo silné baterky poskakovalo po nehybných strojích. Vypitý alkohol ho otupoval, ale jen částečně. Dávno se stal součástí jeho života, něco jako starý přítel. Pil ho automaticky, už ho téměř ani necítil. Nebo si aspoň namýšlel, že ne. V tom jeho pozornost upoutala velká otevřená vrata centrálního skladu výrobků připravených na expedici.

„Zatraceně!“ zaklel tiše.

Něco tu nehrálo. Za celou dobu, kterou tu strávil, se mu nic podobného nestalo. Německá pořádkumilovnost a pedantnost nedovolovaly takové chyby. Hlava se mu okamžitě vyjasnila. Zbystřil sluch. A skutečně, za dveřmi zachytil slabý šramot. Potichu odepnul knoflík na pouzdře se zbraní. Nosil automatickou Berretu kalibru sedm šedesát pět. Zhasl baterku a počkal, až si jeho oči zvyknou na šero noci. Potom opatrně vykročil ke dveřím. Postavil se k nim z pravé strany. Opřel se o zárubeň a nahlédl dovnitř. Tři mladíci právě páčili železnými tyčemi kontejner s hotovými výrobky. Dva vedlejší již byly otevřeny a vybrakovány. Na zemi už leželo několik nesmyslně rozmlácených krabic, všude se povalovaly elektronické součástky.

„To bych nedělal, opičáci!“ zakřičel na vandaly výstražně.

S opovržením si ho prohlédli. Zřejmě o něm neměli valné mínění. Ani se neobtěžovali přestat.

Jako by tam ani nebyl.

„Tak dost!“ zakřičel ostře. „ Přestaňte!“

Tentokrát si už jejich pozornost přitáhl. Jeden z nich, zřejmě vůdce bandy, popošel o krok k němu. Vyzývavě se usmíval, toče při tom krátkou železnou tyčí v ruce.

„No tak dědo, už sis vypil svou denní dávku piv?“ zarýpal drze. „No ukaž, jak štěká starý policejný pes.“

Rosenbacha trhlo. Ne že by ho to urazilo. Jen takové hloupé rýpavé řeči, ale něco tu nesedělo. Na to, aby to byla náhoda, byl ten mamlas až příliš konkrétní a příliš přesný. Jeho dávka piva, starý policejní pes! Sáhl rukou po vypínači. Místnost zalilo ostré světlo, až zamžoural.

„Pozor, má zbraň!“ vykřikl jeden z výrostků.

Zpanikařil a snažil se vytáhnout zpoza pasu vlastní pistoli. Starý policista víc nepotřeboval.

Reflexně vytrhl z pouzdra vlastní Berretu a dvakrát za sebou rychle vystřelil. Mladík padl v polovině pohybu. Bílé tričko s nápisem se mu hned začalo barvit dočervena. Druzí dva se k němu rozběhli s napřaženýma rukama. Změnil palebný úhel a oba je zneškodnil.

Odpoutal pozornost od nehybných těl a začal kontrolovat zbytek místnosti. Nic. Byli tři. Dostal je všechny. Teď půjde nahoru do kanceláře a zavolá polici. Stále se mu však v hlavě proháněly tisíce myšlenek a draly se ven. Jeho policejní mozek, zvyklý kombinovat, vysílal varovné signály. Starý policejní pes, starý policejní pes, starý policejní pes…. Najednou se mu rozjasnilo. Tady nešlo o pár rozbitých krabic. Nebyla to náhoda, že sem přišli dnes, když má službu on. Zde šlo přímo o jeho osobu. Ale kdo? A proč? Během své kariéry si proti sobě poštval desítky zločinců všeho ražení. Někteří z nich se už dostali z vězení. Toto nesedělo ani na jednoho z nich. Ti by ho jednoduše zabili i bez tohoto divadla.

Zpoza kontejneru vystoupila vysoká postava. Dříve, než mohl jakkoliv zareagovat, železná tyč tohoto zkurvysyna vyplnila celý obzor. Strašný úder do hlavy poslal Rosenbacha okamžitě k zemi. Další se na něho spustily s intenzitou krupobití. Věděl, že je na konečné. Je po všem.

-Helgo, Helgo…- to byla jeho poslední myšlenka předtím, než mozek vypnul a jeho duše odplavala na místo, kde najde konečně klid.

Werner netrpělivě čekal v suterénu staré budovy. Tu si pronajala dceřiná společnost, ve které měla firma Beck und Beck devadesátiprocentní podíl. Po jejím odhlučnění ji využívali nejen jako místo schůzek, ale také jako cvičiště a střelnici. Nakonec, Beck měl takovýchto míst k dispozici více. I když momentálně seděl ve vězení, jeho předcházející aktivity v plném proudu pokračovaly. Některé dokonce ještě ve větší míře. Namísto šéfa je řídili jím vybraní lidé. Jako například on sám. Pracoval v Beckových službách už čtvrtý rok. Původně ho k tomuto podniku přivedl Bernard Kraft. Opravdu, kdoví, kde se ten člověk poděl. Vytáhl si cigaretu a nervózně si zapálil. Kde jsou? Už meškají patnáct minut oproti původnímu plánu. To neměl rád.

Dveře se otevřely. Dovnitř vešel ozbrojený strážník v černé uniformě doprovázen jedním z mladíků, které poslal do akce.

„Člověče, kde trčíš tak dlouho?“ zavrčel na mladíka. „Jak proběhla akce?“

„Vše šlo podle plánu. Teda až do chvíle, kdy Kučeravec vytáhl zbraň. Tehdy se všechno zvrtlo,“ vysvětloval roztřeseně. „ Ten bastard je všechny dostal. Byl nečekaně rychlý. Nakonec jsem ho odrovnal. Je po něm.“

Až teď si Werner všiml, že mladý chuligán je celý od krve. Oči mu divoce lítaly po místnosti. Očividně byl ještě v šoku a s nervy totálně na dně. Hlupáci, takto se nechat zmasakrovat starým ožralou. Zachoval klid. Podíval se na chlapce mírně, i když to v něm všechno vřelo.

„Je po něm? Dobře, dej si chvíli pauzu. Řekl jsem, žádné střelné zbraně. Vzal jsi Kučeravcovu pistoli?“ zeptal se jakoby mimochodem.

Je důležité, aby to vypadalo jako nehoda. Není žádoucí žádné, ani to nejmenší spojení s hrdinou německé ekonomiky Eduardem Beckem. Tak šéfa po smrti toho potkana prokurátora Karla Sieberta začaly nazývat noviny. A tak to také zůstane. Dostal jeho důvěru. On nezklame. Ovšem, byly potřebné i větší investice v podobě úplatků, kombinované se sliby a výhrůžkami, ale vyplatilo se to. Siebertův nástupce rychle pochopil, co se od něho čeká. Odvolání proti rozsudku, které tak zapáleně prosazoval jeho předchůdce, nepodal. Uspokojil se raději s jistým úplatkem, protože pochopil, že by mohl lehce přijít k nepříjemné nehodě.

„Ano, tady je.“ Z úvah ho vytrhl mladíkův hlas, když mu, povzbuzen pochvalou, podával zbraň.

Werner ji opatrně chytil do ruky. Byla to malá automatická zbraň. Rychle zkontroloval zásobník. Plný. Vsunul ho s jemným cvaknutím a natáhl spoušť. Potom, jako by nad tím ani nerozmýšlel, zvedl zbraň a střelil nic netušícímu mladíkovi přímo do čela. Bernardova škola. Dnes už neprůstřelnou vestu nosil kdekdo. Od špinavých policajtů až po ustrašené finančníky. Rána do hlavy ale byla jistá jako slovo boží. Amen.

Zamyšleně pokynul strážci: „Postarej se o tělo!“

Přibližně ve stejné době, kdy policejního komisaře ve výslužbě Waltera Rosenbacha identifikovali v márnici jeho bývalí kolegové, se Albert Kühner vracel z práce domů. Zranění, která mu na Šumavě způsobil Bernard Kraft, se už zacelila, ale stále byl závislý na lécích proti bolesti. Když se po propuštění z nemocnice v České republice vrátil do Německa, rozhodl se úplně změnit svůj život. Přestěhoval se daleko od svého domova do malého městečka na severu. Tady si našel práci v místním muzeu. Byla to práce nudná a nezáživná. Jedinou útěchou mu byly stohy listin, které mohl studovat. Události na Šumavě se snažil vymazat z hlavy. Jakoby zázrakem se tehdy objevil s několika střelnými ranami na nádvoří malé nemocnice, na místě vzdáleném desítky kilometrů. V poslední chvíli. Zachránili mu život. Potom se dozvěděl o soudním procesu s Eduardem Beckem. Nepochyboval o tom, že kdyby Beck tušil, že ještě žije, nechal by ho ihned odstranit jako nepohodlného svědka. Proto prozíravě počkal s vyplacením Beckových šeků, které dostal jako odměnu za práci pro něho, ještě předtím, než ho uvěznili.

Strčil klíč do zámku, odemkl dveře a vstoupil dovnitř. Unaveně si položil kufřík na nízkou skříňku na boty. Odložil tmavý kabát na věšák a obul si pohodlné domácí bačkory. S povzdechem přešel do malé obývací místnosti. Podle svého zvyku si pustil televizor. Vytáhl si z krabičky cigaretu a chystal se zapálit si, když vtom mu do nosu udeřil zvláštní zápach. Plyn! Rychle cigaretu odhodil a běžel do kuchyně. Když vstoupil do místnosti, zatočila se mu hlava. Kohoutky na plynovém sporáku byly spuštěny naplno. Začal se cítit omámeně. Najednou si už ani nedokázal vzpomenout, jestli je pustil sám, nebo ne. Otočil se a utíkal ke vchodovým dveřím. Zavřeny! Zuřivě chytil kliku a zalomcoval s ní. Zasekly se. Co to má znamenat? Do prdele, do prdele i se zkurvenými dveřmi! Zachvátila ho obrovská panika.

„Pomoc, pomoc!“ začal křičet.

Rozběhl se k oknu. Hned si však uvědomil, že tudy neprojde. Bydlel na přízemí, všechna okna byla zamřížovaná. Mohl maximálně okno rozbít, aby se trochu zmenšila koncentrace výbušného plynu v místnostech. Ale to nebylo řešení, plyn mohl explodovat každou sekundu.

„Pomoc, pomozte mi někdo! Proboha pomóóóc!“

Křičel, až dokud mu od vyčerpání neselhal hlas. Vtom zazvonil telefon.

Přiběhl k němu, chvatně zvedl sluchátko a žalostně spustil: „Pomoc, pomozte mi prosím! Tady Kühner, uniká plyn! Zámek ve dveřích se zasekl! Pomoc…!“

Víc už nedokázal říct. Jen němě civěl před sebe. Ve sluchátku bylo ticho.

Potom volající řekl jedinou větu: „Beck nezapomíná.“

V telefonu cvaklo. Zůstal jen pravidelný tón.

Beck, k čertu! Jak mě tu našel? Ty šeky, ty sprosté šeky! Toto všechno včetně stovek nadávek se mu prohnalo hlavou v jedné jediné dlouhé sekundě. V té následující plyn nahromaděný v bytě explodoval. Ohnivá smršť vyrazila i okna v několika vedlejších bytech. Kühnerův byt zachvátily plameny, ohnivé jazyky vylézaly z oken.

Albert Kühner ležel pod troskami nábytku, omítky a kusů betonu. Obrovský výbuch ho odhodil do kouta místnosti. Ležel tam, s nohama přivalenýma něčím těžkým, ani se nesnažil odtud dostat. Věděl, že to nemá smysl. Napůl v bezvědomí sledoval, jak se oheň šíří k němu. Dobité a popálené tělo křičelo bolestí. Z jeho úst však už nevyšel ani hlásek. Nemohl se nadechnout, jen plytce pokašlával. Během minuty se vznítily hořlavé trosky a na jeho těle vyšlehly plameny. Před očima mu proběhl celý jeho život. Jako ve filmu viděl sám sebe v dětství, ve škole, v práci. A teď ležel tu. Potom celou jeho mysl vyplnila odporně ponurá Beckova tvář. Ve zmučené mysli se zrodila poslední myšlenka.

„Setkáme se v pekle, pancharte!“

Kapitola 2.

Březen 2002, Německo.

Eduard Beck stál u okna své kanceláře a díval se na místo pod sebou. Stál nehybně, jeho mysl zaníceně pracovala. Byl nespokojen. Každý částečný úspěch ho dokázal naplnit jen na krátkou dobu. Ztratil šest let. Šest dlouhých let ve vězení. Pokračoval sice ve svých aktivitách i nadále, ale jen s maximální opatrností. Všechny úkoly svěřoval pečlivě vybraným a prověřeným lidem. K jeho osobě nevedlo žádné pojivo. Podporu mladých neonacistů značně omezil. Neměli už pro něho prakticky žádný význam. Teď se díval jen dopředu. Nejvýznamnější práci měl teprve ještě před sebou. Najít a použít Bránu času. Přidat se k Hitlerovi a po jeho boku vzkřísit Třetí říši. Toto nemohl svěřit nikomu jinému než sobě samému. Poměrně rychle rozprodal značnou část svého finančního impéria. V této místnosti byl dnes naposledy. Od zítra se stává vlastnictvím americko-kanadské korporace Atlantis, která chtěla ve velkém stylu proniknout na evropský finanční trh. Neměl žádné výčitky ohledně prodeje německé společnosti Američanům. Byl to pouze jeden z mnoha kroků k dosažení vznešeného cíle. Nevadilo by mu, ani kdyby svou společnost prodal byť i Rusům.

Účel světí prostředky. Toto všechno bude jiné, pokud se mu podaří splnit své plány. Ne pokud! Až se mu podaří uskutečnit své plány. Nic jiného nemělo pro něho význam, nic nebylo důležitější. Osud lidstva ležel v jeho rukou. Stačilo se natáhnout a dotknout se ho. Lidstvem měl, samozřejmě, na mysli německý národ. Oni budou vládnout světu. Vybudují obrovské stavby, obrovské památníky jeho osobě. Vzkřísí Třetí říši, mnohem větší, než jak ji představoval Hitler. Jen najít tu prokletou „Bránu času“. Bez ní se nepohne. Už byl tak blízko, a opět je na začátku. To nevadí. S Bránou má dostatek času, veškerý čas světa.

Nejprve se zaměřil na vybavení si starých účtů. Karl Siebert - ten ambiciózní hlupák. Skutečně si myslel, že se mu může postavit? Ten had se schovával za zákon, za systém. Vybral si příliš silného protivníka. Jeho život skončil potupně v bordelu a jeho jméno zůstane navždy pošpiněno. Anebo Albert Kühner, ten slaboch. Nabídl mu účast na něčem velkém. Tehdy na Šumavě pro něho odvedl dobrou práci. Našel mnoho stop vedoucích k Bráně. Škoda, že neměli více času, možná by ji našel už tehdy. Jako archeolog dobrý, ale když přišlo na lámání chleba, hanebně zradil. I jeho život už skončil. Walter Rosenbach, policejní komisař ve výslužbě. Vrcholem jeho kariéry bylo právě Beckovo zatčení. Penzi si dlouho neužil. Skončil jako podnapilý noční strážník, kterého na smrt dobili nějací vandalové. Jaký epitaf. Skvělý nekrolog do rubriky Navždy nás opustili.

Malým problémem se ukázalo, že v České republice byl Beck stále ještě osoba nežádoucí. Razítko v pase mu bránilo překročit hranici do konce tohoto měsíce. Mohl to sice obejít, tentokrát však nechtěl nechat nic na náhodu. Pokud se dá, vše v souladu se zákonem. Mezitím už ale proudilo obrovské množství jeho finančních prostředků přes švýcarské banky do Komerční banky v České republice. Dravec se chystal k útoku.

Profesor Martin Zander přišel do České republiky teprve nedávno. Měl zde navázat na předchozí práci jeho kolegy profesora Alberta Kühnera. Ten údajně tragicky zahynul při výbuchu plynu. Nešťastná náhoda. Možná. Neštěstí pro jednoho, příležitost pro druhého. A on se této příležitosti hodlal chopit celou silou. Bylo mu naznačeno, že kromě zajímavého finančního profitu může dostat i něco více. Kromě toho byl vázán naprostou mlčenlivostí. Nepochyboval, že se v tom skrývá nevyřčená hrozba. Jméno Beck mu nebylo zcela neznámo. Před několika lety se jeho tvář objevovala ve všech německých novinách a televizích. Byl zámožný a pravděpodobně, stejně jako mnoho jiných finančníků, měl spojení s podsvětím. A to podezření v souvislosti s válečným zločinem mu jen imponovalo. On sám byl přesvědčený nacionalista. Němce a Německo uznával nadevše. Také jeho rozčilovaly houfy Kurdů, Turků a jiných přistěhovalců, kteří dělali jen samé problémy. Narušovali tradice a měli zhoubný vliv na společnost.

Profesor Martin Zander byl vysoký, štíhlý a pevně stavěný muž. Kromě studia historie se s oblibou věnoval tenisu a plavání. Byl v dobré kondici. U žen vzbuzoval zájem, zejména svými plavými vlasy, modrýma očima a opálenou pletí. Kromě toho byl také dost sebevědomý a rozhodný. Nerad se vázal. Proto byl, i ve svých pětatřiceti letech, stále svobodný. Nedělal si z toho těžkou hlavu. Jeho finanční situace byla více než dobrá, apartmán ve městě, menší dům na venkově a sportovní auto. A dost slušný balík peněz v bance. Kromě toho byl také uznávaným odborníkem ve svém oboru. Už nemusel o práci prosit, vybíral si jen ty nejlepší nabídky. Jako například tuto. Každý má své slabiny, tou Zanderovou byly peníze.

Pečlivě studoval materiály po svém kolegovi profesoru Kühnerovi. I když byl ten člověk slaboch, alespoň podle toho, co mu bylo řečeno, musel uznat, že v práci byl pedant a odborník. Jeho zápisy obsahovaly množství informací a analýz. Ale nejdřív k nim musel najít klíč. Všechny materiály působily dojmem, jako by je někdo narychlo nahrnul na hromadu. Musel je seřadit do určitého systému dříve, než je začne studovat. Jinak by ztratil ještě více času. O tři týdny později mu seřazený materiál poskytl solidní základnu. Byly tu kosterní nálezy z oblasti Šumavy, datované do druhé poloviny druhého stol. n. l. Nejdříve to vypadalo jako rutinní archeologický výzkum. Čím déle však záznamy zkoumal, tím více mu bylo jasné, že tomu tak není. Špička nože v hrudní kosti, vyrobena z ušlechtilé nerezavějící oceli. Průstřel hlavy z téhož období. Když došel ke zmínce o zlatých Rolexkách s nápisem, bylo mu vše jasné. Tady jde o něco jiného. Bylo to kolosální a on měl tu čest být při tom. Potom peněženka s doklady a kreditními kartami, která byla nalezena v hrobě z doby před dvěma tisíci let. Vše do sebe zapadalo. Existoval přechod časem a jeho posláním bude najít ho.

Řím, rok 161

Antonius Pius je mrtev. V závěti odkazuje Římskou říši svému adoptivnímu synovi Marcu Aureliovi, který se jen nedávno stal manželem jeho dcery. Ten, z rozličných politických, ale i osobních důvodů, vyjmenoval za svého spolucísaře Lucia Vera. Verus byl rovněž Piovým adoptivním synem. Nyní je po smrti i on. Přestože byl Verus pohledný muž a dobrý voják, nebyl to žádný velký myslitel. Jejich dvojvládí, jinak v historii Římské říše novinka, Marcovi Aureliovi pomohlo. Dalo základ větší stabilitě, dokud se mu nepodařilo uchopit vládu pevně do rukou.

Právě oddychoval ve Valeriánových lázních. Oblíbil si je ještě v mladických letech, když spolu s přáteli často navštěvoval toto místo. Lázeňské procedury působily blahodárně na tělo i mysl. Přemýšlel zde často o důležitých věcech. Miloval Řím. Nejen budovy, ale i celou jeho společnost, vzduch, který dýchal, lidi, které potkával. Miloval to, co toto město představovalo. Vrchol světa. Mimovolně vstal a přistoupil k velkému oknu. Pohled na město, který se mu naskýtal z tohoto vyvýšeného místa, ho vždy uchvacoval. Dokonce i čtvrť méně bohatých a úplně chudých Římanů se odtud jevila velmi krásná. Řím, srdce světa.

„Vznešený césare, dovol mi promluvit,“ přednesl mladý muž vcházející do místnosti.

„Mluv, Gaii Tiberie. Jaké zprávy mi přinášíš?“

„Germáni, vznešený césare. Ti podřadní barbaři opět vylézají ze svých močálů a lesů a tlačí se na území Římské říše.“

Nejmocnější muž světa ho mlčky poslouchal, občas tiše přikývl. Už dříve něco podobného očekával. Mimochodem, nebylo to poprvé, co měli podobné problémy. Barbarské národy za hranicemi říše mocněly z roku na rok. Vynořovali se z prázdnoty a ničily vše, co jim přišlo pod ruku. Nejdříve to byly pouze ojedinělé bezhlavé útoky malých hord, které pronikaly na území říše a vydrancovali obvykle několik vesnic či usedlostí. Postižená území bývala relativně malá a po nájezdech se útočnici většinou stáhli do svých původních osad. Nyní se ale situace začala pozvolna měnit. Tlak se stupňoval čím dál tím víc. Jejich cílem už nebylo pouze plenit, ale i usazovat se na nově vydobytých, často úrodnějších územích. Nevýhodou bylo, že primitivním lidem nic nehovořila velikost Římské říše. Nestačilo jim pohrozit. Bylo potřebné je zničit.

„Jaké jsou zprávy od Sertoria?“

„Je to zlé. Zejména na územích Markomanie - Bohemie a Sarmantie se formují silná kmenová společenství, tvořena mnohými nepříbuznými rody. Nepotrvá dlouho a vrhnou se na jih.“

„Dobře, to pro nás není až taková novinka. Musím přijmout zásadnější opatření. V první řadě, samozřejmě, posílit pohraniční posádky. Musíme nepřítele vnitřně oslabit. Zanedlouho vydám dekrety, které umožní většímu počtu Germánů vstup do říše. Rozložím je po celém území Itálie. Budou přidělováni římským vlastníkům a nájemcům císařských pozemků. Legálně je takto připoutám k jejich nové půdě. Začlením je do naší společnosti. Poskytnu jim minimum práv, ale všechny povinnosti. Získáme tak další rolníky a v konečném důsledku také vojáky.“

„Césare, bude se o tobě říkat, že tyto provincie barbarizuješ.“

„S tím se netrap. Umlčím všechny kritiky. Zároveň rozdmýcháme mezi barbary mezikmenové války. Pronikneme k nim pod rouškou obchodu, jako jsme to udělali už mnohokrát předtím. Chci podrobnou zprávu o germánských kmenech v Bohemii a Sarmantii. Chci vše, co nejpřesnější odhad počtu mužů, jaké je jejich věrovyznání, spory mezi nimi, vnitřní rozpory.“

„Césare, naše vojsko je vázáno v bojích s Parthskou říší na východě. Kromě toho je zdecimováno neznámou nemocí.“

„O té nemoci neslyším dnes poprvé. Čím tak vzbuzuje strach?“

„Vojáci dostávají vysoké horečky. Do tří dnů od propuknutí nemoci obvykle zemřou.

Obávám se, že situace se stává neudržitelnou. Vrchní velitel Cassius to zatím drží v tajnosti,“ dostal ze sebe posel zoufale.

„Vyslechl jsem tě, Gaii Tiberie. Nyní odejdi a dej se do pořádku. Pošlu pro tebe.“

Když odešel, císař se obrátil ke svému důvěrníkovi.

„Co si o tom myslíš, Quinte?“

„To samé co ty, můj césare. Situace je vážná. Císařská pokladnice má problémy. Intenzivní válka na východě, ale i obrana severních hranic a aktivity na dalších územích říše jsou velmi nákladné. Vážná je také nízká morálka mužů zasažených nemocí. Neexistuje jednoduché a rychlé řešení. To víš i sám.“

„Takže?“ upřel na něj zrak.

„Jediné řešení vidím v anexi území Sarmantie a Markomanie - Bohemie. Tím se zkrátí hranice, na které bude potřebná obrana. Namísto dosavadní hranice velké řeky Dunaje se jí stanou hory.“

Marcus Aurélius ho nepřerušoval. Neměl to ve zvyku. Jiní muži v jeho postavení se příliš často spoléhali výlučně na svůj úsudek, a na tom ztroskotali. Nikdo není neomylný. On byl jiný. Mnohokrát ho přepadly úvahy o tom, zda on sám je ten správný muž, který by měl stát v čele tak obrovské říše. Morální zodpovědnost, která spočívala na jeho bedrech, byla velká. Jak se budou na jeho skutky dívat dějiny? Zanechá Řím v troskách, nebo silnější, než byl předtím? Ne, to nedokáže. Kdyby se mu alespoň podařilo udržet ho pro další generace v tomto stavu. Věděl, že zánik vlastně už začal. Rozsáhlá říše se stávala administrativně neudržitelná. Bylo tu množství problémů. Chudáci, zadlužení lidé, věřitelé, boj o moc a intriky. To vše představoval Řím. Řím, odjakživa expandující a ovládající slabší říše. Nyní byl na řadě on sám. Římská společnost, zhýčkaná bohatstvím a přepychem, byla morálně slabá. Naproti tomu barbaři, zoceleni drsným životem, se jako mladí dravci hostili na slábnoucím těle Říma. Nedalo se to zastavit. Pouze zpomalit.

Quintus skončil a čekal, dokud vládce nepromluví.

„Ano, i já jsem už nad tím uvažoval. Ale, což se o něco podobného nepokusil už velký Augustus? Neuspěl. Je to příliš nákladné, příliš vzdálené.“

„Samotná invaze, možná. Ale nezapomeň! Už léta pozvolna navazujeme v těchto zemích obchodní styky. Poznáme přibližnou strukturu jejich obyvatel. Zdá se, že samotná Markomanie je jen řídce osídlena. Počet lidí odhaduji nanejvýš na pár desítek tisíc. Nemyslím, že by pro nás byli velkou překážkou.“

„A co ostatní území?“

„Tam to bude těžší. Ovládněme nejdříve Sarmantii. Podrobené obyvatele můžeme použít jako otroky a možná i jako vojáky v dalším tažení. Ze zpráv kupců víme, že se tu v malé míře zpracovává dokonce i železo. To se může hodit.“

„Markomanie může počkat. Odtud nehrozí žádné problémy. A od Sarmantie je oddělena řekou Dněstr. To nám poskytne další čas.“

„Staniž se.“

Kupci z jihu přišli nečekaně na jaře. I tentokrát je provázelo několik otroků. Přivezli množství rozličného zboží. Usadili se trochu níže proudu než obvykle. Vedli s sebou větší množství koní. Jak jsem už možná zmiňoval, chov skotu ani chov ovcí zde nezapustily pevné kořeny. Zato chov koní se mezi zdejším lidem rychle rozšířil. Byl to jakýsi krok dopředu a zpět zároveň. Učitel, člověk vhozený sem rovněž z dvacátého století, už před nějakou dobou přesvědčil zdejší lid, aby opustil dosavadní způsob života. Předtím žili v malých společenstvích tvořených výhradně členy rodů. Spojovalo je silné pokrevní pouto. Tato soudržnost se navenek uplatňovala zejména při nekonečných krevních pomstách mezi členy znepřátelených rodů. Po porážce šamanů a jejich přívrženců, kteří do té doby ovládali společnost, přesvědčil Učitel lid o jiném životě. Přinesl jim první zákony. Mnozí lidé si vybrali klidnější život na samotách, i když většina z nich i nadále žila v malých osadách. A nyní, mou zásluhou a s použitím koní, se tito lidé žijící na samotách začali navštěvovat častěji. Utužovaly se příbuzenské a přátelské vztahy a vznikaly nové.

K řece jsem přišel v doprovodu své ženy Ivone, syna Petra, tchána Torka a jeho ženy Else. Všechny jejich děti byly už odrostlé, a tak byli vděčni za každou návštěvu nebo společný výlet. Tábor kupců byl už rozložen. Šedé plátěné stany se tyčily k nebi, v ohradě pofrkovaly koně. Pro koně kupců byl, stejně jako posledně, postaven samostatný výběh. Trochu mě udivilo, že se v něm nacházel pouze jeden kůň. Už zdaleka nás ovanula vůně pečeného masa a různého koření. Řečtí kupci měli vskutku vybrané chutě. Okolo stanů se motali otroci a dokončovali poslední práce na přechodném táboře. Když jsme se přiblížili, oddělila se z tohoto organizovaného chaosu postava v pestrobarevných šatách. Byl to muž. Zvedl ruku na znamení pozdravu.

„Zdravím tě, Petře!“

„Také tě zdravím, Ornee, jsem rád, že tě vidím!“

Nebyla to pouhá zdvořilostní slova, která se tak často používala v těchto končinách, bylo v nich také mnoho osobního. Během posledních návštěv se z nás stali skuteční přátelé. I když mezi námi ještě stále byla jistá jazyková bariéra, komunikovali jsme bez větších problémů. Orneus během svého života pochodil mnohé země a rozuměl vícerým jazykům. Měl na ně jakýsi přirozený talent, stejně tak jako na obchod. Tato vloha se zřejmě dědila v jejich rodině z generace na generaci.

„Příteli, vždy když se vyberu do těchto divokých končin, těším se hlavně na setkání s tebou. Jsi velmi zajímavý člověk, nikoho podobného jsem ještě nepotkal. A to znám spoustu lidí.“

„Ale, už to tolik nepřeháněj s tou chválou. Zahanbuješ mě,“ prohodil jsem, abych zlehčil situaci.

Toto se stávalo tradicí při každém jeho příchodu. Nebylo mi to velmi po chuti.

„Jaká chvála? Vděčím ti přece za život. Nikdy na to nezapomenu. To přísahám na jméno mého otce,“ prohlásil slavnostně.

„No dobře, jak chceš. Přivezl jsi ty věci, na kterých jsme se dohodli?“

„Ano. To ale počká. Pozývám tě do svého stanu. Nechal jsem na tvou počest připravit pečená kuřata. Věřím, že ti budou chutnat. Tvá rodina je, samozřejmě, rovněž pozvána.“

Věděl, jak mi ulahodit. Pečená kuřata byla mým nejoblíbenějším jídlem. Jelikož jsme nechovali slepice, mohl jsem se k nim dostat pouze během návštěv u Ornea. Lovili jsme sice bažanty, perličky, kachny a jiné ptactvo, ale slepice na řecký způsob, to bylo něco jiného.

Vstoupili jsme do stanu a rozložili se okolo nízkého, leč prostranného stolu, plného různých jídel. Po výborném obědě se rozproudila živá debata.

„Kde je tvůj bratr Nasiossos?“ zeptal jsem se zvědavě.

„Ach ten!“ kroutil nesouhlasně hlavou. „Představte si, že se oženil. Myslel jsem si, že v jeho věku bude mít rozum.“

„Co je na tom tak nerozumného?“ ozvali se téměř uraženě Ivone a Else.

Orneus se na ně příkře podíval. V jeho životě neměly ženy žádné slovo. Ale respektoval ty naše. Tvář se mu uvolnila a vesele se usmál. Přestože ženy neměly v jeho životě místo, dokázal se k nim chovat mile.

„Promiňte, nemyslel jsem to zle. Vždyť kdyby můj otec přemýšlel podobně, nebyl bych tu ani já sám. Už když jsme tu byli posledně, zdráhal se sem jít. Víš, nahnali jste mu tehdy pořádný strach. Říká, že žádné peníze nestojí za život. Je toho více. Dech boha ohně v pouzdře…“

„Zapalovač,“ poopravil jsem ho.

„Ano, tedy ten zapalovač jsme prodali jednomu bohatému Římanovi. Zaplatil nám tolik, že by to jeden člověk neutratil během tří životů. Přestože jsme byli bohatí i předtím, najednou jsme přišli k tak velkému majetku, že se to muselo odzrcadlit v našem životě. Navíc, Nasiossos tehdy potkal tu ženu. Rozhodl se oženit a usadit se. Nemohu mu nic vyčítat. Láska omámí smysly stejně jako víno. Já jsem však na něco takového už starý a starého psa na nové kousky nenaučíš. Můj život je obchod. Nedokážu, a ani nechci dělat něco jiného. A potom, rád cestuji a poznávám nové lidi.“

„Někdy ti závidím, i já rád cestuji. Mimochodem, posílám ti pozdravy od Kalose.“

„Jak se má, ten nehodný strašpytel?“ zeptal se rozjařeně.

„Nepoznal bys ho. Dospěl tělesně, ale i duševně. Má dvě děti a tvrdá práce ho zocelila. Po jeho strachu nezůstalo ani stopy.“

„ To jsem rád. Řecká krev přežije i v těchto podmínkách. Ale přejděme k obchodu.“

Popošel ke vstupnímu otvoru do stanu.

„Bota,“ zavolal na černého otroka, „ doprovoď tyto ženy do stanu s ozdobami. Ať si každá z nich vybere podle svého vkusu.“

Otrok se úslužně uklonil a naznačil ženám, aby ho následovaly. Ivone a Else vyrazily za ním, vesele štěbotajíce. Vykročil jsem také, ale Orneus mi rukou zatarasil cestu.

„Vy tu zůstaňte. Je tu více věcí, o kterých si musíme, my muži, popovídat,“ řekl vážně.

Jeho vážný výraz vůbec nekorespondoval s jeho předchozím jednáním. Tehdy už mi došlo, že to bylo schválně. Nechtěl znepokojovat ženy. I když se na první pohled zdálo, že nemá ženy právě v lásce, choval se k nim galantně.

„O co jde, Ornee?“ zeptal se Tork.

Dnes mluvil jen málo. I on měl starosti.

„Přátelé, jak jsem už vzpomínal, přicházíme sem z velké dálky. Cestujeme pronajatými loděmi až k moři zvanému Černé. Do něj ústí velké řeky Don nebo Dunaj. Po nich se dostáváme hluboko do vnitrozemí. Obchodujeme s různými národy. To, co je někde běžnou věcí, má daleko odsud velkou hodnotu. Ale ne o tom jsem chtěl mluvit.“

Svlažil si ústa douškem vína a pokračoval dále: „V římské provincii Panonie jsem se doslechl o vážných věcech. Dunaj zde tvoří hranici Římské říše. Je dobře opevněna a je zde také velké množství vojáků druhé legie. Doslechl jsem se, že čekají nápor Germánů. Prý se daleko na severu daly do pohybu nějaké kmeny.“

„Ano, i já má podobné zprávy. Jedná se o severské kmeny Gótů. Už po desetiletí se z roku na rok pozvolna posouvají na jih. Poslední dobou se jejich pohyb badatelně zrychlil. Jsou to zatím převážně malá společenství, tvořena většinou jedním nebo více rody. Z jejich řad však už povstali muži, kteří se snaží sjednotit pod sebou větší počet rodů. Pochopili, že v množství je síla. Naštěstí, dosud se jim nepodařilo dosáhnout v tom výraznějšího pokroku.“

„Takže je to pravda,“ povzdechl si Orneus, „ to znamená, že je pravda i to ostatní!“

„Mluv jasně!“ vyzval jsem ho.

„Proslýchá se, že císař Marcus Aurelius má v úmyslu jednou a provždy skoncovat s germánskými barbary.“

„Co to konkrétně znamená?“

„V současné době Římská říše vede kruté boje na východě říše, v oblasti mezi dvěma velkými řekami v Asii, v takzvané Arménii a Mezopotámii. Jejich současný protivník má jméno Parthská říše. Kromě toho, některé germánské kmeny, které baží po půdě, pronikají do římských provincií v severní a střední Evropě, a přes Alpy se dostaly dokonce až do samotné Itálie. Ničí města, zapalují domy, znásilňují ženy. Obléhají dokonce jadranský přístav Aquileu.“

„Počkej, počkej! Celkem dobře chápu, o čem mluvíš, ale místní zeměpisné názvy a jména mi nic neříkají,“ přerušil jsem ho.

„Chci tím říct, že germánská hrozba je pro Římskou říši velmi reálná. Až příliš na to, abychom ji mohli jednoduše ignorovat. Donedávna tu byly jen tlupy divochů, pronikající z času na čas a plenící pohraniční oblasti říše. Stačilo na ně poslat trestní oddíl a na chvíli byl zase klid. Nyní se však stávají stejně významnou hrozbou jako některé vyspělé říše. Římané už před tím nemohou jen tak zavírat oči. Musí to řešit. Rozhodli se pro radikální řez.“

„Tedy, co bude následovat?“

Vyschlo mi v ústech. Vzpomněl jsem si na návštěvu malého muzea na Šumavě v roce devatenáct set devadesát šest. Profesor Schmidter, knihomol v brýlích, mi svého času nahnal pořádný strach.

-Tato nepochybně vyspělá kultura brzy zanikla. Upoutali pozornost Římanů, ti tuto oblast vyplenili a zničili. Bylo to za vlády císaře Marca Aurelia,- řekl tehdy.

„Kolik máme času?“ řekl jsem tiše.

„Nevím, Petře. Je možné, že k tomu nakonec nedojde. Mají obrovské problémy na východě říše, kde vedou kruté boje s Parthy. Mezi vojáky řádí nějaká strašná nemoc. To je vše, co se mi podařilo zjistit. Než se toto vše vyřeší, může se mnohé změnit. Navíc, zdá se, že mají také finanční problémy. Je těžké udržet v chodu tak obrovskou válečnou mašinerii a celkově, tak rozsáhlou říši. Daně, které byly na obyvatelstvo uvaleny, vedou k reptání a nepokojům. Nakonec, i císaři se mění.“

„Ne, tentokrát se to nestane. Zaútočí. Marcus Aurelius zaútočí,“ vyhlásil jsem pevně.

„To přece nemůžeš vědět!“vyhrkl Orneus.

„Může!“přerušil ho Tork. „On může.“

Podíval jsem se na Ornea. Byl mi přítelem a to, co jsem mu chtěl svěřit, i tak nemohl zneužít.

„Ornee,“ začal jsem opatrně, „ co si myslíš o tom řetízku a zapalovači, které jsem ti daroval?“

„Jsou to nepochybně velmi jemné umělecké skvosty. A velmi cenné. I když, mezi námi, myslím si, že dech boha ohně v krabičce je pouze nějaký trik.“

„Ano, v podstatě máš pravdu. Jsou velmi cenné. Ne však pro jejich krásu. Jsou jedinečné, protože pocházejí z jiného času.“

Odmlčel jsem se a čekal, jak to na něho zapůsobí. Jeho reakce byla prudká.

„Jak to myslíš, z jiného času? vyštěkl nevěřícně.

„Přesně tak, jak jsi slyšel. Sám jsi před chvílí řekl, že běžná věc na jednom místě je velmi cennou daleko odtud. Zapalovače, řetízky a mnoho jiných daleko složitějších věcí jsou běžné v jiném čase, ale tady, v ojedinělém množství, jsou výjimečné.“

„O jakém čase to mluvíš? I ty pocházíš odtamtud?“

„Ano. Jistě sis všiml rozdíl v tělesné stavbě těchto lidí a mojí. Výška, barva vlasů a očí. V mém čase zde žije jiný národ. To znamená jen jedno. Tato kultura, tito lidé budou zničeni nebo pohlceni jinou kulturou.“

„Kdy se to stane?“

„To přesně nevím. To, co je pro vás budoucnost, je pro mě daleká minulost. Neexistují záznamy z tohoto období. Koneckonců, historie mě nikdy příliš nezajímala. Vím jen o několika událostech.“

„Co tedy bude následovat?“

Tentokrát položil otázku Tork. Také on měl ve tváři ohromený výraz. Ačkoli věděl z budoucnosti o mnohém, tyto věci mu Učitel asi nevzpomínal. Bezprostředně se týkaly zdejších lidí a on nechtěl zasahovat do přirozeného vývoje času. Anebo o tom nevěděl.

„Římská říše zanikne. Bude to zásluhou germánských barbarů. Nestane se to však nyní, ale až za několik století. Marcus Aurelius zemře přirozenou smrtí jako stařec. Nevím toho o něm mnoho, pouze to, že v mém čase ho nazývali filozofem na trůně, protože napsal mnoho úvah o životě a sobě samém. Vím, že bojoval s Germány, ale nic bližšího mi není známo.“

„To je velkolepé. Nakonec, všechno má svůj začátek a konec. Tak, jako lidský život začne zrozením a končí smrtí, také říše vznikají a zanikají,“ řekl Orneus.

„Co budeme dělat?“ zeptal se Tork.

„Popravdě řečeno, nevím. Netušil jsem, že konec je tak blízko. Nevím, jakým způsobem se můžeme připravit. Je vůbec možné změnit dějiny? Nevede každá taková snaha právě k tomu, aby se naplnily?“

Tentokrát se ozval Orneus: „Římané nevedou války bez rozmyslu. Nejdříve prozkoumají situaci, přírodní podmínky, mentalitu lidí, náboženství, prostě všechno. Pronikají k budoucím obětem pod rouškou přátelství a obchodu. Když odhadnou sílu protivníka, ovládnou ho.“

„Řešením by tedy mohla být lest. Můžeme jim vnutit dojem, že jsme slabší než ve skutečnosti. Nesmějí se však dozvědět o nás víc, než jim dovolíme. A už vůbec nesmějí tušit počet našich lidí!“ navrhl Tork.

„A když to nevyjde?“ nadhodil jsem, smířen s nevyhnutným.

„Petře, vícekrát sis na vlastní kůži zkusil, že i věci na první pohled nemožné se dají dosáhnout pevnou vůlí. Nesmíme se vzdát. Uděláme maximum. A když to nebude stačit, zemřeme. Nic méně, nic více. Můžeš se od narození do konce života bát budoucnosti. Můžeš se celý život bát smrti. Ale nic s tím neuděláš, nebudeš žít ani o jeden den déle.“

„Máš pravdu, příteli. Nepoddáme se osudu a ani zde nebudeme sedět se založenýma rukama a čekat na konec. Základní podmínkou jsou informace.“

Otočil jsem se k Orneovi. Řek napjatě poslouchal. Dnes se dozvěděl mnoho neobvyklých věcí a nyní zvažoval, jaký postoj k tomu zaujme. Buďto to všechno odmítne, anebo ne.

„Ornee,“ promluvil jsem důstojně, „ ty jsi teď naše jediná naděje. Můžeš se pohybovat rozsáhlým územím bez toho, abys vzbudil příliš velkou pozornost. Potřebujeme informace, mnoho co nejpřesnějších informací.“

„Co ode mne žádáš, Petře?“

„Ornee, ve jménu našeho přátelství a ve jménu života, který jsem ti daroval, tě žádám, aby ses nevracel domů. Chci, abys pod nějakou vhodnou záminkou zůstal na římském území. Chci, abys nasbíral informace a posílal nám je po spolehlivých poslech.“

Zamyslel se. To, co jsem od něho žádal, nebylo zrovna málo. V těch krutých krajích a v atmosféře budoucí války mohl lehce přijít o život. Bylo to velmi riskantní.

Nakonec se zhluboka nadechl a rozhodným hlasem promluvil: „Petře, udělám, jak si přeješ. Uvědomuji si svůj závazek. Vykonal bych to, co žádáš, i kdybys mi můj dluh vůči tobě nepřipomenul.“

„Jsi čestný muž, Ornee. Musím ti však jedno připomenout. Je možné, že to potrvá roky a ty se už nikdy nevrátíš domů. Je možné, že už nikdy neuvidíš své slunné Athény, svého bratra, známé. Uvědomuješ si, oč tě žádám?“

„Ano, uvědomuji si to velmi dobře. Prosím tě, už nikdy nepochybuj o mé loajalitě k tobě. Co se týče mého bratra, bude mi chybět. Ale domov, ten už dávno nemám. Od mládí trávím veškerý čas na cestách. Jsem doma všude a nikde zároveň. Budu tvýma očima a ušima mezi Římany. Doufám, že mé informace pomohou.“

Když domluvil, čelo se mu rozjasnilo. On, který se celý život potuloval a obchodoval s celým tehdy známým světem, našel nový smysl života. Spojil ten svůj s našimi. Naše úspěchy budou od této chvíle jeho úspěchy, naše prohry jeho prohrami.

„Děkuji ti, příteli. Děkuji ti svým jménem a jménem těchto lidí.“

Potom se řeč stočila na praktickou náplň naší dohody. Orneus nejdříve dokončí svůj okruh obchodování jako po jiné roky. Při cestě zpět se zastaví v římské provincii Panonie a tam se pod nějakou záminkou zdrží. Zjistí situaci a rozhodne se, co dál. Dlouho jsme se dohadovali, jaký by mohl být věrohodný důvod jeho pobytu. Měl k dispozici dost finančních prostředků, aby tu mohl trávit celé roky bez jakékoli činnosti. Ale to by mohlo působit podezřele. V zásadě byly dvě možnosti, jak by se daly získávat informace. Tou první byla jejich koupě od osob, které jimi disponovaly. Koupit se dal každý, od prostého vojáka až po velitele. To ale bylo velmi nebezpečné a mohlo se to lehce obrátit proti nám. Jednak ho mohl nespokojený informátor udat velitelovi nebo záměrně podávat nepravdivé či zkreslené informace. Druhou možností bylo jednoduše naslouchat. Mnohé, a často i velmi důležité informace pronikly mezi široké vrstvy lidí nebo alespoň mezi řadové vojáky. A ti je rádi podávali dál a chvástali se tím, co vědí. Také bylo možné uzavřít přátelství s vyššími římskými důstojníky a v rozhovorech při víně z nich vytahovat vědomosti.

V římském slovníku nebylo nic takového jako služební tajemství. Podávat informace přímo nepříteli se sice hodnotilo jako zrada a trestalo smrtí, ale říct to samé někde v putice při víne bylo v podstatě beztrestné. Rozhodli jsme se pro druhý způsob, kombinovaný podle potřeby úplatky. Nejdříve však musel Orneus proniknout do tamní společnosti a to nějakou dobu potrvá. Naváže přátelství s významnými osobnostmi. Vytipuje si lidi nespokojené se svým zařazením, toužící po povýšení, moci, penězích. Zjistí jejich slabiny, jakými jsou například víno, ženy, mladí chlapci a další.

„V tom případě mě napadá jediná možnost,“ promluvil kupec. „Otevřu si hostinec. Už mám o tom celkem jasnou představu. V zadní části bude hospůdka pro vojáky a nižší důstojníky. Vpředu bude velká stylová místnost pro mladé patricije a důstojníky. A samozřejmě, prostorné pokoje pro nocležníky. Chvíli potrvá, než získám klientelu, ale je to dobrá cesta.“

„Já si to také myslím. Využiješ přitom svůj obchodní talent. Podle mne to půjde,“ řekl jsem.

„Ještě musíme dořešit jednu záležitost. Poslové. Já sám nemohu věřit všem svým lidem. Jsou velmi zatíženi světem a úplatní, mohli by se stát zdrojem informací o mně. Určitě se najdou lidé, které by to zajímalo.

„Dobře. Zatím nic nevědí. Tedy, myslím o naší dohodě. Zájemcům o tvou osobu řeknou to, co chceme, si řecký kupec, cestuješ a obchoduješ v těchto krajích dlouhá léta. A teď tam musíš nějaký čas zůstat. Dáme ti, řekněme, pět našich lidí, budeš je vydávat za své otroky. Naučí se řeč Římanů a obeznámí se s tamními zvyky. Budeš je používat jako posly. Vyznají se v této zemi, nic je tu nepřekvapí. Říkáš, že hranice je od nás vzdálena více než dvacet dní chůze.“

„Tak nějak. Když beru do úvahy cestu s nákladem.“

„To znamená, že na koni to může být tak osm dní.

„Plus mínus. Mohou se vyskytnout nepředvídané okolnosti. A kromě toho je zřejmé, že neexistuje přímá udržovaná cesta mezi nejbližším vhodným římským opevněním a tímto místem. Tedy, jakmile se vaši lidé naučí zvládat potřebné činnosti, pošlu své lidi zpět do Řecka k bratrovi. Nechám si jich jen několik, ti jsou u mě už dlouho a mají mou důvěru.“

Nastalo ticho. Každý se ponořil do svých myšlenek. Tato úmluva byla zárodkem něčeho nového. Pomůže to? To jsem momentálně nemohl vědět. Musíme jednoduše udělat maximum.

„Jsme tedy domluveni. Hned zítra půjdeme spolu s Torkem za Učitelem a probereme to i s ním.“

Vtom do stanu vplula postava jednoho z černých otroků.

„Můj pane, ženy si už vybraly.“

To byl signál, abychom ukončili naši poradu. Srdečně jsme se rozloučili a každý šel svou cestou. V hlavě mi vířily tisíce myšlenek. Jedna černější než druhá.

Carnuntum, římský vojenský tábor

Publius Decimus Maximilianus byl krajně rozhořčen. Znovu ho přepadala beznaděj. Tady, v této pustině, daleko od velkého Říma, na samém konci civilizace. Žádné pořádné lázně, fórum, prostě nic. Dokonce ani ženy za mnoho nestály. Znechuceně se podíval na mladou Germánku, ležící na medvědí kožešině. Takové barbarské dřevo. Neovládala nic z rafinovaného umění tělesné lásky. Celý akt se tvářila, jako by se to dělo proti její vůli. Vůli! Jakou vůli už jen mohla mít tato nicotná barbarka. Její vlastní lidé ji prodali do otroctví. Ve skutečnosti ji prodali příslušníci jiného germánského kmene, kteří ji chytili. Maximilianovi to i tak bylo jedno. Jeho deprese stoupala spolu s množstvím vypitého vína. Litoval se téměř neustále, ale když se opil, jeho zlá nálada gradovala. Čím se provinil proti bohům? Čím se provinil proti Martovi, jejich rodinnému bohu? Od mládí se připravoval na velkou kariéru. Studoval vojenské strategie, taktiky boje, rétoriku a umění. Navazoval styky s významnými lidmi, či už to byli senátoři nebo patricijové. Měl všechny předpoklady. A přece. Skončil tady, na konci světa, bezvýznamný a zapomenut. Když došel v myšlenkách až sem, roztřásl se od zuřivosti a zklamání. Zapomenutý a bezvýznamný - ano, přesně takový teď byl. Před muži se sice tvářil důležitě, a dokonce se zdálo, že ho uznávají. Ale co z toho? Nikoho v Římě to nezajímalo. Jak jen v mládí sníval o velkých vítězstvích! Pocházel z vedlejší větve slavného rodu Scipio. Jeho předkové byli muži jako Aemilianus Scipio Africanus, Tiberius Gracchus, Gaius Gracchus. Muži, kteří se zapsali pevně do dějin Říma, a tím i světa. Slavný vítěz nad punským vůdcem Hannibalem byl odmalička jeho vzorem. A kam to dotáhl on sám? Nyní měl čtyřicet tři let. Před lety ho císař Antonius Pius poslal na výpravu do Británie. Vybojoval množství skvělých vítězství. Byl to další stupínek v jeho kariéře. Ale mezitím se situace změnila. Na trůn nastoupil Marcus Aurelius a ten měl své oblíbence. Jeho ignoroval. Přiděloval mu samá bezvýznamná místa. Zde byl pět let. Už to nevydrží!

Přešel ke stolu a zvedl svůj meč. Chytil ho oběma rukama a přiložil si ho pod hrudní kost. Stačí jeden pohyb a jeho duše odejde z tohoto hnusného místa. Ne! Najednou se vzchopil. Ještě všem ukáže, čeho je schopen potomek Scipia Afrického. Nyní si potřeboval vyčistit hlavu od myšlenek. Vyhlédl z okna. Dolehl k němu vzdálený hluk nočního života. Zvedl další pohár s vínem a jedním douškem ho vyprázdnil.

Kapitola 3.

Německo, rok 2002

Eduard Beck trávil poslední dny ve svém domě. Chystal se ho prodat, podobně jako to udělal se svou firmou. Soustředil obrovské množství finančních prostředků. Vzdal se úplně všeho, konexí, své společnosti, kterou vybudoval z ničeho, postavení na trhu. A to vše pro jeden cíl. Najít přechod časem, připojit se k Hitlerovi a po jeho boku vzkřísit Třetí říši. Vybral si vznešený cíl. Popravdě řečeno, ani si ho sám nezvolil. To dějiny si vybrali jeho, aby naplnil osud. Německo povstane z popelu jako bájný pták Fénix. Toto všechno, co zde zanechá, už pro něho neznamenalo vůbec nic. Jediné, co ho zajímalo, byla moc. Absolutní moc nad životy milionů lidí a nad během světa. A podaří se mu to! O tom ani na okamžik nezapochyboval. Vše bylo připraveno. Materiály, zbraně, lidé. Stačilo jen najít Bránu. Je to pouze otázka času. Byl trpělivý. Tentokrát se nesmí nic pokazit.

Jemné zaklepání na dveře ho vrátilo do přítomnosti. Jeho osobní sluha a řidič Franz stál ve dveřích.

„S dovolením, Herr Führer,“oznámil, „je tu Werner.“

„Ať vstoupí,“ řekl klidně Beck.

Do místnosti vstoupil rázným krokem mladý muž. V okamžiku se vzpřímil do pozoru, zvedl pravou ruku na pozdrav a zvolal: „Heil Hitler, přišel jsem, jak jste mi přikázal.“

„Pohov,“ zavelel Beck a muž se rázem uvolnil.

„Pojď sem, Wernere, tady ke stolu.“

Na stole ležela mapa v malém měřítku, napohled velmi podrobná. Kromě původního tisku zde byly rukou zakresleny nějaké značky.

„Podívej se na toto. Je to mapa lokality Šárky, kousek za německo-českými hranicemi. Na tuto oblast se nyní soustředí naše pozornost, veškerá naše aktivita. Toto jediné má pro nás význam. Nejen pro nás, pro celý svět. Wernere, nabídnu ti teď něco mimořádného, přímo obrovského. A za to chci tvou absolutní oddanost. Nic víc, nic méně.“

Po celou dobu si ho zkoumavě prohlížel. Jako by se mu chtěl podívat až na dno duše. Pokud spatří byť jen stín, zamrkání v nesprávné chvíli, jak jen na vteřinu pojme podezření, Werner neopustí tuto místnost živý. Otevřel stůl a vytáhl zubatou, rozšklebenou lebku s dírou v hlavě.

Začal hovořit.

„Vše začalo nálezem této lebky…“

Hovořil dlouho a pomalu. Řekl Wernerovi pouze to, co sám uznal za potřebné. Po celou dobu z něho nespustil oči. Ten nejdřív poslouchal s napětím, které pozvolna přecházelo v obdiv a zájem. To, co tu teď slyšel, bylo prostě úžasné. Ani na okamžik ho nepodezříval ze lži nebo šílenství. Stane se tedy jedním z vyvolených. Pravá ruka vládce světa. Když šéf skončil, nastalo ticho.

„Chápeš vše, co jsem ti řekl?“

„Ano, úplně. Jsem vám zcela oddán.“

„Dobře, probereme tedy další kroky.“

Starší muž otevřel zásuvku ve stole a vytáhl odtud další papíry. Na první pohled bylo zřejmé, že se jedná o úřední dokumenty. Byly tu okolkované listiny, geodetické mapy a tak dále.

„Wernere, toto jsou výpisy z pozemkových knih a pozemkové mapy z oblasti, která nás zajímá. Mám v úmyslu skoupit tyto pozemky,“prohlásil věcně.

Zazvonil telefon. Beck ho zvedl a poslouchal.

„Ano, profesore Zandere. Ano, už brzy. Pošlu k vám svého vyslance pro speciální záležitosti. Na shledanou!“

Položil telefon. Chvíli se díval do dálky, jako by na Wernera docela zapomněl. Najednou se na mladého muže podíval a autoritativním hlasem spustil: „Wernere, půjdeš na Šumavu. Ihned po tomto rozhovoru opustíš Německo. Půjdeš do České republiky. Vyhledáš profesora Zandera. Spolupracuje s námi v této věci. Tvou úlohou bude najít někoho nevýrazného. Na jeho jméno budou skoupeny všechny pozemky. Tady máš seznam vytipovaných osob. Výběr je na tobě. Abys rozuměl, cizí státní příslušník nemůže v Čechách vlastnit nemovitost. Nesmějí nastat žádné komplikace, nepřeji si žádné problémy. Žádné násilí, pokud to neschválím. Když bude někdo proti, kup ho! Naše finanční zdroje na tuto operaci jsou více než dostatečné.“ Odmlčel se.

„Chápu!“ řekl automaticky Werner.

„Výborně! Pokud to nebude nevyhnutné, vše v souladu se zákonem! Nemohu si dovolit žádné chyby. O každé maličkosti mne budeš podrobně informovat. Franz ti dá vše, co budeš potřebovat. Můžeš jít.“

Mladý muž se vzpřímil do pozoru, pozdravil a odešel.

Ještě v ten večer překročil autem německo-českou státní hranici. Zastavil se v prvním větším městě, kde našel hotel. Byl večer. Nemělo smysl se ještě dnes do něčeho pouštět. Zítra si pořídí jiné auto a zkontaktuje profesora Zandera. Na recepci hotelu si směnil dost velkou hotovost z marek na české koruny. Potom se přihlásil pod jiným jménem a nechal si vynést zavazadla do pokoje. Příruční kufřík s písemnostmi, penězi a doklady znějícími na tři různá jména však nepustil z ruky ani na okamžik. Po příchodu do pokoje dal poslíčkovi štědré spropitné a poslal ho pryč s tím, že si nepřeje být vyrušován. Počkal, než za sebou zavře dveře. Teprve pak položil kufřík na stůl a přistoupil k baru. Vytáhl lahev skotské a nalil si pořádnou dávku. Potom dovnitř vhodil několik kostek ledu. Přestože byl zapálený nacionalista, stejně jako všichni Beckovi lidé, striktně neodmítal vše, co nebylo čistě německé. Chuť dobré whisky si zamiloval dávno předtím, než potkal Becka a Krafta. Bernard byl jeho někdejší učitel a velký vzor. Ten byl před tou lapálií se zatčením Eduarda Becka šéfovou pravou rukou. Při poslední akci se ztratil. Zmizel beze stopy. Šéf jeho jméno nikdy nezmínil, což mohlo znamenat pouze jediné - byl mimo oběh. Zklamal jeho důvěru a v kritické chvíli se při střetu s policií vypařil. Koneckonců, jeho přítomnost nebyla ani příliš žádoucí. Byl na něho vydán mezinárodní zatykač za několik vražd. Interpol po něm nadále intenzivně pátral i po tolika letech. Ale on, jako by se propadl pod zem.

Když mu šéf nabídl Bernardovo místo, neváhal ani na okamžik. Byl to výrazný vzestup v kariéře. Znamenal nejen větší vážnost v Beckově organizaci, ale také nepoměrně vyšší příjem a různé jiné výhody. Zejména Beckovu důvěru. Po včerejším rozhovoru věděl, že udělal správně, když nabídku přijal. Stáli na prahu nových dějin, připravovali pro svět něco kolosálního. A on při tom bude jako pobočník jednoho z nejmocnějších mužů světa. Nemohl chtít víc.

Ráno si objednal vydatnou snídani. V klidu se najedl a potom si zapálil cigaretu. Pak otevřel svůj příruční kufřík a vytáhl odtud papíry. Důkladně si prohlížel jména vlastníků parcel v pozemkových knihách a následně je hledal v geodetických mapách. Měl obdivuhodnou paměť. Naučil se zpaměti jména největších vlastníků. Těch ostatních bylo tolik, že by to nemělo smysl. Když byl hotov, opět si zapálil cigaretu. Potom vytáhl jedno ze tří pouzder na doklady. Otevřel ho. Rozložil všechny doklady po stole. Občanský průkaz, řidičský průkaz, průkaz pojišťovny, průkaz do knihovny, několik drobných, pomačkaných lístků do kina, čistírny, autobusových lístků. Všechny doklady zněly na jméno Karel Novák. Adresa: Brno, ulice Křenová jedna Všechny falsifikáty měly vysokou úroveň kvality a při běžné kontrole se prakticky ani nedaly odhalit.

„Karel Novák, Karel Novák, Karel Novák,“opakoval si nahlas několikrát, dokud mu jméno hladce neplynulo z jazyka. Teprve potom začal do sebe vstřebávat další fakta, která měl podrobně rozepsána na dvou listech papíru formátu A4. Prarodiče, rodiče, dětství, škola, známí, bývalá zaměstnání. Sál do sebe informace jako houba a ukládal si je do podvědomí. Po několika hodinách dokonale načerpal novou identitu. Věděl, že Beckovi lidé se už postarali o to, aby se tyto údaje nedaly ověřit. Nyní mohl pokračovat dál. Vypnul televizi. Sešel dolu na recepci a odhlásil se z hotelu. Začíná.

Werner Dietrich se narodil jako třetí dítě profesora historie. Specializací, ale zejména koníčkem jeho otce byly dějiny slovanských národů. Byl jimi fascinován. Jeho dědeček byl zapálený nacionalista a člen NSDAP od jejího samého počátku. Wernerův otec tuto vlastnost nezdědil, byl spíše proti násilí a jako by chtěl vykoupit otcovu vinu, inklinoval k slovanstvu. Mladý Werner byl nadané dítě. Nejenže měl výbornou paměť, byl i nesporně inteligentní. Jedna epizoda však kazila krásný obraz. Na střední škole brutálně zbil spolužáka, který mu přebral dívku. Mezitím se jeho otec zapojil do politiky. Právě v období, kdy se provalil synův skandál, byl vyjmenován za velvyslance v Čechách. Rozhodl se vzít syna s sebou a přinutil ho, aby se přihlásil na českou univerzitu. Přestože si ze srdce přál, aby syn pokračoval v jeho stopách, ten si zvolil Technickou univerzitu. Zahryzl se do učení naplno, jak to měl v povaze. Největším problémem bylo překonat jazykovou bariéru. Zakrátko ale zpozoroval, že má talent na učení se cizích jazyků. To ho povzbudilo ještě k větší aktivitě, najal si dokonce soukromou učitelku češtiny. Po nějaké době ovládal jazyk perfektně. Od písemné podoby přes nářečí až po hrubé slangové výrazy. Přátelé si ho často s obdivem dobírali, nazývali ho „rozeným Čechem“. Tehdy se opět nešťastně zamiloval. Tentokrát nebyl problém v dívce, ale v jejích rodičích. Jednoduše jí zakázali se s ním stýkat. Po skončení školy se vrátil do Německa. S otcem a rodinou přerušil jakýkoliv kontakt. Potloukal se ulicemi, ztracen, nahněván a nenaplněn. Tehdy potkal Bernarda Krafta. Ten mu dal konečně cíl. Sloužit Německu, sloužit Beckovi. Podnikali různé podvratné akce, zejména napadali šéfovy konkurenty a občas barevným ukázali, kdo je v Německu pánem. Konečně měl pocit, že někam patří. Poprvé si pošpinil ruce lidskou krví. Počáteční zděšení se změnilo na otupělost. Vražda v něm už nevyvolávala žádné emoce. Osvědčil se, měl šéfovu důvěru a postupoval. Svěřovali mu další a další úlohy. Někdy pracoval sólo, jindy dostal na povel skupinu chlapů. Spolu s tím přišly i peníze. Dostával pravidelnou měsíční gáži plus prémie za speciální akce. Potom to přišlo. Fiasko na Šumavě a Bernardovo zmizení mu otevřely cestu. Přijal nabídku a stal se Beckovým pobočníkem pro speciální záležitosti. Šéfovou pravou rukou. A čekalo je mnohem víc.

Vybral se pěšky křížem přes město. Kráčel pomalu po náměstí a pozoroval lidi kolem sebe. V novinovém stánku si koupil noviny a cigarety. Všiml si, že běžní dělníci a střední třída kouřili Startky. Pak zašel na tržnici, aby si v jednom z vietnamských stánků koupil odpovídající oblečení. Když se ve zkušební kabince převlékl, spokojeně se podíval na svůj obraz v zrcadle. Stal se jedním z nich, dokonale splynul s davem. Vyšel z kabinky.

„Dobře, beru to,“řekl prodavači.

„Pán si pseje sabalit?“zeptal se Vietnamec směšnou češtinou.

„Ne, není třeba. Co jsem dlužen?“ zeptal se čistou češtinou, vychutnávaje si ten rozdíl.

Zaplatil a počkal, než mu prodavač vydá pár drobných. Odteď už žádné dýško. Na oči si nasadil levné sluneční brýle a s velkou taškou v ruce, v níž měl své předchozí šaty, vykročil do ulice. Za minutu nato už úplně splynul s davem.

Werner Dietrich vstoupil do Autobazaru Sedláček. Byl teplý den. Léto se ještě nezačalo, ale odpolední teploty často vystoupily i nad dvacet stupňů Celsia a bylo dost teplo. V bazaru bylo prázdno, přibližně dvacet aut vícerých značek tiše stalo na svých místech. Starý německý ovčák lenivě ležel ve své kleci v rohu ohrazeného pozemku a vůbec se nesnažil zaštěkat. Jen se pomalu chladil vyplazeným jazykem. Kancelář bazaru byla tvořena na bílo natřenou unimo buňkou. Přes pootevřené dveře bylo vidět dovnitř. Muž ve středních letech seděl za stolem a znuděně četl noviny. Jediné, co se tu hýbalo, byla vrtule ventilátoru, který alespoň trochu pohyboval nedýchatelným vzduchem. Rádio hrálo až příliš hlasitě. Jednoduše, autobazar nižší třídy. To přesně potřeboval.

„Dobrý den!“zakřičel dovnitř, aby přehlušil rádio.

Muž rychle položil noviny a okamžitě byl na nohou. Nasadil úslužný úsměv.

„Dobrý, dobrý! Jsem majitel, Petr Sedláček.“

-Ano, vím,- téměř odpověděl Werner.

Tohoto člověka si vytipovali už dávno. Bývalý vězeň, nějaké podvody, kradené auta a podobně.

„Dobrý den! Chci auto.“

„Aha. Ano, to jste na správném místě. Takže, o co máte zájem? Něco levnějšího? Mohu vám doporučit…“

„Počkejte,“ přerušil ho náhle, „mám zájem o něco speciálního. Chci auto i s doklady na moje jméno. Rozumíme si? Samozřejmě, dobře zaplatím za službu a diskrétnost.“

Muž naproti šibalsky zamrkal. Bylo vidět, že mu to není cizí.

„To by se dalo zařídit,“ prohlásil sebejistě, „ ale bude to drahé. Co by to mělo být?“

„Něco nenápadné. Spíše starší auto, tak pětileté. Po motorické stránce musí být v perfektním stavu. Co tu máte?“

Přesunuli se mezi auta. Zrak mu upoutala Škoda tmavomodré barvy. Z pozorování věděl, že je to lidové auto. Prohlédl si ho podrobněji. Najetých mělo jen nějakých šedesát tisíc kilometrů. Levá přední mlhovka byla kompletně rozežraná rzí, vedle předního světla byl jemně prohnutý plech, jako by řidič o něco zachytil. Dveře kufru rezivěly, potřebovaly vyměnit. Interiér nebyl zrovna v ukázkovém stavu. Vzal si od Sedláčka klíče, nasedl dovnitř a nastartoval. Motor okamžitě naskočil a pravidelně předl. Werner se v autech vyznal.

„Dobře, beru! Přijdu v šest. Dám vám polovinu sumy hned, při převzetí zbytek.“

Podal mu peníze a načmáral na kousek papíru iniciály jména, na které měly být doklady od auta.

Profesor Martin Zander seděl v pracovně a prohlížel si materiály po Kühnerovi. Tato záležitost byla pro něj velmi zajímavá a už se nemohl dočkat, kdy se pustí do svého vlastního výzkumu. Přitahovalo to jeho mysl téměř stejně silně jako peníze, které mu za tuto práci nabídli. Beck slíbil, že pošle svého asistenta, který mu přinese nejnovější pokyny. Dnes by měl dorazit. Při vchodových dveřích někdo zazvonil. Rychle si obul bačkory a spěchal otevřít. Když se podíval do kukátka, rozčarovaně si povzdechl. Nějaký otrapa. Co tu otravuje?

„Prosím, pokazilo se mi auto, potřebuji si zavolat,“ poprosil muž česky.

Zander rozzuřeně otevřel dveře. Od rozčílení byl celý červený.

„Běžte k čertu!“ vykřikl po něm.

„Dobrý večer, profesore Zandere,“ řekl muž znenadání čistou němčinou, „posílá mě náš společný známý.“

Zander, s otevřenými ústy a neschopen slova, mu pouze pokynul rukou a pozval ho dovnitř.

Večer po Wernerově odchodu zazvonil zvonek u vchodových dveří. Beck se rozladěně podíval z okna. Při bráně stálo tmavé auto a nějaký muž v levném obleku intenzivně stláčel tlačítko zvonku. Krátce předtím vypustili ven strážné psy. Ti se nyní soustředili u brány a zuřivě štěkali na příchozího. Vešel Franz.

„Pane…“

„Nikoho nepřijímám, Franzi. Vyjádřil jsem se jasně?“ okřikl ho rozzlobeně.

„Ale Herr Beck, prosím o prominutí. Pán tvrdí, že je od policie. Má prý s vámi něco důležitého k projednání,“ odpověděl omluvně.

Ksakru, co se děje? Teď, tak pozdě večer. Z toho koukají nepříjemnosti.

„V pořádku, přijmu ho dole v hale. Přiveď ho!“

Za pár minut štěkot utichl. Potom bouchly vchodové dveře a dovnitř vstoupil Franz v doprovodu toho muže. Uvedl ho do pracovny.

„Dobrý večer. Kdo jste a co si přejete?“ zeptal se pán domu.

V jeho hlase nebylo ani stopy po předešlém hněvu, ptal se cvičeným hlasem obchodníka.

Muž se sebevědomě usmál.

„Dobrý večer. Vy mě asi nepoznáte, zato já vás velice dobře. Jmenuji se Stephan Lintner.“

„Těší mě, pane Lintner. Posaďte se, prosím,“ pokynul mu rukou ke stolu. „Co mi nesete?“

„Jak jsem už řekl vašemu člověku, jsem komisař Stephan Lintner z Oddělení vražd. Před několika lety byl zavražděn můj bývalý kolega Walter Rosenbach.“

Odmlčel se a čekal na Beckovu reakci. Ten okamžitě zpozorněl, přestože navenek nedal na sobě nic znát. Ve vzduchu cítil problémy.

„Proč mi to říkáte?“ zeptal se se strojeným nezájmem.

„Jen tak. Myslel jsem si, že vás to bude trochu zajímat. Už jste se spolu setkali, ne za velmi příznivých okolností pro vás. Po jeho odchodu do penze mne povýšili na jeho místo. Ale nebudu vás zatěžovat epizodkami z mého života. Raději přejdu k věci. Jde mi asi o toto. Přednedávnem jste byl podmínečně propuštěn z výkonu trestu. Takže jakýkoliv střet se zákonem pro vás znamená návrat zpět za mříže. Tímto střetem nemám na mysli nic jiného než vícenásobnou vraždu. Už se ve vás probudil zájem?“ zeptal se s pocitem převahy.

Nastalo ticho. Oba si přeměřovali jeden druhého jako dva gladiátoři v aréně. Odhadovali protivníkovu sílu.

„Mluvte konkrétněji,“ vyzval Beck protihráče.

„V pořádku, jak chcete,“ ležérně se natáhl na stoličce, vědom si své síly. „V relativně krátké době po sobě zemřeli za podezřelých okolností státní prokurátor Karl Siebert, policejní komisař ve výslužbě Walter Rosenbach a profesor historie Albert Kühner. Všechna tato tři jména jsou spojena s vašimi aktivitami v České republice a vaším zatčením a odsouzením. Jednoduše jsou spojena s vaší osobou. Představte si, dokonce i jeden z mladíků, kterého našli zastřeleného při ubohém, dobitém těle Rosenbacha, měl u sebe předměty vedoucí k firmě Beck und Beck. Kromě toho, v poslední době je na finančním trhu patrný velký ruch. Představte si, jedna velká finanční společnost byla prodána zahraniční skupině Atlantis. Ale o tom jako finančník a majitel dotyčné společnosti jistě víte.“

„A dál?“

„Tyto prostředky byly poukázány na konto společnosti Beck und Beck, potom přesunuty do Švýcarska a následně…to neuhádnete, do České republiky. Není to tam, kde jste měl oblast svého zájmu předtím, než vás chudák Walter zatkl?“

Beck ho nyní pozoroval snad ještě více upřeně než předtím. Toto se musí vyřešit! Ihned!

„Co tedy chcete?“ zeptal se klidně.

„Co chci? No určitě nechci být slavný policista, který dostal bývalého vězně opět za mříže. Ačkoliv je to nepochybně vězeň velkého kalibru. Řekněme, že jsem si přišel vyslechnout vaše návrhy, jak tuto zajímavou situaci vyřešit. Tedy?“

„Ehm, ano. Každý člověk má svou cenu. Kde mám záruku, že když vám vyplatím požadovanou částku, na vše zapomenete?“

„Myslím, že nemáte příliš na výběr. Podle chvatu, s jakým jste prodal svou společnost, předpokládám, že vás na Šumavu tahají neodkladné záležitosti. Já navrhuji nejschůdnější cestu,“ usmál se samolibě. „I kdyby se vám podařilo prokázat svou nevinu v této historii, uběhne hodně času, který strávíte za mřížemi. A čas, jak tomu vy finančníci říkáte, jsou peníze.“

„Herr Linter,“ pronesl Beck neutrálně, „vždy je na výběr. Franzi, prosím tě, náš host potřebuje zvláštní péči.“

Sluha přistoupil zezadu k policistovi. Zničehonic se mu v ruce objevila zbraň. Přiložil ji sedícímu policistovi k uchu a podíval se na pána. Čekal na pokyn.

- Sakra! Ten panchart by mě tu bez mihnutí oka zastřelil. -

Ovládl ho strach. Z tváře se mu vytratila všechna barva. Z posledních sil nasadil odměřenou masku.

„To si nedovolíte, mám důkazy!“ vykřikl vyplašeně.

Beck jako by ho ani neslyšel. Zvažoval možnosti.

„Franzi, tento pán mi už prozatím řekl všechno, co měl. V rozhovoru budeme pokračovat dole.“

Sluha zvedl ruku a prudce udeřil sedícího muže do zátylku. Ten okamžitě omdlel.

„Odnes ho dolů. Přijdu za dvacet minut. Připrav vše potřebné k výslechu!“

Komisař Stephan Lintner se pozvolna probíral ze mdlob. První, co spatřil, byla strohá místnost, ve které se ocitl. Silně připomínala podzemí budovy firmy Beck und Beck, které před lety s kolegy prohledávali. Vedl je tehdy Walter Rosenbach. Jak je to už dávno.

Už se docela vzpamatoval. Byl nahý, připoután k velkému křeslu silnými koženými popruhy. Nemohl se téměř ani nadechnout, natož se ještě hýbat. Bylo tu dost chladno. Jeho tělo se začalo třást. Nebylo to ani tak od samotné zimy jako od strachu. Litoval, že se nechal unést chamtivostí. Ulakomil se na Beckovy peníze, a teď je v této šlamastice. Možná se mu podaří zachránit se, když si zachová chladnou hlavu. To zvíře - Franz si všiml, že se třese, a začal se bestiálně smát. Dělalo mu to radost, že je mu vydán na pospas. Jako by vytušil jeho myšlenky, vytáhl kleště a několikrát jimi naprázdno zacvakal. Lintnerovi stáhlo žaludek. Mučení! Proboha, jen to ne!

Beck vešel dovnitř a znechuceně se podíval na muže v popruzích. Odporná veš. Takto hloupě vydírat. To neměl rád. Uvidíme, co má v rukávu.

„Takže pane komisaři,“ řekl věcným tónem, „přišel jste do mého domu a naznačil věci, které se mě dotýkají. Rád bych tedy pokračoval v načatém rozhovoru. Takhle se mi to vidí příhodnější,“řekl a rozšafně ukázal rukou po místnosti.

„Herr Beck, promiňte mi, prosím. Nechtěl jsem vás urazit. Zapomeňme na to. Nyní už nepochybuji o tom, že jste nevinen,“promluvil roztřeseně.

„Vinen, nevinen, co na tom záleží? Z pohledu tohoto systému jsem asi vinen. A jen tak mimochodem, tento stát neuznávám. Tato mírná proevropská vláda, to jsou jen neschopní klauni. Věřím pouze Německu a Němcům. U příliš dlouho nosí klapky na očích, už příliš dlouho je jim odepíráno to, co jim právem patří. Já jsem byl povolán osudem, abych tuto křivdu napravil. Ale vraťme se k našemu předchozímu rozhovoru. Co tedy podle vás na mě máte?“

„Vůbec nic. Vše jsem si vymyslel. Nemám žádné důkazy. Prosím, zapomeňme na to.“

„Ale, ale, vážený. Zachovejte si důstojnost. Na to, že si vymýšlíte, máte dost přesné informace. Takže buď lžete, a to nemám rád, anebo máte velmi zvláštní jasnovidecké schopnosti. Anebo je to vše jen pouhá shoda okolností. Teď vám řeknu, co bude následovat. Řeknete mi všechno, co víte. Radím vám, na nic nezapomeňte. V opačném případě vám Franz velmi rád osvěží paměť.“

„Přísahám, slibuji, nevím nic. Panebože, prosím!“

Beck se znechuceně díval na muže měnícího se na uzlíček nervů. Nekontrolovatelně se třásl a zoufale koktal. Potom se Beck podíval na Franze a kývl hlavou. Ten vzal pomalým pohybem kleště a vykročil k svázanému muži. Jakoby mimochodem uvolnil vězňovi ruku. Ten byl tak vystresovaný, že se ani nepokusil o nějaký odpor. I tak by byl zbytečný. Franz chytil jeho malíček zručně do kleští. Ještě jednou se podíval na Becka.

„Do toho!“

Franz stiskl kleště a hladce odstřihl komisaři prst. V sekundě vytryskla krev a místností se ozval srdcervoucí křik. Muž křičel, řval, dokud mu zcela neselhal hlas. Potom už jen chrčel, nedokázal se ani pořádně nadechnout.

Úplně se sesypal. Za pár minut prozradil vše, co věděl. On a ještě jeden jeho kolega vyšetřující Rosenbachovu smrt našli u zastřeleného mladíka vzkaz psaný na papíře s logem společnosti Beck und Beck. Nevedlo to nikam. Až nyní, po Beckově propuštění, začaly věci do sebe zapadat. Firma byla narychlo prodána kanadsko-americké finanční skupině Atlantis a všechny finanční prostředky přesunuty přes švýcarské banky do České republiky. Vše nasvědčovalo tomu, že se Beck chystá opustit Německo. Od kolegů zjistili, že mu zanedlouho bude umožněn vstup do České republiky. Neměli konkrétní důkazy, pouze podezření. Rozhodli se to zkusit. Všechny písemné doklady k této záležitosti měl ve svém stole v kanceláři na oddělení.

„Jsem rád, že jste změnil názor, Herr Lintner,“ promluvil Beck, když komisař skončil. „Zůstává ještě jediné. Jak se jmenuje váš kolega, se kterým jste spolupracoval v této věci?“

Celou dobu mu vykal. Mluvil klidným tónem, jako by mluvil s přítelem nebo obchodním partnerem při kávě.

„Jmenuje se Paul Berger, bydliště Reissová sto dvanáct.“

„Děkuji. Myslím, že už mi nemáte co říct.“ Podíval se na svého zabijáka.“Franzi, dokonči to.“

Otočil se a vyšel z místnosti. Za sebou zaslechl cvaknutí a tupé bouchnutí. Franz se postará o tělo. Teď mají na starosti jiné věci. Vešel do kanceláře a zvedl telefon.

Od rána tu byl pořádný blázinec. Znovu začal jeden z těch nekonečných dní. Další dva lidé mu zůstali doma s chřipkou. Práce se nahromadila. Oliver Gubser šéfoval Oddělení vražd pouze necelého tři čtvrtě roku. Ještě stále zcela neovládal všechnu agendu s tím související. Byl jedním z těch šéfů, kteří chápali své podřízené. Sám postupoval dost dlouho od nejnižších stupínků až sem. Byl spíše mužem činu a tato papírová práce mu příliš nevoněla. Nedalo se nic dělat, dnes ráno dostal po telefonu pořádně za vyučenou. Musel to posunout dál.

Otevřel dveře kanceláře a šel k automatu na kávu. Tu teď potřeboval ze všeho nejvíc. Cestou potkal Eberharta.

„Sakra chlape!“ rozkřičel se na něho, „ kde do prdele je to předvčerejší hlášení? Ten zabitý chlap byl ve městské radě. Moji nadřízení se stále informují, jak se ten případ vyvíjí. Do hodiny chci to hlášení na stole. Nezkoušej mou trpělivost! To páteční volno ti předběžně ruším!“

„Ale šéfe…“

„Žádné ale! Nemám dost lidí.“

Šel dál. Když se vykřičel, trochu se mu ulevilo. Vždy si vybral obětního beránka. Když ho zpucoval před ostatními, během okamžiku se všichni snažili dohnat svoje resty. Pravdou bylo i to, že ten případ se zavražděným se už začínal vléct. Neměli dohromady nic. Právě šel kolem Lintnerova stolu. Nebyl v práci.

- Sakra, to tu ještě chybělo! Kde je ten chlap? -

Otočil se k vedlejšímu stolu.

„Berger, kde je Lintner?“

„Nevím. Včera nám skončila služba a od té doby jsem ho neviděl. Říkal, že si musí ještě něco vybavit.“

„Sežeň ho! Ihned! Nic takového tu nebudu trpět. Tady bude pořádek!“

Otočil se a téměř vrazil do muže v montérkách. Na zádech měl vyšito Krempové klimatizace.

„Promiňte,“zamrmlal na omluvu.

„Nic se nestalo,“odvětil muž zdvořile. „Už jsem s prací hotov. Fakturu pošlu jako obvykle.“

O několik minut později už obrovský výbuch rozmetal téměř polovinu budovy. Z Oddělení vražd zůstaly jen ruiny. Zakrátko nato se zřítil strop. V troskách zůstali téměř všichni. Mezi několika přeživšími byl také Paul Berger. S těžkými zraněními ho převezli do nejbližší nemocnice. Byl okamžitě operován. Po tříhodinové operaci ho v kritickém stavu v bezvědomí převezli na Jednotku intenzivní péče a napojili na přístroje monitorující životní funkce. Před dveře mu postavili uniformovaného strážníka.

Vysoká, štíhlá sestřička tlačila vozík s ložním prádlem po dlouhé chodbě. V polovině chodby seděl přede dveřmi jednoho z pokojů mladý uniformovaný strážník a popíjel kávu. Byl tu už několik hodin a očividně se nudil. Pohledem sledoval okolí. Nejčastěji si všímal mladé sestřičky. Koneckonců, i on byl vlastně ještě chlapec. Na konci chodby si všiml hezké dívky. Páni, to je kus! Vysoká, blond vlasy, pevné tělo. Bože, kdyby tak přišla blíž. Rád by ji pozval na rande, až mu skončí služba. Jako by slyšela jeho myšlenky, pomalu pokračovala směrem k němu. Nespustil ji z očí. Když si toho všimla, plaše se usmála. Mladý policajt se rozhodl.

„Slečno, mohu vám pomoci?“zeptal se úředním tónem. Věděl, že na to kočky letí.

„No, co já vím,“ začala nervózně, „ můžete mi pomoci, když chcete.“ Vrchní sestra mě poslala vyměnit ložní prádlo tomu operovanému z dnešního rána.“

Galantně jí otevřel dveře. Podržel je a pomohl jí s vozíkem. Chvíli přemýšlel, jak navázat rozhovor.

„Máte zajímavou práci, ehm,“ přečetl jméno na jmenovce, „Tamaro.“

Opět se plaše usmála.

„Jako dítě jsem se chtěla stát sestřičkou a pomáhat lidem.“

„Tak se vám to splnilo. Mohu vám ještě s něčím pomoci, prosím?“

Dívčí naivita z její tváře zmizela. Objevilo se v ní něco znepokojujícího.

„Děkuji, to nebude nutné. Už jste toho pro mě udělal dost.“

Sáhla pod poskládané povlečení a vytáhla pistoli s dlouhým tlumičem. Mladý muž nestihl ani vydechnout, když zvedla zbraň a dvakrát po sobě rychle vypálila. Policistu odhodilo ke zdi a potom se jeho už bezduché tělo potichu svezlo k zemi. Více jí nezajímal. Otočila se ke svému primárnímu cíli, bezmocně ležícímu na posteli v bezvědomí. Přiložila mu hlaveň pistole k srdci a stiskla kohoutek. V následujícím okamžiku začaly přístroje sledující jeho životní funkce pípat. Vložila pistol do poskládaného prostěradla, to si dala pod loket a rychle vyšla na chodbu. Nepřešla ani pět kroků, když ze dveří napravo vyběhl doktor se sestřičkou za patami a hnali se přímo do místnosti, ze které právě vyšla.

O dvě ulice dál vhodila do veřejného automatu pár mincí, vytočila číslo a čekala.

„Poslouchám,“ promluvil hlas v telefonu.

„Úklid skončil,“ řekla a složila.

Kapitola 4.

Germánie, rok 161

Orneus se den za dnem blížil k římskému vojenskému táboru. Cestou objevovali vypálené statky a vesnice. Rozsáhlé území totálně zpustošené boji, zem rozdupaná koňskými kopyty. Všude potkávali zbídačené lidi. Byli oblečeni v otrhaných hadrech, vyhladovělí, špinaví a v ubohém stavu. Stávalo se, že v zoufalství zaútočili na jeho průvod. Tehdy museli zasáhnout jeho muži. Když natrefili na římskou hlídku, ulevilo se mu. Přece jen to byli trochu civilizovaní lidé a dalo se s nimi dohodnout. Lépe řečeno, koupit si jejich ochranu. Pak už cesta probíhala bez vážnějších komplikací. Za pár dní dorazili do vojenského táboru na břehu řeky, zvaného Carnuntum. Území, kde se nacházel, působilo ponurým dojmem. Stálo tu několik domů, většinou nevěstince a hostince, zbytek byl vypálen. Potulovalo se tu množství žebráků. Nebylo to tu bezpečn é ani přes den, nedokázal si zde představit noční život. Vedle cesty spatřil ležet dávno mrtvé tělo Germána. Hemžilo se na něm hejno vran. S krákáním se trhaly o maso. Udělalo se mu zle. On, Řek, původem z národa, který vynesl péči o tělesné a duševní zdraví k dokonalosti, národa obklopujícího se krásou, pěstujícího umění se jen těžko díval na tu zkázu. Nemohl ustoupit, měl tu své povinnosti. Dal slib příteli. Není cesty zpět. Došli na dohled římského tábora. Dal si zavolat důstojníka a požádal ho o setkání s velitelem tábora. Prosbu zvýraznil úplatkem a darem. Zatím dostal povolení rozložit si přechodný tábor.

Na druhý den před obědem vstoupil do jeho stanu posel. Uctivě se uklonil.

„Vznešený kupče, můj pán ctihodný Publius Decimus Maximilianus byl potěšen tvým darem. Rozhodl se pozvat tě na večeři. Pošle ti doprovod.“

„Děkuji, řekni vznešenému Maximilianovi, že je mi ctí, povečeřet s takovým významným mužem.“

Posel se opět zdvořile uklonil a odešel. Orneus osaměl. Už to začíná. Potřebuje povolení nejmocnějšího Římana v této oblasti a zároveň může navázat první kontakty. Musí být prozíravý. Věděl, že ho budou prověřovat a hodnotit. Věděl, že Římané mají v oblibě bujaré večírky s množstvím vína, žen a nevázaného sexu. Předpokládal, že dnes to bude mírnější. Zde, v těchto končinách byla návštěva řeckého kupce vítaným osvěžením nudného stereotypu. Dobře, dá jim to, co očekávají. Přistoupil k velké bedně. Vybral odtud malou vykládanou krabičku. Odjistil uzávěr a odklopil víko. Uvnitř ležela nádherná vykládaná dýka. Byl to dar od jeho bratra Nassi a. Nádherná práce. A velmi cenná. Vhodný dar pro Římana.

Den rychle pokročil. Nesl se ve znamení očekávání. Orneus absolvoval malou prohlídku okolí. Zkoumal prostředí a hledal nejvhodnější místo pro budoucí hostinec. Nechtěl, aby byl příliš daleko od tábora kvůli hrozbě germánských bojovníků, ale ani příliš blízko. Nejvhodnější se mu jevila lokalita, kde se bystrý potok vléval do větší řeky. Stála tu černá budova, která vyhořela při některé z dávných bitev. Místo bylo vhodné z několika hledisek. Velmi jednoduše se dalo ve člunu uniknout po řece. Od římského vojenského tábora byli vzdáleni maximálně na sedm set kroků. V případě ohrožení se mohl uchýlit do bezpečí jejich opevnění. Potok poskytoval dostatek vody pro nutnou hygienu a vaření, jakož i pro napájení zvířat. On sám si nechá vodu dovážet z některé horské studny. Věděl o nízké kvalitě povrchové vody a neměl v úmyslu stát se obětí nějaké epidemie. Na místě, jako je toto, kde bylo soustředěno velké množství lidí, se jim nedalo vyhnout. Ano, zde to bude ideální.

Za zády mu vypukl povyk. Rozmrzele se otočil a spařil muže, kteří tvořili jeho doprovod, jak se na zemi potýkají s nějakým individuem. Za chvíli už dotyčn á osoba klečela na kolenou s rukama zavázanýma za zády.

„Pane, toto měla v ruce,“ řekl jeden z  otroků, ukazuje na špinavý nůž.

Bližší pohled mu prozradil, že se jedná o ženu. Byla to Germánka. Její oděv tvořilo pouze pár cárů plátna a kůže. Dlouhé, špinavé vlasy jí padali do tváře. Zachytil její pohled plný nenávisti. Její vyhublá postava vzbudila v Orneovi lítost. Prudce dýchala. Ústa , zkřivena nenávistí, odsekávala slova.

„Ty odporný římský hade, ty vrahu, ty…“

Nedokončila. Jeden z mužů ji prudce udřel po ústech. Rozbil j í ret, až jí krev začala stékat po bradě. Zlostně si odplivla směrem k Orneovi a spustila ještě víc nadávek. Orneus se na ženu zamyšleně podíval. Za svůj život procestoval celý doposud známý svět. Poznal množství kultur, míst, lidí. Tato žena ho něčím zaujala. Možná to byla ta obrovská bolest, která se skrývala v její duši, nebo ta její osamělost. On tu byl také sám v nepřátelském prostředí, ačkoli navenek to tak možná nevypadalo. Byl sice na rozdíl od ní čistý a honosně oblečen, ale tu osamělost měli společnou.

„Nejsem Říman,“ řekl nakonec.

Když Germánka uslyšela odpověď v řeči podobné té její, strnula. Neměla žádné vědomosti o uspořádání světa. Doposud nevěděla o existenci jiných národů kromě Germánů a Římanů. Rovněž ale vycítila to zvláštní pouto, spojující jí s tímto mužem. Vzbuzoval v ní důvěru. Nepochybovala o tom, že říká pravdu. Žádný odporný Říman by ve své namyšlenosti nevyslovil nic v její řeči.

„Proč jsi mě napadla?“ zeptal se klidně.

Neodpověděla. Ani to nečekal. Byl pro ni pouhým cizincem. Někým, kdo může mávnutím ruky ukončit její život. Nevadí. Dá jí čas.

„Pozývám tě do svého stanu,“řekl. Když viděl, že ztuhla, rychle dodal: „Neboj se, jsi mým hostem. Nikdo ti neublíží.“

Potom dal pokyny otrokům.

„Umyjte ji, učešte a oblečte. Bude dnes mojí spolustolovnicí.“

Pokračoval dále v prohlídce terénu, ale myslí se stále vracel ke germánské ženě. On sám nezažil na vlastní kůži krutost války. Toulal se světem a obchodoval, povznesen nade vše okolo. Je pravda, že na válkou zasažených oblastech se dalo vydělat nejvíce. Zásobovat znepřátelené strany zbraněmi, potravinami a tažnou zvěří bylo dost výnosné. Nikdy se příliš nezamýšlel nad dopadem války na obyčejný lid. Byl to pro něho pouhý obchod.

Stanem se šířila příjemná vůně. Orneus si v každé situaci potrpěl na skvělou kuchyni. Dobré jídlo rád zapíjel kvalitním řeckým vínem. Navozovalo mu to dobrou náladu. Posadil se k nízkému stolu. Otrok začal nosit jídla. Intenzivní vůně vyvolala v jeho žaludku jemné lechtání. Od rána se toulal po okolí a dost vyhladověl. Otrok rozhrnul vchod do stanu a vstoupila Germánka. Čerstvě vykoup ána , učes ána a oblečena do jednoduchého řeckého oděvu se podobala na jednu z bohyň Olympu. Její tělo bylo štíhlé, pevné, zocelené tvrdým životem. Byla to drsná krása snoubící se s jednoduchostí bílého roucha. Kromě jediného hřebenu z želvoviny v černých vlasech, byla bez jakýchkoli ozdob. Nebyly potřebné. Nyní, když byla čistě umytá , viděl, že její tvář je pěkná a souměrná. Nejvýrazněji působily velké hn ě dé oči. Nebyla v nich nenávist jako naposledy, pouze ostražitost.

„Jsem rád, že jsi přijala mé pozvání,“ přivítal ji.

Sám ji přivedl ke stolu a posadil na místo proti tomu svému. Potom pokynul otrokovi.

„Lucie, nech nás samých.“

Otrok se uklonil a tiše odešel. Nastalo ticho.

Aby nějak začal, řekl: „Posluž si, prosím, jako první. Jsi hostem. Kromě toho, jistě máš hlad.“

Když se nehýbala, sám začal jíst. Pomalu, požitkářsky ohryzoval kachní stehno a zapíjel ho vínem. Postupně i Germánka překonala ostych a také ona si vzala kousek jídla. Snažila se jíst pomalu, ale bylo vidět, že pořádně nejedla už delší dobu. Když viděl její strnulost, usmál se.

„Co je na mně směšné? Nikdy jsi neviděl hladového člověka? Ve tvé zemi nejsou chudáci?“ zareagovala prudce.

„Promiň,“ omlouval se rychle, „ nechtěl jsem tě urazit. V každé zemi, i v té nejbohatší, jsou chudáci. Já se ti nevysmívám. Jsem jen rád, že ti chutná.“

To ji uklidnilo. Nyní se usmála i ona. Byl to plachý úsměv. Určitě se na její tváři neobjevil už dlouho. Vlastně byla docela pěkná, pouze ji trochu hyzdil rozbitý dolní ret.

„Jak se jmenuješ?“ navázal.

„Runa. V naší řeči to znamená šťastný den.“

„Šťastný den,“ zopakoval zamyšleně. Kolik žalu zažila za poslední dny? „Já jsem Orneus. Jsem obchodník a kupec. Jak už jsem řekl, nejsem Říman. Pocházím z řeckých Atén.“

„ Co jsou to Atény?“

„To je krásná slunná země daleko odtud. Leží u moře. V Řecku jsou nádherná města. Úrodná zem dává živobytí velkému počtu lidí. Je tam hojnost vinné révy, oliv a všeličeho jiného.Řecké víno je nejlahodnější na světě. Řecká filozofie je dotažena k dokonalosti…“ rozohnil se.

„Promiň,“ přerušila ho, „ nerozumím téměř ničemu z toho, co mi tu říkáš.“

„Aha,“ vzpamatoval se, „ a chtěla bys?“

„Co bych měla chtít?“

„Chtěla bys rozumět mnohým věcem? Chceš se naučit více o světě? Svět je obrovský.“

„Podívej,“ vzal z mísy jablko, „ toto je Římská říše.“

Položil ho na stůl a vzal fík.

„Toto je Řecko.“

Položil fík vedle jablka. Chtěl tím vyjádřit rozdíl ve velikosti území. Chvíli přemýšlel. Potom vzal jednu drobnou bobulku koření a také ji položil vedle jablka.

„Toto je vaše země, tedy území, kde se nyní nacházíme.“

Runa zděšeně otevřela oči dokořán.

„Bohové, to není možné!“ zvolala, „Naše země je přece veliká. Z nejvyššího kopce nedohlédneš na její konec.“

„Ano, ano. Ale v porovnání s Římsk ou říší je pouze jako tato bobulka.“

„To je strašné! To znamená, že není možné je porazit. To je konec!“

„Počkej, nesuď unáhleně. Není možné, přesunout všechny prostředky tak obrovské říše na jedno místo, sem. Toto je pouze jedno z mnoha míst, kde Římané vedou válku.“

Odmlčel se. Na konci jazyka měl už delší dobu myšlenku. Nyní se vynořila. Rozhodl se. Vážně se na ženu podíval a řekl: „Zůstaň u mě. Naučím tě víc. Kromě toho, jsem tu sám. Budu tu muset nějakou dobu zůstat. Můžeme si být navzájem prospěšní.“

„Tak o to ti jde? Nebudu s tebou sdílet jednu postel. Nejsem žádná nevěstka! Rozumíš?“

Nyní se rozesmál z plného hrdla.

„To je dobrý nápad, i když právě tohle jsem neměl na mysli. Přísahám, že tě nebudu nutit, pokud to sama nebudeš chtít.“

„Tak dobře,“ přikývla po chvíli, „souhlasím.“

„Řekni mi něco o sobě,“ vyzval ji.

Potom už jen pozorně naslouchal jejímu příběhu. Když se narodila, bylo to právě v době jednoho z mála období mezi válkami. Zdejší kmeny neustále vedly kruté boje o území. Bylo to surové vyvražďování se navzájem. Těch pár let, kdy prožila dětství, byl relativně klid. Kromě několika menších rodových šarvátek žili v podstatě v rovnováze. Potom do jejich života vstoupili Římané. Nejdříve přicházeli jako kupci a navazovali první obchodn í kontakty. Jako dítě se na jejich příchod vždy velmi těšila. Přinášeli něco nového do jejich životů. Měli krásné a nevídané zboží. Jemné látky různých barev, ozdoby pro ženy, praktické věci do domácnosti a mnoho dalšího. Za nimi pozvolna následovali vyslanci Římské říše a uzavírali první politická spojenectví s kmenovými náčelníky. Potom se to všechno začalo. Zaseli do jejich srdcí nesváry a ještě větší chtivost po moci. Vypukly mnohé války, mnohem větší než doposud. Lidé umírali po tisících. Ženy s dětmi zůstaly osamocen é a bezradné. Zároveň s tím začal vzkvétat obchod s otroky. Jednotlivé kmeny chytaly příslušníky z jiných kmenů, aby je mohly výhodně prodat. To bylo záminkou pro další mezirodové krevní pomsty. Nekonečný kolotoč zabíjení a bídy. Tak přišla i o manžela a dva syny. Oblast se proměnila v pustinu. Shořely domy, pole byla rozdupána bojujícími vojáky. Tehdy do tohoto chaosu vstoupili opět Římané. Už se nechovali jako obchodníci. Pod záminkou pomoci jednomu z náčelníků se tu do řítila celá armáda. Její příslušníci ještě více zničili zbídačenou zemi. Do té doby to byla jen dobře strážená hranice Římské říše. Následovalo výrazné posílení posádky. Dosavadní přirozená hranice mezi dvěma světy, řeka Dunaj, už ztratila svůj význam. Římané expandovali stále hlouběji do území na druhém břehu a požírali jeden oslabený kmen za druhým. Když zabili jejího muže a syny a vypálili dům, ve kterém společně žili, udeřili ji po hlavě a surově znásilnili. Když se probrala, přála si jedno jediné, zemřít. Potom se její touha po smrti změnila na touhu po pomstě. Přišla sem, a když uviděla vznešeného Římana stát na břehu řeky a prohlížet si krajinu, vytáhla nůž a chtěla ho zabít.

„Ostatní už víš.“

„Ano, až na to, že sis namísto ctihodného Římana vybrala ubohého řeckého kupce.“

„Ty nejsi ubohý,“ řekla vážně, „myslím si, že jsi lepší člověk, než se domníváš. Je v tobě hodně citu, i když se skrýváš pod maskou.“

„Pod jakou maskou se podle tebe skrývám?“ zeptal se udiveně.

„Například pod maskou obchodníka. Věcný tón, žádné emoce a zanedlouho se ujmeš vyhladovělé ubožačky na konci sil a nabízíš jí přístřeší a jídlo. Dávej si pozor, nemusím být jediná, kdo tě může prohlédnout. A kromě toho, proč se plánuješ zdržet na tomto území? Vidím na tobě, že hrůzy války tě nenechávají chladným a je ti tu nepříjemně. V tom musí být jistě něco víc.“

„Jsi velmi všímavá. Jak jsem už řekl, dozvíš se více. Co se tý če mě, své nitro mohu odhalit jen před člověkem, kterému absolutně důvěřuji. A to si vyžaduje čas.“

„Chápu.“

„To jsem rád. Zanedlouho mě čeká jedno velmi důležité setkání. Setkání s jedním z těch odporných Římanů, jak je nazýváš. Jednu věc si zapamatuj. Když chceš nepříteli udělat škodu, musíš své kroky důkladně zvážit. Dokud jsi pod mo u ochranou, zakazuji ti bez mého svolení cokoliv podnikat! Je ti to jasné?“

„Ano, nezklamu tvou důvěru.“

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .