Z OBSAHU

Tyto příběhy o psech se vám nebudou líbit.

Smutný příběh jezevčíka Tondy je o tom, na co myslí pes, který svého majitele omrzel.

Temnou minulostí majitelky ovlivněný život věrného asistenčního psa je o tom, že asistenční psi dokážou podpořit svého majitele fyzicky i psychicky. Co ale nedokážou, je bojovat proti nedostatku vůle k životu. Ať už majitel ve svém životě napáchal jakékoli zlo.

O jednom psisku, které stálo v cestě získání dědictví a doplatilo na to je o tom, jak se jeden pes stal snadno odstranitelnou překážkou v majetkovém dědickém řízení.

O svérázných zachráncích psů a jednom cynickém řidiči dodávky je příběh o tom, jak i otrlý šofér bez špetky citu v sobě najde víc rozumu než samozvané zachránkyně psů.

O pejskovi jménem Matýsek, který 18 let dělal všem kolem život lepším je povídka přesně o tom, o čem je její název.

Temná vize budoucnosti jménem vzteklina. Nikde není psáno, že vir dovezený z nelegálních psích importů nemůže být přenosný na člověka.

O Šarykovi, který byl cepovaný a cepovaný a cepovaný je o špatné volbě psího plemene a všem tom, co s tím může a musí souviset.

Od psího exkrementu přes napadení psem až po osvobozující rozsudek. Povídka o psím exkrementu. O soudu a rozsudku, který nikdo nečekal.

O chrtovi, který neuměl nic jiného, než běžet za svým štěstím. Inspirováno neblahým osudem bezpočtu psů, jejichž životem se staly psí dostihy.

Těžko na cvičišti, lehko na bojišti — ale vysvětlujte to sociálce je zašmodrchaný příběh o jednom psím nedorozumění a dost nepovedeném zásahu pracovnice sociálky.

Na bezohlednost některých majitelů psů doplácejí… zase jenom psi ukazuje, jaké to je, když se tváří v tvář potkáte s tím, kdo vám otrávil nejlepšího kamaráda.

O zatoulaném psisku, které nakonec přišlo tomu, kdo ho chtěl zabít, na pohřeb je krátká taškařice na závěr, inspirovaná bizarností našich právních předpisů.

Při čtení může ukápnout nějaká ta slza. Smutku, dojetí nebo smíchu. Mějte kapesník po ruce.

OD PSÍHO EXKREMENTU PŘES NAPADENÍ PSEM AŽ PO OSVOBOZUJÍCÍ ROZSUDEK

D. Smékalová

Inspirováno skutečností, že někteří nevidomí lidé pohyb svého psa perfektně registrují sluchem. Hodně vodicích psů má na krku rolničku, což takovému sledování hodně pomáhá. A protože jsou vodicí psi většinou naučeni neodcházet od svého páníčka na moc velkou vzdálenost, někteří lidé doplňují určení okamžiku vyvenčení se svého psa i čichem. Na základě takhle získaných informací pak majitelé psů seberou hromádku buď sami, nebo požádají o službu a navedou na správné místo někoho z kolemjdoucích.

Pospíchám, zase nestíhám začátek soudního přelíčení.

Kéž bych aspoň jednou měl tolik času, abych stíhal všechno včas...

Novinářský průkaz mi zaručuje přístup a já pomalu otevírám dveře, zpoza kterých se vyvalil soudcův hlas. Do prkýnka, přišel jsem opravdu pozdě, soudce už, jak se zdá, jednání zahájil... Alespoň že to hlavní – výpovědi svědků – ještě nezačalo.

Sedám si co nejtišeji na nepohodlnou soudní lavici, vyndávám blok a čekám na výpověď žalující strany. Soudce se na mě zadíval – pod jeho pohledem jsem se celý přikrčil – ale on kupodivu spokojeně kývl. Tak to je snad poprvé, co mě nějaký soudce na svém přelíčení rád vidí, zavrtěl jsem hlavou. Jsem totiž zatraceně dobrý novinář.

A tenhle příběh – napadení psem – se zdá jako velká kauza. Zaslechl jsem, že je ve hře skoro milionové odškodnění. To už jsou nějaké peníze. Čtenáři mají právo vědět, co ty zubaté bestie dokážou, a taky vždycky přijde vhod pořádná dávka drbů ze života vyšší společnosti.

Tři výrostci, kteří normálně nenechají nikoho klidně spát, se teď totiž soudí o vlastní napadení – a že to bylo opravdu pořádné napadení, soudě dle informací, které jsem dostal dřív... Zase nějaký neposlušný pes, tentokrát si ale ukousl velké sousto, zakousnout se do syna místního hejtmana. Mohl by z toho být výborný sólokapr. Když pes totiž napadne syna šéfa místní honorace, jedná se zkrátka o případ s velkým P a výpovědi svědků jsou na tom vždycky to nejzajímavější, tam se občas propere i nějaké to špinavé prádýlko...

Zpozorněl jsem, protože soudce vyzval žalující stranu, aby poskytla svou verzi příběhu.

Soudní síň zmlkla, když téměř dvoumetrový habán se stále viditelnými stehy na ruce a hlavě přistoupil k ohrádce pro vyslýchaného – všichni čekali na jeho výpověď. Od hlavy až k patě ve značkových hadrech, na krku řetěz, který by mi zaplatil nájem na půl roku – no, žádní chudáci, přesně jak jsem předpokládal. Ohlédl se na svého advokáta a začal.

„Letos, sedmnáctého července, jsem kolem desáté večer šel se dvěma kamarády – Ondřejem a Pepou – z obchodního jednání, které se konalo v klubu Infinity,“ začal přednášet, jako by to měl celé naučené. Což asi měl. „Nechtělo se nám brát taxi, rozhodli jsme se ten kousek jít pěšky, takže jsme při cestě domů procházeli parkem T. G. Masaryka. Tam mi najednou podjela noha a já zjistil, že jsem uklouzl po psím ho... tedy exkrementu,“ opravil se. V síni to zašumělo potlačovaným chichotem a soudce ji přísně přejel očima, aby zjednal pořádek. „Se svými společníky jsme začali diskutovat o nezodpovědnosti majitelů psů a pak jsme viděli, jak opodál stojí muž, před kterým pobíhá pes na volno. Chtěli jsme ho přátelsky informovat, že je v parku volný pohyb psů zakázán, pes ale najednou začal vykonávat potřebu, což nás v důsledku předchozí zkušenosti trochu pobouřilo. Na majitele jsme proto křikli, ať si to po svém psovi uklidí.“ Podrbal se na hlavě a pohlédl na kamarády. Já mezitím sledoval obžalovaného – prošedivělý padesátník, který si ani u soudu nesundal sluneční brýle a vypadal, že je nad věcí.

„On nás ignoroval, tak jsme přišli blíž a chytili jsme ho za ruku – chtěli jsme mu ukázat, jak parkové chodníky díky takovým, jako je on, vypadají. On se nám ale vytrhl a začal se bránit – nejdřív nás napadal slovně...“

„Upřesněte prosím, jak to slovní napadení vypadalo,“ přerušil ho soudce.

Výrostek se znovu podrbal na hlavě.

„No – začal na nás křičet, že nikam nejde a pak nám řekl, že jsme blázni,“ pokrčil rameny.

„Aha, pokračujte,“ pobídl ho soudce a něco si zapsal.

„No,“ mladík těžko hledal ztracenou nit, „takže když se nám začal bránit, tak jsme ho chytili pevněji a chtěli jsme ho dovést až k místu, kde jeho pes právě ukončil ... ehm... vyprazdňování; chtěli jsme, aby to po něm hned uklidil. On se cukal a pak mi podrazil nohu...“

„Vy jste ho držel? Kde jste přesně byl? Jak vám podrazil nohu?“ znovu se zeptal soudce a provrtával mladíka pohledem.

„Jo, já ho držel, vedl jsem ho za ruku. Pravou,“ upřesnil v reakci na soudcovo zdvižené obočí, „a ani nevím, jak se to celé stalo – prostě jednu chvíli jsem ho vedl a pak jsem ucítil, že se mi před nohou objevila jiná noha a o tu jsem zakopl.“

„Pokračujte,“ opět ho vyzval soudce.

Mladík se chvíli nejistě ošíval a já si mezitím dělal poznámky. Zatím to vypadá dobře – tomu obchodnímu jednání asi neuvěří nikdo, chlapci byli asi jen něco popít, ale jinak se to dá pochopit. Každý z nás přeci zažil tu frustraci, když šlápne do hromádky; je jasné, že chtěli nějak reagovat. To je dobré, to čtenáři vezmou.

„No, takže on mi podrazil nohy a já ztratil rovnováhu. Upadl jsem, ale jak jsem se ho držel, tak on to asi nečekal a spadl se mnou. A ten pes se najednou zbláznil, přiběhl k nám, vrčel a štěkal jako blázen. Samozřejmě mě vyděsil, tak jsem se rychle zvedl a snažil se ho odehnat máváním rukou a asi jsem na něj trochu křikl, jenže on na mě skočil, do tý ruky se zakousl a pak zatáhl, takže jsem spadl – hlavou přímo na nějakou rozbitou láhev, to mi potom museli doktoři zašít šesti stehy! A ruku jsem měl celou pokousanou, to byly další čtyři!“ rozhořčil se. „Kamarádi se mi snažili pomoct a toho psa odehnat, jenže jak tam ten chlap...“ „Myslíte obžalovaného?“ přerušil ho opět soudce. „Jo, jak tam obžalovaný ležel, tak přes něj kamarád, Ondřej, moc nemohl a snažil se ho překročit, jenže ten pes si asi myslel, že do něj kope nebo co,“ vyrušil nás zvuk z lavice obžalovaného – něco mezi smíchem a vzlykem. První reakce, kterou zatím projevil, a já to prošvihl – už měl zase svůj kamenný výraz, když ho soudce napomenul a opět vyzval mladíka, aby pokračoval ve vyprávění.

„Prostě ten pes kousnul i Ondru, ten má dokonce nalomený zápěstí, ruku v gypsu na šest týdnů!“

„Tyto informace nám poté objasní i on, pokračujte prosím ve výpovědi, co se stalo vám,“ umlčel ho soudce.

„Jo. Ehm. Takže když jsem viděl, jak je ten pes agresivní, tak jsem chtěl utéct, jenže jsem se bál o kamarády. Obžalovaný mě držel za ruku a já se nemohl zvednout, tak jsem se s ním chvíli přetahoval a pak jsem ho co nejjemněji udeřil do obličeje, nic lepšího mě v té chvíli nenapadlo – měl jsem strach, motala se mi hlava a ruka mi krvácela...“ vypadal teď, že se každou chvíli rozbrečí. „Obžalovaný mě potom pustil, jenže já už se nestihl zvednout, protože ke mně ten pes přiskočil s vyceněnými zuby a zblízka na mě štěkal, až mu lítaly sliny. Nevěděl jsem, co dělat, tak jsem ho chtěl zastrašit – začal jsem na něj křičet, už si nepamatuju co. On pořád štěkal, ale zastavil se, tak jsem ho chtěl taky trochu praštit a tím ho zastrašit, jenže ten pes mi uskočil a zákeřně mě z boku kousl do hlavy, jenom kousek od toho předchozího zranění, asi si mě chtěl dát k večeři, když už jsem krvácel nebo co. To už zasáhl i třetí kamarád, Pepa, který byl do té doby kousek za námi – měl trochu upito a věděl, že je v nevýhodě, tak se držel zpátky.“

„I to nám určitě rád objasní osobně,“ zpražil ho soudce dalším pohledem.

„Jo. No tak Pepa vytáhl obžalovaného na nohy a kryl se za jeho tělem, protože ten pes začal vážně šílet. Já jsem se nemohl hnout – hrozně mě bolela hlava, měl jsem závratě a z bolesti mi bylo na zvracení. Slyšel jsem, jak Pepa tomu chlapovi –obžalovanému – říká, aby si psa odvolal, ten ale jen něco zafuněl. Pak Pepa zařval a strčil do obžalovaného, který upadl na mě a pohmoždil mi žebra. Rychle jsem ho ze sebe shodil, protože jsem nevěděl, kde je ten pes a jestli na mě znovu nezaútočí. Jenže ten se pral s Pepou – i když se ho snažil kopáním odehnat, pes byl pořád agresivnější a šel mu po nohách. Slyšel jsem, jak v jeho zubech praská látka Pepových kalhot a bylo mi jasný, že je ta situace fakt vážná. Viděl jsem, že Ondra jen bezradně stojí opodál, drží si ruku a nemůže nic dělat. Věděl jsem, že musím něco udělat já, tak jsem napnul všechny síly a skočil na toho psa. Ten se ještě ohnal zubama a roztrhl mi kůži kousek pod krkem, tady...“ rozhrnul tričko a ukazoval soudci zranění. Ten jen pokývl hlavou a rukou ho pobídl k pokračování.

„Takže se mi podařilo psa zalehnout, jenže ten se pořád bránil, tak jsem mu tou zdravou rukou dal pořádně pěstí do hlavy. Pak ztichnul a přestal se hýbat. Jenže to se zase rozhýbal obžalovaný, odněkud vytáhl klacek nebo možná hůl a začal nás s ní mlátit. Chtěli jsme mu to zarazit, sebrat mu to, jenže on kolem sebe mlátil jak smyslů zbavený – úplně nepříčetný! Takže jsme nakonec utekli a nechali ho tam. Když jsme se trochu vzpamatovali, volali jsme na policii a taky na záchranku. Než přijeli, obžalovaný se uklidnil a jen tam klečel vedle psa a hladil ho, tak jsme se k němu pro jistotu vrátili a chtěli ho znehybnit. Kluci měli poraněné nohy, ti nešli moc rychle, takže jsem se k němu připlížil já a srazil ho k zemi, kde jsem mu držel ruce, chtěl jsem ho zadržet do příjezdu policie. Jenže pak začala křičet ta bába, a tak jsme ho, tedy obžalovaného, radši zase pustili. To už se na kraji parku objevily majáky, a tak jsme šli rychle tam. Převyprávěli jsme policajtům všechno, co se stalo a pak nás odvezli do nemocnice a ošetřili.“

Mladík zmlknul a nervózně koukal na soudce.

„Délka pracovní neschopnosti?“ zeptal se ten pouze.

„No, jestli se všechno bude hojit, jak má, a jestli se náhodou neukáže něco jako horší než doteď – třeba ty žebra mě pořád bolej, tam prý můžu mít mikroskopickou prasklinu, tak mě příští týden uschopní. Teda já si myslím, že mi to ještě prodlouží, protože ty bolesti stále nepolevují, přijde mi to naopak čím dál tím horší. A jizvy budu mít už napořád. Takže to odškodnění...“

„Děkuji, můžete se posadit,“ přerušil mladíka soudce a předvolal dalšího svědka.

To už jsem ho neposlouchal, málem jsem zavařil propisku, jak rychle se mi celý příběh tvořil na papíře. Dovedu si to přestavit, kluci už asi byli něčím posilnění a chtěli vzít právo do svých rukou, jenže natrefili na špatného psa – to se divím, že neměl náhubek, když je takovýhle...

Výpovědi dalších dvou svědků jen potvrdily mladíkův příběh a já si mnul ruce, jak to v článku pěkně rozmáznu. Přeci jen jsou všichni dost zřízení, dokonce i teď, po té době... Přemýšlel jsem, že bych mohl odejít, rychle to napsat a pak dodělat pár restů, pořád jsem ale byl zvědavý, jak se z toho obžalovaný pokusí vybruslit.

„Na výslovné přání obhajoby a také z osobního zájmu jsem se rozhodl vyslechnout obžalovaného až na konci řízení, nyní tedy předvolávám nejprve svědkyni obhajoby,“ přerušil soudce mé přemýšlení. Tak dobře, zůstávám, třeba se dozvím ještě něco zajímavého.

Za ohrádku se postavila starší paní. Nedokázal jsem odhadnout její věk – něco mezi šedesátkou a smrtí, tipl bych. Celá se třásla a vypadala, že každou chvíli omdlí, tak jí soudce začal klást otázky podle její výpovědi.

„Vy jste šla sedmnáctého července, kolem jedenácté večer, parkem T. G. Masaryka?“

„Ano,“ odpověděla téměř neslyšně.

„A můžete nám popsat, co jste viděla?“ pobízel ji otcovským hlasem soudce.

Než začala mluvit, musela si dvakrát odkašlat a ani pak ji nebylo o moc líp slyšet, všichni v soudní síni napínali uši, aby jim neutekla ani hláska.

„Šla jsem po chodníku k zastávce a nejdřív jsem je jenom slyšela. Někdo se tam asi pral, byly slyšet různé zvuky, jako když někoho něco bolí, pak několikrát takové žuch a do toho štěkal pes – nedalo mi to a přikradla jsem se blíž, abych zjistila, o co tam jde. Než jsem se dostala za keře, které mi do té doby bránily ve výhledu, nebylo už slyšet nic, tak jsem chtěla zase odejít. Jenže pak najednou zase takové „buch“, nějací kluci tam začali mluvit a pak i křičet, moc jsem jim nerozuměla, jen jsem pochopila že asi někomu nadávají. Skoro jsem nedýchala, ale šla jsem dál. Konečně se mi podařilo to křoví obejít a tak jsem asi dvacet metrů před sebou viděla tři postavy, jak nad něčím stojí a snad do toho i kopou, nebo co. Křikla jsem na ně, ať toho nechají a oni se otočili a vypadali, že půjdou za mnou. Jenže pak se v ulici objevily blikající auta a oni si to rozmysleli, tak jsem rychle utekla domů. Pochopte, docela jsem se bála – samotná ženská v parku se třemi násilníky, to nikdy nedopadá dobře...“

„Prosím, zdržte se jakékoli subjektivní klasifikace, ano?“ přerušil ji soudce. Když na něj chvíli koukala, upřesnil mírněji: „Neříkejte násilníci... Zde figurují naopak v roli napadených!“

Paní vypadala zaražená. „Mně jen v tu chvíli tak připadali – zdáli se mi nebezpeční,“ kuňkla. Jasně, babo, tři mladí statní chlapi ti připadají nebezpeční a agresivního psa by sis určitě chtěla pohladit... Nechápu, proč obhajoba tuhle svědkyni vůbec přivolávala, kdo ví co mohla v noci a na takovou dálku vidět, tu v článku vůbec zmiňovat nebudu... V podobném duchu soudce výslech ukončil, to už jsem na lavici poposedával a nemohl se dočkat, až všechno přepíšu do počítače a trochu si s tím pohraju. Napadlo mě pár opravdu dobrých vět, s nimi a s takovýmhle případem mám první stranu jistou.

„Předvolávám k výpovědi obžalovaného,“ prohlásil pak konečně soudce a v soudní síni to opět zašumělo. Znovu jsem na svém místě poposedl a všichni jsme upírali zraky k lavici, kde vedle svého právního zástupce seděl obžalovaný, stále s tím nepřítomným výrazem a slunečními brýlemi.

Kývl, pak vstal a s pomocí svého obhájce došel před ohrádkou vyslýchaného, kde se představil. Taky to asi pěkně schytal – šel o holi a velmi opatrně, jako by ho bolelo celé tělo.

„Povězte nám svou verzi příběhu,“ vyzval soudce i jeho.

„Zmiňovaný den jsem byl svého psa venčit v parku, kde to oba velmi dobře známe,“ začal muž vyprávět pevným a znělým hlasem, který mě u něj trochu překvapil. Čekal jsem spíš šepot jako u předchozí svědkyně nebo nervozitu jako u mladíků z obžaloby. Tenhle pán ale evidentně nemá s nervozitou problém…

„Chtěl bych upozornit, že můj pes nikdy předtím neprokazoval žádnou známku agresivity, naopak byl vždy krotký. Jelikož je nám prostředí parku dobře známé a vzhledem k tomu, že díky pokročilé hodině v parku nikdo nebyl, dovolil jsem si pustit psa, aby běhal na volno.“

To víš, že jo, dědo – zrovna teď, výjimečně jsi pustil psa, to ti tak budu věřit; broukal jsem si pod fousy.

„Najednou jsem zezadu zaslechl opilé hulákání nějakých nevychovanců, nevěnoval jsem tomu pozornost, dokud nebyli až u mě. Začali vykládat něco o psích výkalech, o nezodpovědných chovatelích a o tom, že mám po svém psovi uklidit. Snažil jsem se jim vysvětlit situaci a dokázat, že po svém psovi pravidelně uklízím, oni mě ale neposlouchali. Začali do mě strkat a jejich vtipy byly čím dál tím víc urážlivé. Nakonec mě vyprovokovali a tak jsem na ně začal křičet. Oni mě chytili za ruce a někam mě táhli. Dostal jsem strach a tak jsem se jim snažil vyškubnout; jednou se mi to dokonce i povedlo, jenže oni mě chytili znovu a začali mi kroutit rukama za zády, to docela bolelo. Jeden z nich mi dokonce vrazil facku... Zase se mě snažili někam táhnout, jenže já se nemohl zorientovat, a tak jsme se s jedním z nich nějak zamotali a spadli na zem. On spadl první a stáhnul mě s sebou. Když jsem spadl, jen jsem si snažil chránit hlavu, protože ten, co spadl se mnou, vykřikl a pak mě začal rukou bít. V tom jsem uslyšel vrčení a štěkot mého Alana – to je labrador – a pak nějaké zvuky boje. Seběhlo se to strašně rychle, já si to moc nepamatuju, byl jsem v šoku.“

„Zkuste si vzpomenout co nejpřesněji, nebo tu mám přečíst výpověď, kterou jste poskytl policii?“ promluvil soudce.

„No, já to zkusím... Ležel jsem na zemi a chránil si hlavu, protože do mě jeden bouchal a druhý dokonce i párkrát kopnul. Pak přiběhl Alan, tedy můj pes, a ten kluk, co byl na zemi, se po něm nějak ohnal nebo co, že to Alan nevydržel a asi mu ublížil, teda ten kluk aspoň tak vyváděl. Nevím, jak se to stalo, protože do mě zezadu znovu kopnul druhý z nich. Slyšel jsem, že se Alan rozeběhl i na něj a jen jsem se modlil, ať už to brzy skončí...“

Teď se obžalovanému zlomil hlas a musel si osušit oči kapesníkem. To máme jasné tvrzení proti tvrzení, to bych dal dohromady taky...

„Ten, co spadl na zem, se začal zvedat, bál jsem se, že Alanovi ublíží, tak jsem ho chytil za ruku. Jenže on mě uhodil do obličeje tak silně, že jsem chvíli nedokázal vnímat nic jiného než pronikavou bolest. Asi jsem i hodně křičel, ten kluk na zemi taky křičel na mě i na Alana, toho to asi ještě víc rozzuřilo, protože jsem po chvíli slyšel další bolestné vykřiknutí a nadávky, ze kterých jsem pochopil, že na někoho Alan znovu zaútočil. Jenže to už mě další z nich chytil za vlasy a vytáhl do stoje, pak mě pevně chytil pod krkem a otáčel se i se mnou tak, abych ho kryl před Alanem, který stále štěkal poblíž. Ten, co mě držel, mi pak několikrát poručil, abych psa odvolal – jenže mě za krk držel tak pevně, že jsem toho nebyl schopný. Tak mě hodil na zem tak nešikovně, že jsem dopadl na jednoho z nich a o jeho pokrčené koleno si vyrazil dech. Naštěstí mě hned odstrčil stranou, podařilo se mi dopadnout na záda a znovu se nadechnout.

Pak se všechno událo hrozně rychle. Slyšel jsem, jak Alan bolestí vykvikl a jak jeden z mladíků nadává. Potom jsem slyšel ránu a ticho – Alan přestal vyvádět. Měl jsem strach, co se mu mohlo stát – přece jen jsme spolu šest let a on je pro mě mnohem víc než jen přítel. Zpanikařil jsem, vytáhl jsem z kapsy kalhot složenou teleskopickou hůl a ze strachu s ní začal mávat. Jsem si jistý, že jsem jednou nebo dvakrát něco zasáhl, vůbec jsem ale netušil, co. Po chvíli jsem si uvědomil, že jsou pryč a tak jsem hůl odložil a chtěl jsem Alana zkontrolovat – pořád totiž nevydával žádné zvuky. Našel jsem ho, jak nehybně leží v trávě a musel zkontrolovat, jestli žije. Naštěstí se ukázalo, že dýchá a srdce mu tluče, byl ale v bezvědomí.“

Naštěstí? Ten pes málem zabil tři lidi a on tomu říká naštěstí?

„Jenže oni se pak vrátili a znovu do mě začali mlátit a kopat. Naštěstí to netrvalo dlouho a z ulice se ozval hlas nějaké paní, což je asi vyplašilo, a tak mě nechali být. Pak si pro mě přišli policisté a odvezli mě k výslechu, potom jsem se musel nechat ošetřit – celé tělo jsem měl plné pohmožděnin, měl jsem naštíplý kotník, to ještě nemám v pořádku, taky dvě žebra mám nalomená. K tomu mírný otřes mozku, vykloubené zápěstí a také zhmožděnou krční páteř.“

„Můžete mi říct, jak je možné, že jste s sebou měl teleskopickou hůl?“ zeptal se soudce.

„Nosím ji s sebou pořád, potřebuji ji. Víte, já jsem od dětství nevidomý... a Alan je můj vodicí pes.“

V soudní síni by v tu chvíli bylo slyšet spadnout i špendlík. I sami žalující vypadali, že jsou z té zprávy v šoku. Soudce se pohodlně opřel ve své židli a mě připadalo, že se na trojici mladíků podíval snad až se škodolibým úsměvem. Pak si očima našel mě a přísahám, že se na mě povzbudivě usmál.

Myslím, že budu muset ten článek přepsat… Určitě ho přepíšu. A na to vemte jed, že to bude sólokapr.

O CHRTOVI, KTERÝ NEUMĚL NIC JINÉHO, NEŽ BĚŽET ZA SVÝM ŠTĚSTÍM

L. Eggenhoffer

Inspirováno neblahým osudem bezpočtu psů, jejichž životem se staly dostihy.

Speedy Dark Boy běží. Neví proč, ví jen, že nesmí ztratit tu bílou tečku z dohledu. Je to jeho šťastná hvězda, kterou, ať se děje co se děje, musí chytit za ocas. Jeho elegantní, svalnaté a štíhlé tělo letí vzduchem jako střela a přirozený instinkt posílený tvrdým tréninkem ho žene vpřed. Speedy Dark Boy běží. Nemůže přestat. Ze všech sil se snaží dohnat štěstí, které před ním utíká.

„Tak co, že se ti to tady líbí,“ obejme mladý urostlý Ir jménem James svou přítelkyni Katie, která s ním na dostihy původně vůbec nechtěla jít. Ta však neodpovídá, nemůže odlepit oči z dostihové dráhy, na které se osm greyhoundů snaží doběhnout umělou návnadu.

„Koukej, jak je to baví, oni jsou zrozeni pro běhání, nic jiného neumí. Pro ně je závodit jako si hrát na pláži, je to vážně neškodná hra a navíc už ani nehoní živého zajíce,“ pokračuje James v obhajobě chrtích dostihů, ale to už ani není potřeba. Zrzavou Katie atmosféra poskládaná z pohledu na rychlé ušlechtilé chrty, hlasitého povzbuzování těch, kteří si vsadili, a vzrušeného hlasu komentátora, pohltila jako kafe kostku cukru. Všichni jsou vzrušeni. Jediný, kdo zůstává až v mechanicky chladném klidu, je umělý zajíc. Tento ideální robot bez mozku, bez krve, bez střev a pocitů si vůbec nevšímá nervozity psů ani sázejících.

Komentátor, unavený z včerejší narozeninové oslavy, ve své budce pozorně přes dalekohled sleduje závod a občas se podívá do papírů, aby nepopletl čísla a jména. Nikdo neumí tak rychle číst jména dostihových greyhoundů jako on, i dnes z fleku, a to i s kocovinou, zarapuje: „I‘m Gay, Legend Tess Tickle, Redmoon Lucky Wolf, Aero Superstar, Kamikaze Baby, Pinto Flash, Alfa King, Speedy Dark Boy.“

„Oni běželi za živým zajícem?“ milovnice všeho roztomilého Katie se náhle probírá z opojení, jako by slova Jamese k jejím uším sice dorazila, ale pak chvíli počkala a vstoupila až teď: „Vždyť to muselo být strašné.“

O tom, jak to bylo strašné, věděl svoje i pan Kemp, který v Americe strávil půl století u psích drah. Když chrti dohonili zajíce, vydal strašný řev, který připomínal řev malého dítěte. Jako expert na davovou psychózu pan Kemp pochopil, že to může diváky nakonec odradit od dostihů. A s tím se muselo něco dělat. Dětský řev je pro byznys prostě něco strašného.

Zatímco se Katie snaží nepředstavovat si zakrváceného zajíce, greyhoundi se vypořádávají s velkou odstředivou silou a šílenou rychlostí vbíhají do klopené zatáčky. Speedy Dark Boy se snaží potlačit bolest v zádech ze silné rány do zad, kterou dostal, když mu do nich praštila dvířka startovacího boxu, a vtěsnat se mezi Pinto Flashe a Aero Superstar. Bez přestání běží. Jako prasyn svých prapředků, kteří byli vyšlechtěni k lovu. Jako kapka z moře nejstaršího čistokrevně chovaného plemene přetéká Speedy Dark Boy závodištěm. Jde tu o víc, než tuší, všude kolem něj tikají hodiny, které neslyší. Řev diváků a sázejících, to je jen hlasité cvakání nůžek, které zkracují čas.

O čase ale tříletý Speedy Dark Boy nic neví. Ví jen, kdy je tma, to může spát, a kdy je světlo, to musí běžet. A teď je světlo. Štěstí není jen tak, štěstí se musí ulovit. V průvanu vlastní rychlosti se jako roztrhaná rybářská vlajka třepe život Speedy Dark Boye.

James s Katie vchází do baru na druhém patře stadionu. Tady je ta pravá atmosféra. Tady to vře. Tu se naplno odhalí, že chrti na dostihové dráze jsou pouze nástrojem k té pravé zábavě, kterou je sázení. Sázkaři nakupují drinky u baru, postávají u pultů nebo sedí u stolků, hlučně se baví a občas si odskočí podat sázku. I přes hluk si nejde nevšimnout tlustého muže kolem čtyřiceti let, který se svým synem sleduje dostih a řve: „Běž Speedy Dark Boyi! To dáš, ty vole, běž!“ Je to stálý návštěvník pan O’Donnell, majitel kromě jiného i Speedy Dark Boye. „Běěěž!“ Žíla na jeho krku rychle roste.

Speedy Dark Boy má psí duši na jazyku, jeho srdce zběsile přečerpává ušlechtilou krev. Už vyprodukoval přes 100 000 wattů ze zbytkové energie, což postačuje k uvaření 600 mililitrů vody za dvě minuty. Speedy Dark Boy se jako energií nabitá žhavá mašina na výrobu peněz žene k cíli.

„Běž! Sakra! Nééé..do pi..!“ chtěl si pan O’Donnell pořádně zanadávat, ale vtom se jeho pohled potkal s pohledem manželky, který vyjadřoval něco ve smyslu – uvědom si, že tu máš dítě.

Ti, co vyhráli, si běží pro výhru, a ti ostatní pro další drink na bar. Je po všem, umělý zajíc zajel do své boudy a chrti zpomalili. Žádný z nich neví, kam má teď běžet.

„Aero Superstar to dnes všem nandal, vážení, dnes padl traťový rekord!“ do prostorů dostihového stadionu vytéká z reproduktorů dlouholetým kouřením zabarvený hlas komentátora. Ze všeho nejvíc je rád, že nemusí vyhlašovat jako vítěze psa jménem I’m Gay. Je to sice profík, umí zahrát i nadšení, ale zas prdel si z něj nikdo dělat nebude.

„S tím zatraceným čoklem je konec,“ pan O’Donnell se přemístil k barovému pultu, aby tam mohl ze sebe v klidu vypustit zlost. „Že Speedy Dark Boy… Slow Shit Boy to je... ten ani neví, jaký měl kurva štěstí.“

Pan O’Donnell se neplete. Speedy Dark Boy to neví. Neví, jaké měl štěstí, že si jako štěně všímal vysušené králičí kožky. Že mohl v pěti měsících dostat obojek, učit se chodit u nohy a trénovat. Že když mu byl rok, mohl jít do psince a připravit se na život na závodní dráze. Že se mohl učit pronásledovat návnadu a honit po směru hodinových ručiček. A to už vůbec neví, jak obrovské měl štěstí, že se vůbec dostal na dráhu. Kolik z těch psů, co s ním vyroste v kotcích, má to štěstí a není odstraněno, utraceno, zlikvidováno? Kolik z nich se může učit žít v kleci a startovacím boxu? Kolik z nich si zaslouží právo na další život v podobě dostihové licence? Speedy Dark Boy je opravdu pod šťastnou hvězdou narozený pes.

Vyčerpaný Speedy Dark Boy se dívá do děr v přepravce, přes které přetékají pruhy světla. Je mu zima a má hlad. Malé množství tuku, co má na svém atletickém těle, ho nedokáže zahřát. Náhubek ho trochu škrtí a přepravka je mu malá. Dnes nebyla pochvala a pamlsky, nebylo pohlazení nebo drbání třeba za ušima, ale nejlépe i na zádech a na stehnech.

„Hele, to vážně s těmi zajíci...“ Katie se vrací otravná myšlenka na malé, bílé chlupaté, roztomilé pištící zaječí tělíčko. Obrací se na Jamese, ale ten ji vůbec neslyší, je hluboce ponořen do kapesního manuálu dostihového sázkaře. Prstem si projíždí jednu dobrou radu za druhou. Koukej se na věk, greyhound všeobecně dosáhne vrcholu ve dvou letech, fena ve třech. Vybírej si z greyhoundů, kteří už odběhli pár slušných závodů. Když si vybíráš, dej přednost greyhoundům, kteří nedávno běželi. Ti, co neběželi několik týdnů, můžou být zranění nebo nemocní. Je jedno, jaká je jeho forma, pokud není současná. V tom případě je velká pravděpodobnost, že greyhound nevyhraje. James má pocit, že všechno chápe, a začíná ho přepadat nekontrolovatelné nutkání sázet.

Katie pochopí, že to teď bude s Jamesem marné, tak se obrátí na starého pána v bílém klobouku, který sedí u baru vedle ní: „Věděl jste, že kdysi ti chrti honili živého zajíce?“

„Jenže, drahoušku, pak se objevil jeden zajícomil, pan...“ stařík se na chvíli dívá přes skelněnou zeď na dostihovou dráhu, jako by tam byla ta správná slova, „Smith, Owen Smith, syn irských imigrantů, a ten vymyslel umělou návnadu. Představte si, že tu návnadu nejdřív tahal za sebou na motorce,“ zasmál se stařík. Katie to moc vtipné nepřišlo, ale taky se zasmála.

„Tak na pana Smithe, který zabránil tomu, aby se z chrtích dostihů stal krvavý sport!“ nastavila Katie skleničku a ozvalo se hlasité cinknutí.

„A víte, sluníčko, že jeho vynález pomohl chytit velkého Al Capona? Pro mafiány byly dostihy zajímavý byznys. Stačilo sedm z osmi psů přecpat pár librami masa nebo je nechat běžet míli před závodem a dostih garantoval vítěze, osmého psa,“ stařík si upravil klobouk a opět se rozesmál, ale Katie se tentokrát neusmála ani ze slušnosti.

Venku začíná být tma. Speedy Dark Boye ze spaní probralo zatroubení. Nedostal najíst a má strašnou žízeň. Je ve staré dodávce spolu s pár dalšími greyhoundy, kteří dnes na dostizích nepodali výkon hodný obdivu a už nestojí ani za sázku. Řidič zatroubí ještě třikrát. Nic se neděje. Zvuk klaksonu se v dáli rozpadá na drobné kousky a míchá se štěkotem hlídacích psů z nedalekých vesnic. Speedy Dark Boy je zticha, ani se nehne, jen vyplašeně nastraží uši. Řidič vystoupí z dodávky a přistoupí k bráně.

„To si dělaj...“ vyletí řidiči z úzké mezery jeho popraskaných rtů, ze kterých mu visí už skoro vykouřená cigareta, „a co já mám teď jako...“

Dnes je likvidační stanice zavřena. Řidič chvíli stojí před bránou a přemýšlí. Tuto práci má rád, je to dobrý přivýdělek a navíc u toho nemusí nic moc dělat. Stačí, aby převzal vysloužilé chrty od majitelů, kteří se jich potřebují zbavit, a odvezl je do likvidační stanice. Tečka. Ale aby u toho musel ještě přemýšlet, to se mu teď vůbec nelíbilo.

Speedy Dark Boy vidí světlo. Hvězda? Kolem likvidační stanice projíždí motorka. V mrtvolném tichu, které náhle nastalo, se řidiči začaly před očima promítat možné scénáře. V jednom hází psy jednoho po druhém přes bránu. Ve druhém psy vypouští z přepravek a nechává v lese. Ve třetím mu dochází, že psi mají identifikační čísla vytetované na uších a že by je musel odstranit. Řidič nemá ke greyhoundům žádný vztah, prase nebo greyhound, vnímá to stejně. Ale představa, že má ještě dnes večer všem těm greyhoundům odřezat uši a pak se těch uší ještě někde zbavit, ho vůbec nenadchla. V tom se na plátně mysli řidiče nečekaně objevuje celkem nový scénář. V této verzi příběhu odváží psy do útulku. Speedy Dark Boy se stáhl do klubíčka a opět vůbec netuší, jak obrovské má štěstí.

Světla stadionu už dávno zhasla. Sázkařská společnost dopočítala zisky a všichni jdou spát. Vítězové i poražení. Katie se pod víčky objevuje bílý zajíc, který běží krásně zelenou svěží trávou. James se stává králem všech sázek a pan O’Donnell si v hloubce voňavého polštáře představuje svého nového dostihového greyhounda. Vidí, jak jeho nový chrt vbíhá jako první do cílové roviny. Vidí spoustu peněz a slávy. Vidí se na titulních stránkách všech irských novin.

Řidič dodávky zastavuje před bránou útulku a zatroubí. Na dvoře se rozsvítí žárovka. Železná vrata útulku zaskřípou a objeví se v nich útlá stařenka. Nevypadá na to, ale má pořád hodně síly. Vedle ní jako na zavolanou najednou stojí mladý muž, kterému může být maximálně tak dvacet pět let.

„Mám pro vás psy,“ řekne řidič suše a doufá, že se jich konečně zbaví.

„Ježíšikriste, a kam je máme dát? Už máme plno,“ strachuje se stařenka.

„Já nevím, to je vaše věc, buďte rádi, že jsem je přivezl,“ řidič začíná litovat svého nezvykle humánního gesta.

Stařenka časem ztvrdla jako kůže na jejích dlaních. Nejhorší byly začátky, kdy chtěla pomoct každému vysloužilému greyhoundovi. Teď je ráda, že může pomoct aspoň některým z nich.

„Kam je jen dáme, kam je jen dáme,“ přemýšlí nahlas, „máme plné klece a do domu se vejdou už jen dva.“ Je jí jasné, že za chvíli musí být nějaký dlouho nechtěný pes humánně utracen, aby mohli přijmout další dostihové greyhoundy.

Řidič otevírá dveře dodávky a mladý dobrovolník zasvítí baterkou dovnitř. Speedy Dark Boyi se v oku zatřpytila jeho šťastná hvězda. Je jedním ze dvou, kteří dostanou další šanci.

„Víc už se nikam nevejde,“ polyká stařenka těžkou a horkou kouli plnou emocí.

Naštvaný řidič se vrací do dodávky, prudce zavírá dveře, nastartuje a odjíždí. Červená světla se zmenšují, až jsou z nich jen dvě tečky na silnici, které zmizí ve tmě.

„Panebože…“ zašeptá si pro sebe stařenka. Jenže ten je teď jen sám ví, kde. Dnes v noci ho tu zastupuje řidič dodávky, který místo něj sfoukne psí duše jako svíčky.

Šťastného Speedy Dark Boye už netrápí zima, žízeň ani hlad. Trochu se zklidnil a usíná v kennelové kleci v předsíni malého starého domečku.

„Nepůjdeme znovu na dostihy? Už jsme tam několik dní nebyli,“ vyklouzlo z rozespalého Jamese u snídaně. Katie nereaguje, žvýká toast a upřeně se dívá na kuchyňský stůl. „Představ si kolik lidí na světě jí u stejného stolu z IKEA jako my.“ Tuto větu kromě Katie celkem nečekaně ve stejnou chvíli vysloví i Marie z malého města na východě Čech. A zatímco Katie v Irsku dál nic neříká, Marie v Čechách odlepí oči od stolu z IKEA, podívá se na svého snoubence a prohlásí: „Lukáši, nepořídíme si pejska?“

V irském útulku nemají z IKEA nic. Ale za to tam mají spoustu problémů s prostorem.

„Musíme ho utratit,“ říká smutně stařenka. „Je tu už dlouho, nikdo si pro něj nepřišel, potřebujeme místo pro ostatní, nedá se nic dělat.“

Speedy Dark Boy se s nastraženýma ušima snaží všemu rozumět. Naklání svou dlouhou hlavu na stranu, jako by tak lépe slyšel. Psa, který byl v kennelové kleci vedle něj, někam vezou. Stařenka se už raději ani nedívá a pomalu kráčí zpět do domu. Na chvíli se ještě zastaví u nástěnky s fotkami všech greyhoundů, které tu ve svém útulku má, pak si sedne k počítači a dlouze vydechne.

Marie z malého města na východě Čech dělá na svého snoubence psí oči, dokud z něj nevymáčkne: „Proč ne.“ Tato dvě slova zvedají Marii ze židle. Běží nadšeně pro svůj notebook, „Já už i vím kterého! Tady koukni, zachráníme mu život, koukni, jak je roztomilý,“ ukáže na webové stránky organizace, která zachraňuje vysloužilé dostihové chrty z Irska. „Teď pracuju z domu, budu mít na něj čas a mám i našetřeno.“

Po dvoře útulku pobíhají různě zabarvení greyhoundi. Z domu vychází stařenka a volá: „Speedy, Speedy!“ Speedy Dark Boy k ní poslušně přibíhá. „Ty máš takové štěstí Speedy, ty by ses měl jmenovat Lucky. Víš, kam půjdeš? Do České republiky!“ Speedy Dark Boy ani neví, že je v Irsku, takže neví, jestli se má těšit nebo bát. Spokojený hlas stařenky ho však uklidňuje. Vrtí ocasem a nastavuje svou černou hlavu k pohlazení.

Po dlouhé třídenní cestě přijíždí z Irska na dvůr českého kynologického klubu dodávka s dvanácti greyhoundy. Marie s Lukášem a hrstkou dalších už netrpělivě čekají na toho svého. Speedy Dark Boy je zmatený, vůbec netuší, kde je a co s ním bude. Dveře jeho přepravky se otevírají, vyskakuje ven a konečně si pořádně protahuje nohy. Najednou je u něj nadšená a dojatá Marie, bere ho na vodítko a odvádí si ho stranou. Speedy Dark Boy neví, co si má myslet, nic a nikoho tady nezná. Ale cítí, že mu nikdo neubližuje. Naopak. Hladí ho, a když Marie řekne: „Tak tohle je náš Speedy,“ tak i Speedy vysloví tak nějak jinak než pan O’Donnell. Měkčeji. Svaly na jeho dostihovém těle se uvolňují a Speedy poprvé zavrtí ocasem.

Speedy bez problémů skočí do kufru auta, pak si lehne a celou cestou do nového domova buď spí, anebo jen tak kouká před sebe. Po příjezdu se poprvé projde s Marií kolem domu, pak si opatrně položí své opotřebované klouby na svoji novou deku a zůstává na ní celou noc. Necítí nebezpečí, jen je trochu vyplašený. Nikdy předtím nežil v domácnosti. Dosud byl zvyklý jen na hlučný domov v psinci a tady je ticho a klid. Co je to tikot hodin v kuchyni? Co jsou to schody, pračka, televize, zrcadlo, co je to kluzká podlaha, co je to piškot? Nic z toho Speedy nikdy neslyšel, neviděl ani neochutnal.

Dnes je už od rána nádherný slunečný den. Jak v Čechách, tak i v Irsku. A zatímco Pan O’Donnell skoro až zamilovaně pozoruje svého zbrusu nového dostihového greyhounda při tréninku a Katie při nákupu v potravinách přemýšlí, že se s Jamesem rozejde kvůli jeho závislosti na sázení, sedí Speedy poslušně v chodbě svého nového domova a upřeně se dívá na Marii.

„Myslel jsem si, že bude hyperaktivní, a on je to takový kliďas,“ poznamená Lukáš, který se chystá do práce.

„Zlatíčko to je, už reaguje na fuj i k noze, jen má občas takový smutný pohled, bůhví, co má za sebou,“ zamyslí se Marie s pytlíkem v ruce a pak Speedyho pohladí po hlavě. Speedy se už po týdnu v novém domově rozkoukal a má i svá oblíbená místa. Někdy neví, jestli má skočit na gauč, do křesla nebo raději rovnou do postele. Ale přes noc spí poslušně ve svém pelíšku.

„Obojek, vodítko, pytlíky, všechno máme, můžeme jít ven,“ řekne Marie a Speedy začne vrtět svým dlouhým tenkým ocasem. Brzy pochopil, že slovo „ven“ znamená běhat a čichat a čůrat a všechno možné, co má rád.

Marie za sebou zavírá branku. Příjemný vánek jí lehce zvedá vlasy a příjemné myšlenky zas koutky rtů. Speedy jí dělá radost. Na vodítku chodí ukázkově, vůbec netahá.

„Hodný Speedy, tak je hodný,“ podrbe ho Marie na zádech. Vychozený chodníček v poli se mírně zatáčí a vede k silnici. Na nebi se objevuje pár mráčků a vánek přidává na síle. V tom z pole vyskočí jako zajíc do vzduchu bílý igelitový pytlík. Speedy okamžitě zpozorní. Pytlík se jako opilý tanečník točí nad polem a pak si to namíří přímo k silnici. Speedy sebou náhle trhne tak silně, že se vyvleče z obojku a běží za pytlíkem. Vyděšená Marie zoufale křičí jeho jméno, které do hluku projíždějících aut vniká jako nůž. „Speeeedyyyyyy!!!!“

Speedy Dark Boy běží. Neví proč, ví jen, že nesmí ztratit tu bílou tečku z dohledu. Je to jeho šťastná hvězda, kterou, ať se děje co se děje, musí chytit za ocas. Jeho elegantní, svalnaté a štíhlé tělo letí vzduchem jako střela a přirozený instinkt posílený tvrdým tréninkem ho žene vpřed. Speedy Dark Boy běží. Nemůže přestat. Ze všech sil se snaží dohnat štěstí, které před ním utíká.

TĚŽKO NA CVIČIŠTI, LEHKO NA BOJIŠTI – ALE VYSVĚTLUJTE TO SOCIÁLCE

V. Matyášová, M. Hobrland

Věřte nevěřte, v tomto příběhu je pravdivé jádro.

Karel byl vždycky Mirkův kámoš. Znali se dlouho a znali se z vojny. Ale při závodech šlo všechno přátelství na okamžik stranou. Stali se z nich rivalové na život a na smrt. Stejně jako dnes. Mirek zaťal pěsti, yesssssss, a počítal, kolik bodů Karel na kontroláčku ztratí. Bojar se zakousl, Karel zařval, Bojar pustil, dohlídal. Mirka přešla radost, bedna zas nebude, z tohohle závodu nemá Argo ještě žádnej pohár. Přesto vztek necítil. Naštvaný nebyl. Mrzelo ho, že ho těch pár bodíků šouplo zpět mezi malokynologický plebs, tím hůř, že na čtvrtý místo. Mávl rukou a šel Argovi vyměnit do kotce vodu, protože ten blb si do misky zase šlápl a všechno si vylil.

Tak jako tak, večer bude Karel s Mirkem zase nejlepší kámoš. Pouštěčky nepouštěčky. Po třetím pivu už čtvrté místo nebude tak velká potupa. Po pátém mu dojde, že pád mezi kynologický plebs je jen krátkou nudnou mezihrou v jeho kariéře a po prvním panáku mezi nimi propukne skutečná chlapská láska, která po čtvrtém panáku dojde vyvrcholení, ze kterého se budou oba ještě dlouho vzpamatovávat.

Designéři lékařských ordinací by se měli rovnou věšet, myslel si Karel, když očima již po x-té přejížděl po stěnách jedné takové ordinace, ve které právě seděl. Na holých stěnách viselo několik nástěnek, které byly ověšeny letáčky různých farmaceutických firem, pojišťoven a jak si Karel všiml, mezi tu záplavu zdraví, krásy a jistoty se vmísila i nenápadně připíchnutá vizitka jednoho pohřebního ústavu. Krémově bílá barva dodávala interiéru vzhled upatlanosti a koženkové sedačky při každém pohyby vydaly zvuk, jako by si uprdl. Ještě že mu na krku visela jeho malá Terka a neustále ho rozptylovala. Bez tohohle rozptýlení by Karel v čekárně zešílel. A to tu byl skutečně jen v roli čekajícího. Pacientem tu byl Mireček. A ten už pěknou dobu vězel za zavřenými dveřmi s nenávistně vyvedenou cedulí NEKLEPAT! Ale vysvětlujte to čtyřletému prckovi, že? Když brunátná sestra prudce otevřela dveře, průhledem dovnitř byly vidět Mirečkovy fusekle značící pozici člověka ležícího na zádech na lůžku s igelitovým prostěradlem vedle vstupních dveří. Když se v zorném poli sestry nikdo nevyskytoval, zavřela sestra se zakroucením květáku na hlavě dveře ordinace.

Uvnitř kroutil doktor Paděra nevěřícně hlavou. To, co právě slyšel, mu rozum bral jen s největší neochotou.

„Vážně vám to udělalo dítě?“ zeptal se Paděra ještě jednou. Chlapisko naproti němu jen pokývalo hlavou a vydalo zvuk, který si Paděra vyložil jako výraz souhlasu.

Že by chlapa jako hora takhle zřídilo čtyřleté dítě? Pravda. Paděra se během své praxe už setkal s kdečím. Po těch letech si už myslel, že ho z míry nic nevyvede. Ale tohle, to byla novinka, která v jeho praxí znuděné nátuře probudila zvědavost. Naražené rameno, pochroumané zápěstí, nemluvě o drobných pohmožděninách a vykloubeném kotníku. Chlap by potřeboval kompletní garančku. Jenomže čemu by se jeden divil. Z chlapa ještě táhne chlast … klasický případ, chtělo by se říct. Oba rodiče nejspíš pijí (a to je ještě ta lepší verze), děti nikdo nevychovává a takhle to pak dopadá. Rodiče mlátí děti, děti mlátí rodiče. Případ pro sociálku. Paděra vypsal Mirkovi průvodku na vyšetření a jakmile se za ním zavřely dveře (ano, ty s tou xenofobní cedulí), zvedl telefon.

„Paděra, obvodní. Spojte mě na paní Čákovou ze sociálky, prosím. Mám tu něco, co ji bude zajímat. Násilí v rodině.“

Není žádným tajemstvím, že sociálka je jedna z nejlépe fungujících tajných služeb. MOSAD i CIA by se u ní mohly mnohému přiučit. Je to jediná tajná organizace, která funguje veřejně, a přesto nikdo neví jak. Ovšem Svatava Čáková neměla o konkurenčních tajných službách nejmenší ponětí. A na mysl by jí nikdy nepřistálo, že ona pro jednu takovou službu už třicet let pracuje. Právě vystoupila z autobusu na malé návsi a urovnávala si pomačkané šaty. Rozhlížela se kolem, neuvidí-li někoho místního, aby se rovnou zeptala na cestu k domu Blažkových, kam měla namířeno. Adresa, kterou měla, byla nepřesná. Chybělo popisné číslo, protože se jednalo o novostavbu před kolaudací, a ty, jak známo, popisná čísla nemají. Dobře věděla, že malé vesnice rozrostlé o novostavby jsou labyrintem, jehož průzkum je bohapustou ztrátou času. Notabene za státní peníze. Jenomže nikdo nikde. Na návsi bylo jako vymeteno. Její zkušený pohled padl na vývěsní štít hostince U Pecků. Kde jinde by protřelá agentka sociální služby mohla získat informace než tam, kde vznikají. U zdroje. Úkol byl jasný. Nenápadně zjistit, kde je dům Blažkových. Kolik Blažkových v tom domě žije… a pak samozřejmě nějaké další informace, které by jí pomohly ve vyšetřování. Lidově řečeno drby.

U Pecků bylo poloprázdno. Co bylo na první pohled zajímavé bylo to, že všude po stěnách visely obrázky psů. Jeden by tady očekával spíše výzdobu na téma fotbal. Nebo machistické fotky z Playboye. Tady viseli jen psi.

U jednoho stolu seděla partička místních mániček s dlouhými vlasy a děsuplnými nášivkami na děsuplně rozdrásaných a špinavých jeansových bundách. Agentka Čáková si je přísně prohlédla. Ostatně, byly to její potenciální cíle. Na druhé straně hospody byl štamgastský stůl. Okolo něho sedělo několik místních. Většinou penzisti. Kolik z nich to asi uhrálo na předčasný důchod, ha? Napadlo Čákovou, když si všimla, že to jsou chlapi sice v letech, ale pořád plní zdravé síly a venkovské odolnosti. Zkušeně si vybrala stůl v třetím rohu hostince (ve čtvrtém byl totiž výčep). Posadila se a předstírala, že ji zaměstnává stoh papírů, který si přinesla v kabelce. Po očku však zkušeně pozorovala partu důchodců a snažila se vytipovat, který z nich je nejslabším článkem řetězce klasické mužské pospolitosti a vyklopí, kde najde dům Blažkových a nebude se moc ptát, proč. Co bylo důležité, bylo oddělit takového slabého jedince od stáda a udeřit. Běžná praxe agentů sociálky: ptej se beze svědků. V tomhle případě bylo oddělení slabého kusu od stáda hračka. Chlapi lemtali pivo a v podstatě nebyli ničím jiným, než přenašeči piva od stolu k pisoáru. Hospodského se ptát nebude. To by byla základní chyba. Agentka Čáková moc dobře věděla, že hospodský by se otočil ke štamgastům a diskrétní otázku by jim přetlumočil jako nějaká nablblá hlásná trouba. „Chlapi, tady madam se ptá, kde bydlí Mirek Blažků…“ řekl by a to by bylo to poslední, co mohla Čáková potřebovat.

Čáková si objednala kávu a malé pivo. Horkou vodu s lógrem, kterou tady drze označovali za presso, odsunula stranou a usrkávala piva. Mezi štamgasty si vytipovala jednoho, který, jak se zdálo, toho moc nenamluvil. Ano. To bude její cíl. Čáková přes vršek malé pivní sklenice hypnotizovala nejslabší článek štamgastské společnosti. Přiblble se usmíval, kýval, ale nic neříkal. Ano. Tohle bude její cíl. Odstrkovaný jedinec, který bude vděčný za možnost vyniknout, byť za cenu zrady.

Svatava Čáková musela přetrpět ještě jedno malé pivo (kdyby seděla a nic nepila, byla by nápadná), než se konečně objekt jejího zájmu zvedl a namířil si to na toalety. Čáková se soustředila. Jakmile se chlapík vracel, vstala a zkřížila mu cestu.

„Miroslava Blažka, znáte?“ udeřila. Chlapík se na ni podíval a usmál se. Jasně, že to věděl, prevít.

„A kde bych našla jeho dům, poradíte mi?“ Chlapík se podrbal na hlavě, usmíval se, ale neřekl ani slovo. Že by se zmýlila a vytipovala špatný objekt? Vyloučeno, věřila si Čáková a věnovala chlapíkovi dobromyslný úsměv. Jenomže chlapík, namísto aby vyklopil, kde bydlí Mirek Blažek, drapnul agentku Čákovou za ruku a ta, než se nadála, stála u stolu obsypaného místními štamgasty. Chlapík vedle ní něco gestikuloval rukama a přitom až nepříjemně často ukazoval na ni. Vypařit se bylo vyloučeno. Bude muset nasadit kamufláž.

„Jémine paninko,“ promluvil jeden ze štamgastů, který byl nejspíš jejich vůdce. „Tady Koblih je hluchej jako poleno. To byste do něj mohla hučet od rána do večera a on by se pořád usmíval jako pitomec, viď, Koblih?“ Otočil se vůdce na Kobliha a Koblih vesele zakýval hlavou.

„Copak jste od něj potřebovala? Od Kobliha.“

„Víte, jsem Blažková,“ začala Čáková spřádat svoji konspiraci, aby zakryla svou skutečnou identitu, přelstila místní paka a nezpůsobila rozruch. Jenže nic. Chlapi se nechytli a civěli na ní. „Jsem Blažková, sestra…“ Zase nic. Chlapi ne a ne se chytit. Chytal se jen Koblih, který se vesele kýval. Ale Kobliha již Čáková eliminovala. „… Blažkové, co bydlí tady v obci.“

„Tady žádná Blažková nebydlí.“ Odpověděl ji Vůdce.

„Ani Blažek?“

„Že byste byla jeho sestra?“ křížil jí konspirační plány vůdce penzistů.

„Blažka má za manžela. Jmenuje se po něm,“ kroužila Čáková kolem tématu a začínala se jí z toho kroužení motat hlava. Vůdce to patrně vytušil a nedbaje jejích odmítavých pokusů, posadil si ji vedle sebe. Jakýmsi záhadným gestem dokázal, aby se na stole objevila runda maličkatých záludných skleniček s ještě záludnějším obsahem.

„Tak povídejte, co pro vás můžeme udělat?“ vyzval Vůdce Čákovou a nejspíš silou vůle ji přinutil obsah malé skleničky vypít. Slivovice. Tfuj, chtěla si agentka Čáková odplivnout. Ale neodplivla.

„Jmenuji se Blažková a jsem sestra té Blažkové, co má za manžela … Blažka,“ plácla, protože ta slivovice měla fakt grády.

„Aha,“ zdálo se, že Vůdce i všichni jeho kumpáni u stolu se s vysvětlením spokojili, „myslíte Míru Blažků!“

„Ano, přesně toho.“

„Jenže ten má za manželku Průšovou. To je sestřenice tady Kobliha a dcera támhle Průši,“ informoval ji Vůdce.

„No,“ usmála se nuceně Čáková a marně se bránila přistavení dalšího panáčka v upatlané skleničce. Napila se, aby zakryla rozpaky a především svou chybu. Jenže byla profesionálka a ihned zaimprovizovala. „Slyšela jsem, že měl úraz.“

„To měl, paninko. To měl. Malá Terka ho tak zřídila, že musel k obvoďákovi a pak lítal po doktorech že týden nebyl v práci.“ Skvěle, zaradovala se agentka Čáková. Už to z nich leze.

„Ta malá Terka, co ho tak zřídila, to je jeho dcera?“

„Kdepáák, paninko, to je holka Karla Zůnovýho. To je synovec támhle Ivana. Vlastně ne, támhle Rudy…“ mával Vůdce rukou kamsi mezi své věrné, kteří horlivě přikyvovali a Čáková se nemohla zbavit pocitu, že na ni civí ne jako na sestru neexistující obyvatelky obce jménem Blažková, ale jako na Svatavu Čákovou, o které nevědí, že je pracovnicí sociální služby. Z pohledu práce komplikace. Z pohledu Svatavy Čákové kompliment. Tak proč ne jednu slivovičku navíc, že? Ale zpět do práce.

„A ten Karel Zůna, to je kdo?“ vyzvídala.

„Karel? To je Mirkův nejlepší kámoš, paninko. Víte, oni mají oba velkou lásku, dělaj tuuu – kynológii... jakože cvičej psy, víme? Každou chvíli jsou někde po závodech, a jsou to borcí, pořád v luftě, paninko, už od vojny. Předtím, než se to Mirkovi stalo, uteklo mu třetí místo o pouhé tři body kvůli pouštěčkám. Argo kousal jak z partesu, lítal stovkový kontroláky, ani nepřibrzdil. Tenkrát Luboše – chudák, vždycky tu slávu figuroval – sundal na zem, Luboš v tlustym novym ringu vypadal jako beruška, co nemůže na nohy a válí se po zádíčkách na louce. Argo uměl zakročit, kousal dobře a rád, jenže moc nechtěl pouštět. Jak jednou slovil, nevydal. Takže se kucí stran tady pouštěček pořád dohadovali a pošťuchovali, Kadlův Bojar, von ho Argo teda vždycky předběh, Bojar je vopatrnej pes, jo, Kadlik vždycky říká – Mirku, Argo je blázen divokej, toho můj Bojar nepředběhne, ale kamaráde starej, Bojárek vždycky pustí hnedle, jak mu řeknu, a ty vždycky skončíš vo těch pár bodíčků za mnou. Ale to voni do sebe nešijou ve zlým, jen se tak kočkujou.“

„Aha,“ hlesla Svatava. Hlava se jí zamotala jak z nezvyklého přívalu informací, tak i ze slivovice. Skutečný důvod, proč sem přijela, se pozvolna rozpouštěl v kvantu irelevantních informací a opatlané skleničce s nápisem RaJ.

„A co s tím má společného ta Terka?“ vrátila agentka Svatava diskuzi do správných kolejí.

Vůdce se spiklenecky rozhlédl po kumpánech, a pak se důvěrně naklonil k Čákové. „Ale zůstane to jen mezi náma, jasný?“

„Jasný,“ lhala Čáková. Vůdce se na okamžik odmlčel. „Ti dva pitomcí se vsadili paninko. Bylo to… no, tak po šestým panákovi tady. Zrovinka u tohohle stolu. Nebo u támhle toho?“ zaváhal Vůdce. „Ne tady u toho. Jasně. Hádali se, zase vo bodíčky, to jim nedá spát, jak sesednou k tomu stolku s psí nástěnkou… jo, tak to vlevo je Argo, když měl ještě jedno ucho dolu, to vpravo je…taky Argo, ale to měl zrovna fázi Nula, jak říká Mirek, byl tak vošklivej dorostenec, že s nim Mirek nechtěl ani chodit ven, mezi lidi, no a pak z toho vyrost, tak támhle visí ještě jednou Argo, jak nemá medaili, protože ji má zas Bojar, kterej je pod tou Argovou fotkou nalepenej napevno, že ani Renatka nesmí hospodu malovat, bo Bojar teď nejde vůbec sloupnout, tak tam, jak to nevidíte, stojej s Kadlem na bedně… von se Mirek trošku naštval a Kadlika s Bojárkem na třetím místě překryl pěknym Argovym portrétkem. A takhle teď Argo vypadá už pořád, pěknej pes, my jim tu děsně voběma fandíme.

„Huff,“ zahuhlala agentka Čáková. Neměla sebemenší páru, který pes je který, Arga ani Bojara nepoznala ani na jedné fotce...Vlčák??? Vlčák. Šedivej. Tmavě, zhodnotila.

„A pak se vsadili – Mirek, říčnej z toho pokoření, že se mu Karel posmívá, Karel narostlej ze svejch úspěchů – že Mirkova psa porazí nejen Karlův pes, ale i Karlova malá dcera. Ty dva mamlasy nenapadlo nic jinýho, než že se hned druhej den ráno vybatolili na cvičák, nasadili rukáv a malou Terku použili jako psa. Vona teda Terka má libovou poslušnost, a kdybyste viděla, jak umí vyštěkávat v maketě…“ Vůdce se rozhlédl po kumpánech, kteří se tomu zkušeně smáli pod vousy.

Agentka Svatava Čáková začínala chápat, že přestává chápat. „Aha,“ snažila se zakrýt svou pomatenost.

„A malá Terka je jak čertisko, paninko. Lítala po cvičáku jak splašená.

I čokliska jí musely závidět.“

Čáková si tak nějak automaticky opět lokla ze své skleničky z RaJe.

„No a pak udělala ‘haf haf’, jako že je pes… že jo, chlapi?… skočila… a bylo to.“

„Co?“ nechápala Čáková.

„No to, ten ouraz, na kterej jste se ptala.“

„Ouraz,“ pátrala v krátkodobé paměti agentka Čáková. Moment. Moment. Kde je její domácí násilí? Alkoholismus? Děti s násilnými sklony? To je to, proč sem přijela. Ne aby poslouchala řeči o nějakém figurování, cvičení a… popíjela slivovici. I když vůbec není špatná. Určitě tady načerno prodává domácí pálenou. Zmíní se před kolegy z živnostenského, ti si tady na tenhle vypečený podnik posvítí. Tak. A bude. Ale co tu dělá ona?

„Vy nám prostě nevěříte, viďte, paninko,“ ozval se znovu vůdce. „Vy si myslíte, že si tady vymejšlíme, viďte? Jen to řekněte.“

Čáková nic neříkala. Nevěděla ani, co by měla říct. Oči se jí tak nějak samy od sebe zavíraly.

„Já to věděl, chlapi, nevěří nám to.“ Kolem stolu se ozvalo barytonové zamručení. Za nesouhlasně souhlasné by se dalo označit.

„A víte co? My vám to předvedeme, že jo, chlapi?…Skočte někdo pro Terku a Kadla, že je tady potřebujeme a… tu lahev vemte s sebou!“

Agentce sociální služby se tak nějak zamlžilo před očima. Co jí proboha chtějí předvádět? A kdo jsou? Já tu slivovici neměla míchat s tím laciným pivem…

… a tady končí obsah krátkodobé paměti agentky Čákové. Ať dělala co dělala, nemohla si vzpomenout, co bylo dál. Jak tak mžourala očima do mlhy před sebou, zaostřila v ní zčistajasna obličej. Známý obličej. Ano, ten doktor, obvoďák. Jak on se jen jmenuje. Pazdera? Paděra? Tak nějak. Jak Svatava ze všech sil ostřila pohled, nemohla si nevšimnout, že výraz v obličeji toho Pazdery (nebo Paděry?) byl zadumaný, možná starostlivý, ale v každém případě vážný. Seděl u její postele a pročítal nějaká lejstra. Lehce pokyvoval hlavou.

„Uhhhgh,“ zasípala agentka Čáková, byť se pokoušela říct dobrý den, pane doktore, netušíte náhodu, proč jsem tady a co se vlastně včera stalo?

„No, už vám je lépe, koukám,“ promluvil doktor Pazdera, což je samozřejmě nám už známý doktor Paděra.

„Ghhh…“

„Jste byla pěkně zřízená, paní Čáková. Už tam poslali policii a váš kolega Mareček si to musel vzít na starosti.“

Svatava Čáková pomyslnou stěrkou stírala z mozkových závitů zbytky paměti ze včerejšího dne. Stala se snad obětí zločinu? Měla nehodu?

„Policie vás zkoušela vyslechnout už ráno, ale byla jste v deliriu. Když vás v noci přivezli, říkali, že vám to udělalo dítě. Čtyřleté dítě! Ten samý prevít, co zřídil toho chlapíka nedávno. Akorát jim vrtalo hlavou, jak jste přišla k těm necelým třem promile alkoholu v krvi. A přiznám se, že to vrtá hlavou i mně.

Stěrka narazila na nános paměti. Několik opilých vzpomínek odpadlo od stěny na čidlo v mozku, a to ihned získané informace předalo do myšlenkového centra. Zde okamžitě zavládl zmatek a chaos. Vzápětí zareagovalo nervové centrum a agentka Čáková se na posteli prudce posadila. „Bože, já jsem taková kráva,“ řekla naprosto srozumitelně.

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .