Věnování

Tuto knihu věnuji svému manželovi za jeho pomoc a pochopení.

Upozornění č. 1:

Veškeré postavy popsané v této knize jsou smyšlené. Pokud se v nich poznáte, máte bujnou fantazii a je to tedy Váš problém.

Upozornění č. 2:

Kniha obsahuje sex, drogy a násilí. Pokud se Vám to hnusí, ani ji neotvírejte.

Jinak – viz upozornění číslo 1 – je to Váš problém. ;-)

Příměstský autobus konečně dojel na konečnou u stanice metra. Hnusná zima, ani mu to netopí, nohy mám jak led. Asi šetřil dojezd – s láskou jsem vzpomínala na přetopené nafťáky mého dětství. Elektromobily jsou sice víc zelené, mají ale přece jen své mouchy. No nic, v metru se snad zahřeju…

Pohledem kontroluju okolí. Ve vestibulu metra stojí pár lidí, které jsem nikdy neviděla – někteří mě pozorují pokradmu, jiní přímo.

„Díky. Díky, že mě hlídáte. Teď už jsem v bezpečí,“ pomyslím si v duchu a pokradmu se usměju na moje Ochránce.

8. KAPITOLA

Když jsem se probudila, prosvítalo mezi trámy na stěnách seníku světlo. Byla jsem celá zapařená a všechno mě štípalo.

Do toho jsem měla úplně zmrzlé nohy, držela jsem si je tak pevně u těla až mě chytaly křeče, a vůbec jsem byla celá rozlámaná a měla hroznou chuť na cigáro a ohlásila se neuvěřitelná žízeň a hlad a do toho ta žaludeční nevolnost – Lucius byl určitě někde blízko – prostě jsem opravdu nebyla v nejlepší náladě. Nehledě na to, že rána pro mě bývala odjakživa kritická období, kdy si polovina mého mozku a všechno mé sebeovládání pravidelně braly volno.

Strašně moc bych se potřebovala vykoupat a vyčistit si zuby. A převléct se do suchého.

Vyhrabala jsem se z hnusně páchnoucího, štípajícího sena a otevřela dvířka seníku. Venku byl všude čerstvý sníh a bylo pod mrakem, kosa jak v ruským filmu. Před seníkem byl malý ohníček a na něm kotlík, kde se vařila voda.

„Ahoj,“ pozdravil mě Lucius, který seděl opřený zády o stěnu seníku. Na zemi, kde nebyl sníh, měl položený spacák.

„Čau,“ odsekla jsem, slezla dolů a stoupla si k ohništi, abych se aspoň trochu ohřála. „To byla strašná noc!“ řekla jsem a zívla, až jsem si málem natrhla koutky.

„Na to, jak byla strašná, jsi spala docela dlouho. A chrápala, jako když řeže dříví.“

Hned po ránu mě vytáčí, to bude bezva den... Ignorovala jsem jeho poznámky, to bylo asi tak to nejrozumnější, co jsem mohla udělat. Dokud se neproberu a nezačnu fungovat normálně.

„Asi nemáš kafe, co?“ zeptala jsem se Luciuse. Celou dobu na mě tak divně koukal a čistil ten svůj divný nůž.

„Mám čaj. A donesl jsem ti kabelku.“

Skvělý! Tam mám bonboniéru, kterou si Ester..., sakra, Ester je mrtvá! Znovu se mi všechno vybavilo a najednou jsem na bonbony fakt neměla chuť.

Vzpomněla jsem si na události včerejška, a jak jsem byla podrážděná, začala jsem fakt chtít odpovědi. A Lucius mi je dá. Dneska se z toho nevykroutí.

Otočila jsem se, když jsem za sebou slyšela pohyb.

Lucius stál přikrčený, jako by chtěl zkusit karate, v jedné ruce dýku a v druhé tu divnou stříkačku – vypadal, že čeká na můj útok. Už mě ani nepřekvapovalo, že zjevně dokáže vycítit mou náladu.

No, když se spolu začneme rvát, tak asi nebude moc sdílný a dozvím se kulový, zamyslela jsem se. Nehledě na to, že by stejně vyhrál – sice jsem včera jednoho chlapa zabila (ty vado, já jsem fakt někoho zabila?!), to bylo ale jenom kvůli Ester. Teď jsem ale rozhodně nebyla dost naštvaná na to, abych mu mohla nějak vážně ublížit. A pochybuju, že by se vzdal jen kvůli nějaké prkotině. A navíc – Lucius mě včera zachránil, na to taky nezapomínám.

„Uklidni se,“ řekla jsem mu a snažila se o totéž. „Já mám prostě problém se vstáváním – to je normální, můžeš se zeptat mých kluků. A to nemusím spát ani v hnusném, smradlavém seně – ráno kolem mě radši chodí po špičkách, dokud mě to nepřejde,“ řekla jsem a hlas se mi zlomil, když jsem si na ně vzpomněla.

On nevypadal, že by ho to uklidnilo, neodložil totiž zbraně.

„Prosím tě, řekni mi, že už si můžu dát cigáro, jinak za sebe totiž fakt neručím,“ otočila jsem se zpět k ohni.

„Už si můžeš dát cigáro,“ řekl Lucius chladně.

„Díky...,“ zapálila jsem si. „Ještě líp bych se uklidnila, kdybych konečně měla víc informací a mohla o naší situaci v klidu přemýšlet a nemusela si pořád vymýšlet ty nejhorší scénáře. Mohl bys třeba začít tím, cos tam včera dělal,“ řekla jsem, aniž jsem se na něj podívala.

Mlčel tak dlouho, až jsem to nevydržela a otočila se. Jen jsem se mu zadívala do očí a nadzdvihla obočí.

„A cos tam dělala ty s těma holkama?“ odpověděl otázkou.

„Já se ptala první, navíc mi dlužíš pár jinejch odpovědí!“ zase jsem se rozčilovala, tak jsem zaťala pěsti a snažila se uklidnit.

„Ach jo, jsi jak malá,“ prohlásil Lucius; když ale viděl, že se kontroluju, tak se trochu uvolnil. „Stopoval jsem ty TaPaty z obchoďáku. Teď je s odpověďmi řada na tobě.“

To nebylo fér, ale ty odpovědi jsem fakt chtěla, tak musím taky něco říct. „Ester mě tam vytáhla, původně na čarodějnický rituál. Pak ale vyvolaly bohyni Theroy. Respektive poslaly mě za ní,“ řekla jsem po pravdě.

Luciuse to evidentně překvapilo. „Ty jsi mluvila s Theroy?“ zeptal se a vyslovoval její jméno se zvláštním přízvukem.

„Jasně, lidstvo ji kdysi taky uctívalo,“ vytahovala jsem se, jako bych potkávala bohyni každý druhý den.

„Překvapuje mě, že jsi s ní mluvila ty, když nejsi ani člověk,“ odpálkoval mě.

„A kdo jsi ty, Luciusi? Theroy mi o tobě něco naznačila, nebyla ale konkrétní,“ vzpomněla jsem si, jak bohyně říkala, že byl vyhnán vlastní rasou, a začalo mi ho na jednu stranu být i líto. Znovu si sedl, opřel se zády o seník a zavřel oči. Najednou vypadal vyčerpaný a o hodně starší.

„Co ti o mně Theroy řekla?“ zeptal se místo odpovědi.

Ach jo, z něho to fakt leze jak z chlupatý deky. Chvíli jsem se na něj jen tak dívala, když ale otevřel oči a zabodl je do mých, řekla jsem vypočítavě: „Že ti mám dát šanci, aby ses mi otevřel. Tak ti ji dávám...“ a vyčkávala jsem.

Jak se můj mozek pomalu probouzel, opouštěl mě vztek a tahle hra mě začínala bavit.

„Jsem vyvrhel. Dělám tady na Zemi něco jako stopaře, už... už hodně dlouho,“ konečně odpověděl.

„Mohl bys být konkrétní? Ty nejsi člověk, že ne? Theroy říkala něco o upírech, já jsem se v kronikách dočetla o Božích bojovnících a nějak mám pocit, že to na tebe pasuje...“

Povzdechl si a zase zavřel oči.

„Já nejsem ani jedno. Jsem kříženec tak jako ty. Nezákonné stvoření. Abys to pochopila, musím ti vysvětlit, jak je to s Gmisiofií, tedy dimenzemi...“

„O tom mi říkala Theroy. Že jsou různé dimenze, které se vzájemně protínají a tak existuje Země v několika variantách. A že TaPati a upíři jsou obyvatelé dvou z nich.“ přerušila jsem ho – musela jsem se pochlubit, že si to pamatuju.

„U nás, na E-yxulacu, nejsou jen upíři. Žijí tam i lidé, stejní jako tady na Zemi. Upíři, tedy E-yxulacové – Bojovníci, jak si sami říkáme – jsou něco jako vládnoucí třída. Nejen, že na planetě vládnou a starají se o prospěch všeho živého, ale jsou taky opravdu schopnými bojovníky, kteří planetu – a hlavně lidi – ochraňují. Proto jsou obdivováni, uznáváni a uctíváni skoro jako bohové. Lidé jim přinášejí oběti – svou krev. Je to tedy uzavřený kruh – upíři bez krve nepřežijí a lidé zase nepřežijí bez nich.

Někdy se ale stane, že se mezi E-yxulacem a jeho dárcem vytvoří pouto silnější než dárcovské. To byl taky případ mého otce – jednoho z nejváženějších bojovníků – pocházejícího z velmi starobylého a uctívaného rodu. Zamiloval se do své dárkyně natolik, že porušili zákon a počali mě. Když se to ostatní upíři dozvěděli, odebrali mě mým rodičům a vychovávali v klášteře, aby mohli zkoumat mé schopnosti a dovednosti.

Za porušení nejsvětějšího zákona mou matku potrestali vyhoštěním na Zemi a otce zbavili vojenských hodností. Když jsem dosáhl dospělosti, poslali mě sem jako zvěda, který má vyhledávat zbloudilé TaPaty a likvidovat je. Pohybovalo se tu i pár E-yxulaců pro případ, že by se tu najednou začali objevovat TaPati ve větším množství, aby mohli zavolat posily. V poslední době jsem ale na žádného nenarazil a podle posledních událostí se bojím, že jsou všichni mrtví. Nemám jak dát našim vědět, co se tu děje,“ odmlčel se.

To byla nejdelší řeč, jakou jsem od něj zatím slyšela.

„Počkej – takže ty jsi napůl upír? A jak se to jako projevuje?“ byla jsem zvědavá. „A jak vlastně upíři vypadají – strefila se některá z našich upírských knížek? Mají opravdu nadpřirozenou sílu a rychlost? Vadí jim slunce? A co stříbro? A fakt musí pít lidskou krev, nebo stačí zvířecí? Piješ taky krev?!“

Přerušil mě zvednutím ruky. „Zadrž, prosím tě! To je jak kulometná palba! Ještě nikdy jsem nic z tohohle nikomu neříkal a nevím, jestli je pro to teď vhodná doba,“ snažil se z toho vykroutit a zase mě tím naštval.

„Tohle je úplně skvělá doba!“ vyrazila jsem trochu ostřeji, než jsem měla v úmyslu, to je tím ránem... Všimla jsem si, že voda už vaří.

„Dáme si čaj a můžeš začít vyprávět. Budu chtít vědět všechno. Jestli tomu dobře rozumím, jsme dva exoti, kteří nesmí vystrčit nos, jinak o něj přijdou. Abychom přežili, musíme spolupracovat. A já odmítám spolupracovat s někým, koho neznám!“

Zase jsem na něj štěkala, to prostě nejde ovládnout.

Poznal, že jsem rozčilená (aby ne) a zase vytáhl tu kudlu.

„Prosím tě, přestaň tu pořád machrovat s tím nožíkem,“ vyjela jsem a jemu vylítlo obočí vzhůru, „víš moc dobře, že ti nechci ublížit a snažím se kontrolovat! Jenže to je fakt těžký, když se chováš jak pitomec a jsi tajemnej jak hrad v Karpatech!“

Radši jsem si zapálila další cigáro, abych se zase trochu uklidnila. Už mi jich zbývá jen pár, další pohroma na obzoru.

„Tohle je jediná naše šance na přežití a žádný nožík! Každý TaPat zažívá nepředstavitelná muka, když se toho jen dotkne! Jediná věc, která je nadobro zabije!“ zvedl se a šel udělat čaj.

„Kecáš, včera, jak jsem tomu jednomu odbouchla hlavu, to taky vypadalo, že ho to zabilo nadobro. Nezdálo se, že by se chtěl ještě zvednout. Navíc mně je úplně fuk, jak to působí na TaPaty, vadí mi, že to chceš použít na mě!“

„Ty jsi napůl TaPat,“ řekl, zatímco ke mně byl zády.

„Omyl. Já jsem napůl IeoPat,“ řekla jsem a on se otočil tak rychle, že mu vyšplíchla půlka vody z hrnečku (to by mě zajímalo, kde to všechno vzal. Hrnečky, čaj, dokonce i cukr. Nevím, proč nemohl vzít radši kafe.).

„Cože? Jak jsi to zjistila? To není možný, nikdy se nic podobnýho nestalo!“

Vypadal opravdu v šoku. Třikrát hurá, to má za to, jak se ke mně chová.

„To je další věc, kterou mi prozradila Theroy. Prý si jeden IeoPat myslel, že si takhle vybuduje bezva novou armádu, ale jaksi se mu to nepovedlo – vytvořil mou maličkost,“ píchla jsem si doprostřed hrudi. „Theroy mi říkala, že ho to docela naštvalo a že ho potom upíři zabili. Myslela jsem, že to víš.“

„To ale zásadně mění situaci!“ řekl potěšeně.

„To je bezva, že to vím, aspoň něco,“ ušklíbla jsem se. To, že se snažím kontrolovat, ještě neznamená, že dokážu zkrotit i svou ironii. „Jinak totiž nevím nic víc, než co jsem ti řekla. Nevím dokonce, ani kdo ti IeoPati vlastně mají být nebo co mají dělat – Theroy říkala, že mají silnější schopnosti než TaPati, ale víc nic.“

Lucius se usmál tím svým jednodolíčkovým úsměvem. „Jo? No to máš blbý,“ a věnoval se dál čaji.

Grrr, to mě zase začínalo vytáčet. Řekla jsem si, že by vůbec nebylo špatný trochu potrénovat, kam moje schopnosti vlastně sahají, a tak jsem se rozhodla, že ho donutím mi odpovědět.

Řekni mi pravdu, Luciusi... No tak, povídej... Prosím, odpověz mi! soustředila jsem se v duchu a trochu se bála, že to vycítí a zase mnou mrskne o nějakou zeď.

Ale na druhou stranu by nebylo zas až tak špatný mu ukázat, že mě prostě ovládat nebude.

Spíš naopak.

Lucius ještě chvíli míchal svůj čaj a po chvíli si povzdechl: „No dobře. IeoPati mají silnější telepatii, dokážou vycítit a ovlivňovat emoce, dokážou mnohem rychleji a efektivněji zneškodnit nepřítele,“ (jo, to jsem viděla v lese) „prostě všechno emoční mají zesílené. Královští – tedy členové nejstarších, vládnoucích rodů – navíc dědí ještě zvláštní schopnosti, specifické pro jejich rodovou větev, těch je asi tři sta. A mají zesílené i svoje emoce, jsou mnohem víc zlí než TaPati. Snadněji se rozčilí a jejich útoky bývají fatální, snaží se pokud možno vyhladit vše v okolí několika desítek kilometrů.“

Nechtěla jsem ho přerušovat, ale nedokázala jsem se udržet: „Prosím tě, a co na tom teda tak mění situaci? Jestli mám být mnohem víc zlá, tak to je spíš negativum – a ty ses tvářil, jako bys měl Vánoce?“

„Ty to fakt nechápeš, viď? Ty jich můžeš oddělat třeba deset najednou! S pořádným tréninkem klidně i stovky! A jsi mi tady vydaná na milost, nikdo tě nepřijde zachránit, nemáš jinou možnost než bojovat proti nim! A i kdybys nechtěla, tak tě buď donutím, nebo zabiju,“ lhostejně pokrčil rameny, pak sebou škubl, jako by mu teprve teď došlo, co vlastně řekl.

Během mžiku klečel u mě, držel mě jednou rukou za rameno a nosem se skoro dotýkal mého.

Ajaj, asi poznal, že jsem ho k tomu proslovu donutila... Ale že to vezme tak z gruntu, za to já vážně nemůžu!

Znovu teď vypadal jako upír. Doslova mě propaloval očima a se zaťatými zuby syčel: „Už se mi nikdy nehrabej v hlavě! Nenechám tě, abys mě ovládala! Stačí jediná kapka tohohle,“ strčil mi tu divnou stříkačku před oči, „abys už nikdy nic podobného provádět nemohla! Tohle je totiž neurotoxin, který je pro TaPaty smrtelný. Tebe by asi nezabil, ale stala by se z tebe obyčejná, slabá holka. A pak bych ti jednoduše zakroutil krkem,“ naznačil rukama, jak jednoduše, a já nasucho polkla. Pak se ve mně projevila má pravá, sarkasticky provokativní povaha a já bezmyšlenkovitě odpálila jeho smeč: „Bohyně mi přikázala, abych trénovala. Tak trénuju. Nebo ty tu vidíš nějaký jiný, vhodný objekt?“ zeptala jsem se roztomile a s hranou zvědavostí se rozhlížela po lese.

„Grrrr,“ normálně zavrčel a pak mě pustil.

Musela jsem se zasmát jeho výrazu, pak jsem ale zvážněla.

„Hele, jestli tomu, co se teď děje, můžu nějak zabránit, tak to udělám. Sakra – už mě trochu znáš, tak přece musíš vědět, že fakt nemám jediný důvod, proč se k nim přidat! A nemám ani důvod bojovat proti tobě, proč bych to dělala? Už jsi mě párkrát vytáhl z průšvihu a to oceňuju. A jenom kvůli tomu, že jsi nepříjemnej jak osina v zadku a zvedá se mi z tebe žaludek, se nepřidám k příšerám, které zabily moji kamarádku a plánujou ovládnutí světa! Ale – jak jsem řekla hned ráno – nemůžu spolupracovat s někým, o kom nic nevím. Tak buď tak laskavej a mluv se mnou!“

Zadíval se mi znovu do očí: „I když ta příšera je tvůj vlastní bratr?“ přesně vystihl největší problém. „Jsi si jistá, že když budeš stát proti vlastnímu bratrovi, že pořád budeš na mojí straně? Nepřidáš se náhodou k němu?“ kladl dál nepříjemné otázky.

„Nestanu se příšerou, která ubližuje nevinným lidem! A ano, budu na tvojí straně, dokud si budu myslet, že je to správný! A...,“ chtěla jsem říct ještě, že bych bráchovi sice neublížila, ale jen, dokud on neublíží mně. Lucius mi ale zacpal pusou ruku (zase!) a sykl, ať mlčím.

Chvíli jsme seděli bez hnutí, pak ruku sundal a sáhl pro dýku. Nadechla jsem se a vyměnili jsme si znepokojené pohledy. Začala jsem se připravovat na možnost, že budu muset někoho zneškodnit; byla jsem docela vyplašená, že mi to takhle nepůjde.

Lucius se potichu zvedl a zadíval se za sebe.

Asi tam něco slyšel – no, já neslyšela nic. Snažila jsem se taky se potichu zvednout, ale připadalo mi to dost neohrabané, až se Lucius otočil a zamračil. Ukázal na oči a pak dva prsty. Takže asi vidí dva – co? Pokrčila jsem rameny a pusou naznačila otázku: „Kdo? TaPati?“

Kývl.

Bezva.

Rozklepaly se mi ruce.

Lucius si s nimi určitě poradí, uklidňovala jsem se. Stejně jsem se ale začala snažit najít tu sílu, kterou cítím, když mám vztek. Zaťala jsem pěsti a přitiskla se zády ke stěně seníku.

„Hu-ů,“ najednou někdo zakřičel vedle seníku, až jsem sebou trhla.

„Haló, tady!“ ozvalo se z druhé strany.

Doprčic, jsme obklíčeni. Tak s tímhle si Lucius asi sám neporadí.

Z křoví kolem nás nakonec vylezlo sedm chlapů. Teda spíš kluků – nejstaršímu mohlo být tak kolem dvaceti. Lucius stál přede mnou, přikrčený k boji, v jedné ruce dýku a ve druhé stříkačku.

„Ahoj, hrdličky!“ promluvil jeden z nich. „Co se nám tady takhle schováváte?“

Asi to byl jejich vůdce, kontrolovala jsem ale všechny. Měli prázdné ruce, v pouzdrech u boku všichni nějakou dýku (ze které bylo většinou vidět jen velké T) a v obličejích povýšenecké úsměvy. Nemohla jsem se rozhodnout, jestli mám proti někomu z nich zaútočit – čekala jsem, co udělá Lucius.

„Pojď to zjistit, netvore!“ procedil skrz zuby směrem k veliteli.

Najednou padl na kolena a ruka s dýkou se mu roztřásla – někdo mu ubližoval. Ale kdo? Ten „velitel“ se chechtal a koukal po ostatních, kteří na Luciuse zírali. Pořád jsem se nemohla donutit jim ublížit, nechtěla jsem ale, aby Lucius trpěl. V duchu jsem se proto soustředila, abych ho nějak ochránila. Zatnula jsem zuby a snažila se pochopit, jak to nadání funguje, a najednou se mi zdálo, jako bych viděla něco víc než normálně.

Zdálo se mi, že jejich siluety něco obklopuje, a uvědomila si, že to asi je ta aura, o které mluvil brácha. Lucius měl červenofialový okraj, TaPati šedo-zelený. Vypadalo to divně, jako mastné skvrny na vodě.

Díky tomu jsem ale viděla, jak od TaPata úplně nalevo tryská energie směrem k Luciusovi. Takže jsem se začala soustřeďovat na to, abych Luciuse zaštítila – prostě abych tu špatnou energii odrazila zpět, kam patří. Ten TaPat najednou zařval a po zádech odlítl asi metr do křoví.

Bezva, zase jsem to přehnala. No, žádný učený z nebe nespadl...

Všichni se najednou dívali na mě a já začala mít strach, křečovitě jsem tedy zvedla koutky v nejistém úsměvu. Nesmím se bát, musím být naštvaná! snažila jsem se rozkázat sama sobě, ale nezabíralo to.

„Ano, ty jsi Marie – za tebou jsme přišli,“ řekl mluvčí a díval se na mě zvědavě. Chtěla jsem mu něco odseknout, najednou jsem ale periferním viděním zahlédla pohyb a pak dostala ránu do obličeje.

„Jau!“ vykřikla jsem, jak jsem chytla druhou o zeď.

Sakra, netušila jsem, že facka takhle bolí!

Kousla jsem se do jazyku a ucítila v puse krev.

Ten TaPat, který mě uhodil, musel čekat stranou a teď mě chytil za vlasy a smýkl mnou tak silně, že jsem padla na kolena. To mě totálně nakrklo – nebudu před takovými fracky klečet na kolenou, sakra, už je mi třiatřicet!

Fajn, to jsem potřebovala... Zase jednou jsem chtěla ublížit. Ale nechtěla jsem zabít, to ne. Se zatnutými zuby jsem se podívala na mého trýznitele a on mě pustil, jako bych mu dala ránu.

Postavila jsem se na nohy a pořád na něj zírala.

Pomalu couval, v očích strach. Začalo mi to lichotit. Najednou jsem ale cítila, jak se mě ostatní snaží zneškodnit.

Bolest, vystřelující z břicha do celého těla, poručila jsem v duchu tomu, co mě předtím napadl. S kvílením se zhroutil na zem a držel se za břicho. V tu chvíli se postavil Lucius, přiskočil k TaPatovi a jednou ranou mu usekl hlavu.

Z očí mu stále tekly krvavé slzy, které jsem předtím neviděla, ale vypadal odhodlaný bojovat do posledního dechu. Teď se na něj zaměřila pozornost všech zbývajících TaPatů, moje ochrana ale stále fungovala a všichni si nějakým způsobem ublížili. Takže se zase otočili ke mně – celé se to odehrálo tak rychle, že se Lucius ještě nestihl ani otočit.

Neměla jsem jinou možnost, musela jsem je zneškodnit.

Mýtina u seníku se rázem naplnila hroznými skřeky bolesti; nemohla jsem to snést. Nemohla jsem jim dál ubližovat, místo toho jsem si zacpala uši, padla na kolena a rozbrečela se. Cítila jsem kolem sebe nějaký pohyb a pak nic.

Vyndala jsem si prsty z uší – ticho. Tak jsem otevřela oči.

Lucius stál jako nějaký bůh války, uprostřed kruhu těl s amputací hlavy v různém stadiu. V dáli se jeden TaPat snažil odplazit pryč – ten, který prve útočil na Luciuse a já ho odhodila do křoví.

„Marie, musíš ho zastavit, nesmí nás prozradit ostatním!“ řekl Lucius naléhavě. Nechtěla jsem.

„Marie! Chceš, aby jich přišlo dalších padesát?“

Ne, to nechci. Má pravdu. Vzdychla jsem a zavřela oči. Bez problémů jsem lokalizovala aury kolem sebe a rozkázala tomu prchajícímu TaPatovi rychlou smrt. Slyšela jsem jen padnout tělo. Pak jsem se pozvracela.

9. KAPITOLA

Zahanbeně jsem seděla zády k seníku a kouřila svou předposlední cigaretu. Luciuse jsem ignorovala, když mě chválil, i když mi vysvětloval, že se přes to musím přenést. Zmítaly mnou protichůdné pocity – smutek, že jsem se neovládla. Šok a nevolnost, že jsem zabila nebo pomohla zabít – kolik? Osm lidí. Prý to nebyli lidi. Ale pro mě jo. Byli jako můj brácha – žili normální život, dokud v nich tahle monstra někdo neprobudil. Nemohli za to.

Taky jsem měla radost, že jsem se zvládla ubránit. A nakonec jsem měla vztek, že toho posledního neodpravil Lucius, že se víc nesnažil se mnou mluvit a že mi řekl tak málo informací.

A stud, že jsem se pozvracela. Fakt jsem si nemyslela, že by se mi to mohlo stát – po všech těch hororech, nechutných fotkách, které jsem viděla na síti, několika případech, kdy jsem musela poskytovat první pomoc, a všech těch krvavých hrách jsem si myslela, že jsem vůči tomu imunní. Ale zabít někoho nebo tomu dopomoct, to bylo fakt silný kafe. Zase mi stouply šťávy do krku, když jsem si vzpomněla, jak vypadali, když umírali. Nejen vypadali, jak jsem je v tom okamžiku cítila. Jak jsem se cítila...

Najednou se mi v zorném poli objevila ta bonboniéra, kterou jsem vzala z práce pro Ester.

„Musíš si doplnit cukr, jinak omdlíš. A taky potřebuješ dost energie, odtud totiž musíme co nejdřív zmizet, než sem pošlou někoho, aby hledal těchhle osm,“ řekl Lucius. Jen jsem se trochu víc odvrátila. „Vem si dobrovolně, nebo ti je nacpu do krku,“ pohrozil.

Tak jsem si tu bonboniéru od něj vzala a strčila si jeden bonbon do pusy.

„Hele, já vím, že to není jednoduchý. Ale poradila sis s tím bezvadně, buď na sebe pyšná. Pořád si opakuj, že to nebyli lidi,“ snažil se mě uklidnit.

„Právě že to byli lidi, Luciusi. Právě že byli. To je ten problém,“ odpověděla jsem mu a vzala si další bonbon. Byly fakt skvělý, generál se vytáhl, když mi je koupil. Pravý belgický, hm...

„Měl jsi pravdu s tím cukrem, díky,“ řekla jsem Luciusovi a cítila, jak se mi čokoláda v puse rozpouští a šíří mi po celém těle příjemné pocity.

„Jo, já vím. Taky jsem podobnou situaci párkrát zažil. Jsi připravená na cestu?“

„Kam chceš jít?“ zeptala jsem se na otázku otázkou, už se v tom začínám zlepšovat.

„Bojím se o Sylvu, rád bych ji viděl. A mohla by nám pomoct,“ zamyslel se.

„A nenaděláme jí problémy, když se u ní zastavíme?“ zeptala jsem se já. Při představě, že poštvu tyhle příšery na další kamarádku, jsem se vůbec necítila dobře.

„Uměl by ses někam vloupat?“ otočila jsem se na Luciuse s další otázkou. Byl zamyšlený a vypadal unavený.

„Hm? Co? Ale jo, pokud to není bankovní trezor nebo tam nejsou nějaká speciální čidla. Proč?“ vyzvídal. Já už jsem se zvedala a sebrala jsem kabelku, bonboniéru jsem si schovala (ještě jeden bonbon jsem si šoupla do pusy) a vykročila. Lucius mě chytil za ruku.

„Co máš za lubem?“ zeptal se.

„Jedeme k Ester domů. Vím, kde má auto a kde bydlí. Já se tam osprchuju, dám si kafe a převlíknu se do svýho oblečení – tyhle šaty už nemůžu ani cítit. Smrdí senem a jsou celý od krve, koukni...“ Celkem zbytečně jsem roztáhla sukni, krev jsem ale měla všude, asi i na obličeji.

To se stává, když někdo metr od vás seká hlavy.

„Taky se tam můžeme vyspat – ten byt je do zítřka prázdnej. Pak vypadneme na nějaký bezpečnější místo, klidně se mrkneme i za Sylvou, nejdřív ale obhlídneme terén, jestli se tam někdo nepoflakuje. A ani nevíme, jak to tam vypadá, slyšel jsi včera to hlášení o evakuaci...?“

Vypadalo to, že přebírám vedení, Lucius totiž po chvíli přemýšlení přikývl.

„Fajn, tak veď k tomu autu,“ pobídl mě. Páni, to bych od něj nečekala...

„Když já ho najdu jen od tý cesty, kde jsme včera šmírovali sídliště,“ přiznala jsem trochu zahanbeně. Naštěstí on tady problém s orientací neměl, a tak jsme na kraj sídliště narazili poměrně brzy. Chvíli jsme zůstali schovaní a pozorovali terén. Všechno vypadalo normálně, po ulicích sem tam prošel někdo s pejskem nebo s kočárkem, lidi si povídali, chodili s nákupními taškami...

Vlastně – úplně všechno normálně nevypadalo.

Vycítila jsem z lidí strach; byl v každém gestu, pohybu, pohledu. Napsaný v každé tváři. Maminka s kočárkem se otáčela tak často, že vypadala spíš, jako by odháněla mouchy. Tamhle dvě paní si šeptaly přímo do ucha a taky se rozhlížely. A chlap, který zamykal auto, ho třikrát obešel, aby ho zkontroloval.

Když jsme nikoho blízko neviděli, vyplížili jsme se z lesa a co nejrychleji, ale stále docela nenápadně, došli k autu. Lucius si na chvilku stoupl ke dveřím řidiče, něco luplo a rázem byl uvnitř. Otevřel mi u spolujezdce, jedním pohybem vyndal odněkud zpod volantu svazek drátů, pár jich rozpojil a pak zase trochu jinak spojil a auto nastartovalo. Poprvé jsem naživo viděla krádež auta a docela mě to fascinovalo. To se chci taky naučit!

Jel rychle, ale podle předpisů. Snažili jsme se být nenápadní a bez problémů jsme dojeli k Ester domů. U vchodu do jejich baráku mě čekalo překvapení – Lucius vyndal pár svazků klíčů, chvíli je probíral a zkoušel, až nakonec dveře otevřel.

Jen jsem na něj vykulila oči – on je musel vzít, když už byla Ester mrtvá! Vešel jako první, s dýkou zase připravenou. Já vklouzla do předsíně a opatrně zavřela dveře.

„Vzduch je čistý,“ řekl odněkud z obýváku.

„Fajn. Jdu do sprchy,“ řekla jsem a zula si boty. Bože, to byla úleva!

„Ani náhodou!“ stál Lucius najednou v předsíni. „Musíš se trochu ohřát, napít a najíst! Pojď!“ Chytil mě za ruku a táhl do kuchyně, dupala jsem jako vzdorovité dítě. Tam mě donutil sednout si ke stolu, nalil mi velkou sklenici minerálky a do misky nasypal lupínky a zalil mlékem.

„Jez,“ sedl si ke mně.

„Ty nebudeš?“ podívala jsem se na něj. „Hele, tak piješ krev, nebo ne?“ zeptala jsem se znovu.

Protočil oči. „Já teď nemám hlad. A ano, piju krev.“

Trochu jsem s sebou trhla – byl to fakt divný pocit, být v jedné místnosti s někým, kdo se přiznal, že pije krev. Nevěděla jsem, jestli se ho mám bát nebo ne.

„Lidskou?“ vyzvídala jsem dál a strčila si lžíci lupínků do pusy.

„Jo,“ povzdechl. „Ale jenom v noci,“ dodal.

„Proč jenom v noci – to je v tom nějaký rozdíl?“ nechápala jsem.

On se kupodivu usmál. „Ne, jenom v noci proto, že jenom v noci jsem upír. Přes den jsem člověk jako ty. Teda s lepším výcvikem a bez telepatických schopností. A evidentně asi s lepšími smysly, než máš zatím ty. Pořád nechápu, že jsi ty TaPaty v lese neslyšela, oni slyší i vidí skoro stejně dobře jako my.“

Koukala jsem na něj s otevřenou pusou. To je divný, docela schíza, být ve dne někým jiným než v noci.

„A jaký je vlastně rozdíl mezi upírem a člověkem – teda kromě stravovacích zvyklostí?“ chtěla jsem vědět víc. Ostatně jako vždycky.

On si zase vzdechl, tentokrát ale docela odevzdaně – evidentně čekal, že se na to zeptám. Začíná si zvykat chlapec; taky už bylo docela na čase.

„Teplota, třeba. Upíři jsou velmi chladní. A mají mnohem tvrdší kůži než lidi. Jsou mnohonásobně rychlejší. A mají velmi zrychlené reakce; jednou jsem si na radaru změřil, že dokážu běžet asi dvěstědesítkou, pro představu.“

„Ty vo...,“ ujelo mi. „A přes den nic z toho nemáš?“ vyzvídala jsem dál.

On se na mě upřeně zadíval.

„Mám o něco nižší teplotu než lidi, pořád. A trochu rychlejší reakce taky, to ale nevím, jestli není spíš výcvikem. Hele, tohle můžeme dopovídat zase někdy jindy. Měl bych si jít opravdu lehnout – jestli nebudu odpočatý, až zapadne slunce, budu potřebovat krev mnohem akutněji než normálně. Zkus se taky vyspat, v noci si to asi nebudeme moct dovolit,“ zvedl se a odcházel.

„Luciusi? Necháš si prosím otevřený dveře? Abys slyšel, kdyby se něco dělo? Já jestli usnu, tak spím jako dřevo, to víš sám... A – hezky se vyspi.“

Otočil se a hodil jednodolíčkovým úsměvem.

„Ale, naše amazonka se bojí? Nechám, neboj. Ty se taky hezky vyspi. Dobrou.“

Dojedla jsem zbytek lupínků, vypila minerálku na ex a odešla do koupelny. S radostí jsem ze sebe svlékla štípající oblečení a pořádně jsem se vydrbala.

Nechápu, že si nás nikdo nevšiml – celou půlku obličeje jsem měla krví doslova otapetovanou. Když jsem se utřela a vysušila si vlasy, jen v osušce jsem přeběhla do Esteřiny ložnice, kde jsem původně nechala svoje oblečení. Otevřenými dveřmi jsem ve druhém pokoji viděla vršek blonďaté palice zahrabané v peřinách. Prohrabala jsem Ester skříně (promiň, holka...) a našla super noční košilku přesně podle mých představ – dlouhou, teplou, s dlouhým rukávem, naprosto asexuální.

Ester ji musela mít buď po babičce, nebo do porodnice.

Zavrtala jsem se do peřin – voněly Esteřiným parfémem stejně jako teď já, a ačkoli bylo sotva po poledni, usnula jsem jak špalek.

Ve spánku mě navštívila Theroy. Tančila na louce, smála se a říkala nesmyslná slova. Pak se u ní objevil Lucius a začali tančit tango na melodii z Carmen. Když se dostali až ke mně a Lucius mě vyzval k tanci, probudila jsem se.

V pokoji bylo šero, ale ještě ne tma.

Odhadovala jsem, že mohla být tak čtvrtá odpolední – nebo taky mohlo být klidně jedenáct v noci a sněhová vánice, jež by spolu s pouličním osvětlením vytvořila iluzi šera.

Radši jsem se vyhrabala ven z postele – plánovala jsem se alespoň napít, odskočit si a zjistit, kolik je hodin; klidně bych znovu usnula, kdyby bylo brzy.

Nechtěla jsem vzbudit Luciuse, tak jsem dveře ložnice otevřela opatrně. V předsíni byla tma, a jen co jsem tam vlezla, dostala jsem ránu do břicha.

Jen jsem vyhekla, po zádech odletěla zpět do ložnice, rukou zavadila o dveře, které s obrovskou ránou bouchly do stěny, a zády narazila na postel.

Sakra, to byla bolest jak blázen! Vyhrkly mi slzy, skučela jsem bolestí a nemohla se pořádně nadechnout.

Viděla jsem tmavou postavu, jak jde ke mně, pak mě někdo zase za vlasy vytáhl do stoje a přiložil mi něco chladného ke krku. To je můj konec, pomyslela jsem si a nestihla vůbec nijak reagovat. Najednou se za mnou s ohlušujícím rámusem rozbilo okno a ten někdo mě pustil a otočil se k němu.

Vzápětí jsem zase na obličeji ucítila něco vlhkého a teplého, jak se obvykle říká o krvi.

Zhroutila jsem se na postel do kozelce a držela si břicho. Po týhle ráně už asi děti mít nebudu, prolítlo mi hlavou a bolest byla tak strašná, že mi bylo úplně jedno, co se kolem děje.

Lucius poklekl ke mně a otočil mě tváří k sobě.

„Jsi v pohodě?“ zeptal se.

„Ne-e, sakra, to bolí jako blázen!“ vzlykala jsem potichu.

Najednou do pokoje vtrhlo dalších několik lidí, slyšela jsem, jak s nimi Lucius bojuje, a snažila jsem se vzpamatovat. Silou vůle jsem se posadila, rozdýchávala bolest a ze všech sil si přála ublížit všem, kteří mě napadli. Kousek vedle mě s nezaměnitelným zvukem pukla hlava a o kus dál ještě jedna. Vedle postele se ozývalo kvílení dalšího útočníka a pak svist a ticho.

V předsíni byl taky hluk – někdo tam kvílel, někdo vydával příkazy a nějaká ženská ječela jak podřezaná. Soustředila jsem svůj vztek jen na chlapy, zatímco tam Lucius vlítl.

Po chvíli vše utichlo, jen ta ženská pořád vzlykala, jak ji Lucius táhl ke mně do ložnice. Podařilo se mi mezitím tu bolest trochu překonat, takže jsem se dokázala aspoň posadit rovně a rozkoukala jsem se natolik, abych viděla, že ta ženská je vojanda.

Stále v obou rukou svírala nějaký samopal, na nikoho ale nemířila. Lucius ji držel za vlasy (sakra, co to ti chlapi mají s chytáním ženských za vlasy? Je nikdo za vlasy nechytá a to je taky někdy mají dlouhé!) a pomalu jí po krku přejížděl tupou stranou svého nože. Přesně ve stejné situaci jsem byla před ani ne pěti minutami, takže jsem s ní docela soucítila.

„Chci informace, jinak jsi nám k ničemu,“ zasyčel na ni.

Podívala se na něj a plivla mu do tváře. „Nasrat...,“ zachroptěla.

„Fajn, Luciusi, u tohohle být nemusím, klidně si tu s ní hraj a já se jdu osprchovat. Nechci zase zvracet,“ řekla jsem nahlas a doufala, že tím povzbudím dívčinu představivost a ona se radši rozhodne vypovídat než se nechat mučit.

Podívala se na mě. „Ty se nepřidáš, zrůdo?“ zasyčela.

Fajn, tak děvče má buď vymytej mozek, nebo hodně divný představy o dobru a zlu. Přistoupila jsem k ní a vytrhla jí samopal (jejda, to je těžký jak hrom!).

„Jediný zrůdy, co na tomhle světě jsou, jsou tvoji kamarádíčci, kteří nás sem přišli zabít!“ zasyčela jsem na ni nazpět.

Lucius ji trochu řízl, já ucukla a podívala se na něj – lhostejně pokrčil rameny.

„Vyber si, tady kolega má spoustu zkušeností s dostáváním informací z nepřátel. Buď promluvíš hned a bez bolesti, nebo až za chvíli. Teď máš ale ve svém životě jen dvě jistoty – že nám řekneš všechno, co víš, a že zemřeš. Je na tobě si vybrat, jak k tomu dojde.“

S tímto (doufám) inspirativním proslovem jsem posbírala všechno svoje oblečení, co jsem našla, a zase se zavřela v koupelně. Tam jsem si svlékla krvavou noční košili a objevila na svém podbřišku podlitinu jak talíř, bolela už jen na pohled, dotknout jsem se jí nedokázala. Na zádech a levém boku to bylo snad ještě horší – postranice postele, kam jsem spadla, mi sedřela kůži a udělala modřinu od lopatky až k pánvi.

Zatím jsem se díky adrenalinu hýbala bez problémů, zítra se ale asi nepohnu vůbec. Nastavila jsem si vlažnou vodu a vlezla do sprcháče.

Vzápětí jsem zjistila, že i vlažná voda na sedřené kůži pálí jak rozžhavené železo a jen jsem syčela. Mýdlem jsem se neobtěžovala, opláchla se jen vodou, a jak se mi chtělo na malou, pustila jsem to taky. Na záchod teď nejdu, to budu radši prase.

Už osušená jsem probírala oblečení a zjistila, že můžu použít jenom džíny; zbytek byl zacákaný krví. Takže budu muset zase prohrabat Esteřiny skříně...

Zakryla jsem se osuškou, a než jsem vlezla do ložnice, nejdřív jsem si všechno prohlídla vnitřním zrakem. Viděla jsem Luciusovu auru a zářivě červenou auru té vojandy v ložnici.

Otáčela jsem se na místě a prohledávala okolí.

Za domem, dost daleko, jsem viděla spoustu šedých obrysů, muselo tam být snad dvacet lidí. Vešla jsem do ložnice, že to Luciusovi řeknu, a naskytl se mi divný pohled – vojanda stála, Lucius za ní, držel ji za vlasy na zátylku a pusu měl přitisknutou k jejímu krku. Nejdřív jsem si myslela, že ji líbá, pak se na mě ale otočil a já viděla jeho upíři zuby. Takže už bude asi noc...

Ztuhla jsem v šoku a on pustil teď už mrtvé tělo na zem.

„Ty vole!“ projevil se můj vysoký intelekt, nic chytřejšího mě opět nenapadlo. Ale nechtěla jsem vyvádět – sám se mi přece přiznal, že pije krev.

„Musíš to nějak zamaskovat, upíří kousnutí zná z hororů každej,“ konečně jsem se zmohla na rozumnou řeč, otevřela jsem skříň, po hmatu hledala něco vhodného a slyšela svist jeho nože.

„Asi takhle?“ zeptal se a odhodil její hlavu za postel.

Nechutný. Ale už si zvykám.

„Musel jsi ji zabíjet?“ zeptala jsem se.

„Byl to náš nepřítel, Marie. Když někoho nezabiješ, vpadne ti do zad a přivolá si k tomu posily, to si pamatuj,“ řekl on a po chvíli přidal: „Nechtěl jsem, abys to viděla.“ Evidentně nemluvil o uříznuté hlavě.

To jsem se k němu zase otočila.

„Vědět o tom a vidět to není pro mě žádný rozdíl.“ (Kecám, fakt byl.) „Vždyť jsi mi to řekl předtím, že piješ krev. Tak jsem něco takovýho čekala,“ zase kecám, vůbec jsem na nic podobného nepomyslela. Ale chtěla jsem, aby se cítil líp, vycítila jsem totiž, že mu fakt není dobře – cítil vinu, šok, znechucení, stud.

Už se v tom lepším; rozeznat emoce je pro mě čím dál jednodušší.

„Potřebuju tričko a svetr nebo mikinu, nemůžu to najít. Nemáš náhodou baterku? Za barákem je další spousta lidí, nemůžu teď rozsvítit a musíme rychle zmizet, na to potřebuju být oblečená!“ řekla jsem mu, nechtěla jsem už víc řešit, co se stalo.

Jsem srab, radši se budu tvářit, jako by se nestalo nic.

Podal mi můj zapalovač. No jo, vlastně, na to jsem nepomyslela.

Škrtla jsem s ním, krytá dveřmi skříně, a v mihotavém světýlku plamínku jsem našla, co jsem potřebovala. Dokonce ještě jedny teplé kamaše, vzala jsem je taky. A pěkný malý batoh, tak jsem do něj nacpala nějaké náhradní oblečení a z koupelny i pár náplastí a nějaké léky, které měla Ester v lékárničce. A Lucius mezitím přinesl nějaké jídlo a pití z kuchyně (jo! Vzal kafe, hurá!) a batoh mi tím doplnil.

„Nenašel jsem pro tebe žádný cigára,“ řekl mi, evidentně se snažil být milý.

„To je mi jasný, tady jsou samí nekuřáci,“ odpověděla jsem s povzdechem.

„Zato jsem ale našel tohle,“ usmál se a podával mi jointa a plechovku s usušenou trávou a mini dýmkou. Jo! Tak budu aspoň veselá, když už nic jinýho. Ester se nezdá, teda...

„Bezva,“ usmála jsem se na něj a mrkla. Úsměv mi opětoval.

„Teď musíme zmizet. Podívej se, kde je volná cesta..., prosím,“ řekl mi a mně údivem vylítlo obočí nahoru. On mi řekl prosím, páni...

Zavřela jsem oči, zhluboka se nadechla a vydechla.

Zaměřila jsem se zase na to místo, kde jsem je viděla prve. Už byli docela blízko, odhadem tak deset metrů za barákem. Ukázala jsem tím směrem rukou, oči jsem neotevřela. „Asi dvacet lidí, deset metrů – plus minus,“ zašeptala jsem.

Otáčela jsem se pomalu doprava. „Skupinka asi pěti šesti – nevidím je moc dobře. Jsou daleko – tak sto metrů, možná víc.“ Dál jsem se otáčela a podobné skupinky viděla prakticky všude.

„Jsme obklíčeni. Za domem jsou nejblíž, ale jinak jsou všude. Mají mezi sebou tak maximálně pětimetrový mezery, to nenápadně neprojdeme,“ řekla jsem odevzdaně a otevřela oči. Lucius měl na zádech taky batoh (kde ho vzal a kdy?) a hrál si s dýkou.

„Fajn, takže poběžíme a cestou jich sejmeme, co nejvíc to bude možný. Potřebuju, aby ses teď soustředila na nepřátele tímhle směrem,“ ukázal k oknu, „a zneškodnila jich, co nejvíc zvládneš. Stačí je ochromit, nemusíš je hned zabít,“ dodal na můj vyděšený pohled.

„Já nemám vztek a bez něj mi to nejde!“ zašeptala jsem.

„Snaž se,“ řekl tvrdě.

Jako to je bezvadný, jak se mám asi snažit? Přemáhám sama sebe už..., jak je to vlastně dlouho? Dva dny? Bože, zdá se to jako dva měsíce.

Zase jsem ale začínala být vzteklá, tohle Lucius fakt umí.

„Dělám, co můžu!“ prskla jsem na něj, zavřela oči a soustředila se na skupinky ,cílů‘ ve směru, kterým ukázal.

Několik lidí začalo střílet. No bezva, to se teda moc nepovedlo. Najednou jsem cítila, jak mě vzal do náruče a neuvěřitelnou rychlostí vyběhl vchodem, běžel přes silnici a skrz blízký lesík. Aby mi neplandaly ruce, chytila jsem ho pevně kolem krku a on si mě k sobě přivinul ještě blíž. Mýma nohama někoho praštil (jau!) a najednou jsme byli na místě, kde jsem to nepoznávala a kde mě pustil.

Z velké dálky jsem ještě slyšela střelbu.

„Promiň, to asi moc nepomohlo,“ řekla jsem mu.

„Bylo to dobrý,“ odpověděl mi, ale zůstal otočený zády.

„Co teď?“ zeptala jsem se.

„Zkusím ukrást auto a musíme zjistit, co se děje. Pojď.“ Vykročil doprava, a tak jsem ho následovala.

„Počkej!“ řekla jsem, když jsem si uvědomila, že se mi točí hlava.

„Něco se děje, točí se mi hlava!“ zafuněla jsem a musela se chytnout stromu, abych neupadla.

„To je z vyčerpání,“ řekl lhostejně a šel dál.

„Blbost, Luciusi, tohle jsem cítila vždycky, když se mi staly divný věci! I v tom obchoďáku, před tím, než se tam objevili TaPati!“ najednou jsem šeptala, doběhla ho a chytila za ruce.

Měl je tvrdé jako kámen a chladné jak led – ucukla jsem.

Po páteři mi přebíhalo mrazení a vstávaly chloupky na krku. Hlava se točila čím dál hůř a spolu s pocitem na zvracení, který normálně mám v Luciusově přítomnosti, jsem cítila, že dlouho stát nevydržím.

„Já omdlím?“ šeptla jsem a padla na kolena. Byla jsem hrozně překvapená, nebyl přece důvod omdlívat! Najednou mě začala strašně bolet hlava, a jak se tahle bolest přidala ke všem ostatním, zvedl se mi žaludek a já zase zvracela. Bylo mi tak strašně špatně, že jsem si přála umřít. Fakt.

„Sakra!“ sykl Lucius. „IeoPat!“ vysvětlil, chytil mě pod rukou a snažil se mě odvléct kousek dál. Byla jsem jak hadrová panenka, všechno mi bylo jedno, Bože, ať už to skončí! Bolest se ale ještě stupňovala, až jsem začala tiše naříkat.

Abych nevydala hlasitý zvuk, kousala jsem se do ruky a cítila, že moje zuby pronikly kůží a v puse mám krev. Po těch lupínkách, které jsem před chvílí vyzvracela, to byla docela fajn chuť.

„Dal by sis, upíre?“ ozval se najednou tichý ženský hlas hned vedle mě.

Cítila jsem, jak Lucius nadskočil a ztuhl.

„Hmm, zajímavé. Dvě nezákonná stvoření různých ras se spojí, aby zachránila svět. Jak romantické. Škoda že se vy dva nemáte rádi, to by byl příběh,“ řekla, postoupila blíž ke mně a zvedla mi bradu. Otevřela jsem oči a konečně se podívala, kdo nás dostal. Vysoká, štíhlá, snědá žena. Oblečená v bezvadně padnoucím kostýmku, přes něj pravý kožich.

Byla nádherná. Vypadala trochu jak Salma Hayek, byla ale o něco vyšší a útlejší.

„Já totiž příběhy sbírám, víš, maličká?“ zašeptala mi skoro láskyplně a k mé bolesti hlavy se přidala bolest v krku, nemohla jsem najednou dýchat, ačkoli ona mi krk nedržela. Instinktivně jsem odrazila ruku, kterou mě držela pod bradou, chytla se za krk, hýkala jak osel a snažila se odplazit dál od ní.

„Nech ji!“ zasyčel Lucius a hned nato se zhroutil vedle mně.

„Galantní rytíř umírající za krásnou ženu, to je dobrý konec – co říkáš, upíre?“ řekla ona a Lucius se začal na zemi zmítat bolestí.

Už zase měl upíří zuby (ty jo, fakt musí být vysunovací jako v knížkách!) a z očí mu tekly krvavé slzy.

Z nedostatku kyslíku se mi začalo černat před očima, celou svou vůlí jsem se ale napřela proti ní, abych jí zabránila ho zabít. Její aura byla zářivě stříbrná, svítila jak měsíc na obloze.

Pořád se mi nedařilo k ní proniknout, tak jsem se alespoň snažila zaštítit Luciuse. Poznala jsem, že jsem úspěšná, když přestal sténat, a ona mě za krk vytáhla do stoje.

„Maličká si chce hrát?“ řekla pobaveně a já najednou zase mohla dýchat.

„Výborně – na to, že jsi neprošla inicializací, jsi docela silná. Aby taky ne, když tvůj stvořitel byl jeden z nejsilnějších. Jenže, zlatíčko, tohohle upíra nemůžeš zachránit. Já mu totiž dlužím odplatu za mého druha a přece bys mi nechtěla zkazit tu radost ho zabít. Oko za oko...,“ řekla měkce.

„Jeho nezabiješ,“ zašeptala jsem, sebrala jsem poslední síly a chytila ji za ruku. Celou svou vůlí jsem si přála dostat se do jiné dimenze. Cítila jsem, jak mi v tom brání, já ale vytrvala a podle kaleidoskopu zvuků a barev za víčky jsem cítila, že se mi to povedlo.

„Teď mě zabij,“ řekla jsem jí výsměšně (hrdá sama na sebe, že jsem to zvládla) a ona mi dala facku, až jsem upadla. Sakryš, budu se muset naučit bránit, už mě nebaví, jak mě každý mlátí. Nehledě na to, že to fakt bolí.

„Ty si myslíš, že jsi něco dokázala? Tvoje schopnosti jsou ničím proti mým! Já Gmisiofií cestuji už stovky let a nemám problém se vrátit, takže to, co jsi udělala, je zbytečné,“ ta ženská se ráda poslouchá. Navíc mě vážně překvapuje, jak všechna tahle stvoření z jiných dimenzí ovládají bezvadnou češtinu.

„Alespoň něco jsem udělala,“ řekla jsem jí a posadila se zády ke stromu. Moje levá tvář hřála a pulzovalo v ní.

„Tak co bude?“ provokovala jsem ji. „Když mě zatím nezabiješ, nechceš mi to aspoň celý vysvětlit? Až donedávna jsem si žila obyčejný život a najednou jsem ve válce mezi upíry a psychopaty a vůbec ničemu nerozumím,“ zkusila jsem to – doufala jsem, že ji zdržím na tak dlouho, aby Lucius stihl utéct.

Zasmála se.

„Vlastně – proč ne. Jsem ráda, že zvažuješ diplomatické řešení. Můj partner, vy byste mu asi říkali manžel, tě z neznámého důvodu stvořil a pak byl zabit tvým momentálním společníkem. Ty se kamarádíš s nepřítelem, místo aby ses přidala k nám! Je sice nezákonné pářit se s člověkem, ve válce je ale každá výhoda dobrá. Nabízím ti proto možnost napravit svůj omyl a přidat se na správnou stranu. Můžeš projít inicializací jako každý TaPat a posílit tak svoje schopnosti. Jsem i ochotná tě učit, můžu ti nahradit matku, ve své podstatě jí jsem. Navíc – já za jeho pochybení taky platím – tím, že mě vyhnali na tvou hnusnou planetku, kde nevíte, co je respekt a pokora! Jestli podrobím ten váš nicotný svět, budou mi muset prokazovat úctu, kterou si zasloužím!“ v očích jí teď plál fanatický lesk.

Tak Lucius byl tím, kdo zabil mého stvořitele? A ona mi nabízí inicializaci – to by nemusela být špatná lest... Mohla bych se konečně naučit svoje schopnosti ovládat, určitě bych to ale nevyužila tak, jak plánuje.

„Vím, na co myslíš, zapomeň na to. Umíme si vzpurné duše podrobit. Od počátku věků na tvé planetě vládneme! Byli jsme tu první, zavedli jsme tu řád a pořádek a za to jsme vyháněni a zabíjeni jinými stvůrami! Stvůrami, jež nepřežijí bez lidské krve, na to nezapomínej! Jsi jedna z nás, nezapomínej ani na to!“ rozvášnila se.

„Ubližujete lidem,“ řekla jsem já.

„Ts, lidi,“ zašklebila se. „Primitivní, obtížní paraziti, již se množí jako kobylky a nedokážou si vážit ani vlastní planety. Ty nesleduješ zprávy? Ubližují si sami, nezaslouží si tvůj soucit!“ smetla mé námitky ze stolu.

„Jo, někteří jo. Ale většina z nich si ho zaslouží. Většina jen žije svůj život, nikomu neubližuje a snaží se ostatním pomáhat,“ vedla jsem si dál svou.

Přiklekla si ke mně. „Jsou to omezení, barbarští, hloupí paraziti!“ zasyčela mi zblízka do obličeje a já cítila, že se mi snaží rozkázat, abych to tak vnímala taky. Vší silou jsem se proti ní bránila. Najednou, nejspíš bez mého přičinění, ten divný pocit zmizel a ona se otočila nalevo a poslouchala. Po chvilce jsem odtamtud slyšela nějaký hluk. Podívala se zpátky na mě a skoro neslyšně se zeptala: „Kam jsi nás přenesla?“

„Jo, to kdybych věděla...,“ pokrčila jsem rameny a začala se hystericky chichotat.

„Svině!“ vyprskla a znovu mě praštila.

Au. Rozsekla mi ret, krev mi tekla do pusy a po bradě, byla jsem ale tak vyčerpaná, že jsem si ji nedokázala ani otřít. K tomu se začala ozývat bolest zad a břicho taky nebylo co dřív. IeoPatka se najednou začala rozplývat v mlze a po pár sekundách úplně zmizela. Zdrhla. Hezký, vypadám u toho taky tak?

Hluk se stále stupňoval – vypadalo to, že sem běží několik lidí. Nechtěla jsem čekat, jestli to jsou TaPati (to by asi nezmizela) nebo upíři – nebo ještě jiná rasa – a tak jsem se vší silou soustředila, abych se dostala zpátky na Zem. Všechno mě bolelo, před očima se mi dělaly hvězdičky a z vyčerpání mi bylo na omdlení. I přesto jsem ale viděla, jak se kolem začíná dělat šedá mlha, a když se z křoví vynořila první cizí blonďatá palice, už jsem byla napůl pryč.

„Je čas udělat pápá,“ řekla jsem z posledních sil, když se moje okolí změnilo a já se ocitla doma, ve známém lese na Zemi. Teda snad, byla jsem tak slabá, že jsem si nebyla jistá ničím. Pak všechno zčernalo a já omdlela.

10. KAPITOLA

Probudila jsem se a první, co jsem vnímala, bylo, že jsem v posteli. To druhé bylo horko – měla jsem určitě hodně vysokou horečku a byla jsem celá zpocená. V posteli jsem byla nahá, bylo mi to ale nějak jedno.

Cítila jsem, jak mi někdo otírá čelo, neměla jsem ale sílu otevřít oči a podívat se, kdo to je. Zase jsem usnula – nebo spíš upadla do bezvědomí.

Druhé probuzení bylo o něco horší – vypadá to, že se mi někdo snaží srazit teplotu mokrým prostěradlem, které přese mě hodili, a moje tělo zachvátila strašná křeč. Naříkala jsem a kroutila se, třásla jsem se zimnicí, až mi cvakaly zuby, a cítila všechna ta zranění poslední doby. Někdo mě pevně držel.

„N-n-ne, z-z-zimu ne!“ vykoktala jsem.

„Pst,“ ozvala se odněkud zblízka Sylva. „Máš moc vysokou horečku, jinak to nejde. Prášky jsme do tebe nedostali a do nemocnice nemůžeš,“ zase mi otírala čelo. Už jsem se začala zahřívat a bylo mi o trochu líp.

„Sylvi? Co tu...?! Jak jsem se sem dostala?“ dokázala jsem se zeptat.

„Přinesl tě Lucius. Myslela jsem, že je po tobě, bylas celá od krve a v bezvědomí...“

Něco ještě říkala, já už se ale ponořila do milosrdné tmy, kde nic nebolelo.

Když jsem se probrala do třetice, bylo mi na jednu stranu líp a na druhou mnohem hůř. Už jsem asi neměla tak vysokou horečku, bohužel jsem ale díky tomu dokázala mnohem jasněji vnímat a bolel mě „celý člověk“. Konečně jsem otevřela oči a viděla vedle sebe Sylvu.

„Sylvi...,“ snažila jsem se říct, měla jsem ale tak vyschlo v puse, že mi nemohlo být rozumět. Oči jsem neudržela otevřené, víčka jsem měla jak z olova.

„Pst, šetři se, ještě nemluv. Potřebuješ se napít a najíst. Tady – na...,“ někdo mě trochu nadzdvihl a ona mi přiložila k puse sklenici s vodou. Vypila jsem ji celou, tak úžasnou věc jsem snad ještě nikdy nepila.

„Jak... dlouho...?“ Víc jsem ze sebe nedostala.

„Jsme tu čtyři dny,“ řekl Lucius zprava. „Děkuju, zachránila jsi mi život. Ale málem tě to zabilo, takovou blbost už víckrát nedělej!“ pokračoval jemně.

Jen jsem se usmála, on mi poděkoval?! Pak mi došlo, že mluví česky... A před Sylvou. Ona přece neví, že není cizinec!

„Luciusi, vždyť ses prozradil?!“ zasípala jsem namáhavě.

„Všechno mi řekl,“ vmísila se do toho Sylva. „Musíš se najíst, uvařila jsem silný vývar, na...,“ strčila mi do pusy lžíci s teplým hovězím vývarem. S nudličkami. Mňam. Otevřela jsem oči a snažila se zvednout ruku, nenechám se přece krmit jako lazar... Bylo to strašně namáhavé, ale nakonec jsem to zvládla. Sáhla jsem po misce s polévkou a chtěla si ji vzít, Sylva mi ji ale stejně pro jistotu podržela.

Kašlala jsem na vychování a pila vývar přímo z misky, cítila jsem, jak do mě proudí energie. Pak jsem zvedla i druhou ruku, abych mohla lžící vyjíst nudličky a kusy zeleniny.

Bylo mi každou chvílí líp a líp a uvědomovala jsem si, že musíme zmizet.

„Luciusi, musíme pryč,“ řekla jsem, co bylo jasné.

„Neblbni, Maruš, ještě jsi se nevzpamatovala ani natolik, abys mohla vstát! Nijak mi tu nevadíte, klidně můžete zůstat!“ ozvala se Sylva uraženě.

„Ne, Sylvi, je to nebezpečné... Poslouchej!“ zvýšila jsem hlas, když mě chtěla přerušit (polévka mi opravdu prospěla). „Už jsem o jednu kamarádku přišla, umučili ji jen proto, že jsem tam byla s ní! Nechci přijít i o tebe, naší přítomností tě ohrožujeme, copak to nechápeš?“ začala jsem se na Luciuse zlobit, že mě donesl zrovna sem.

„Ona mě vycítí, tím jsem si jistá! Docela se divím, že nás tu ještě nikdo nenapadl,“ takový proslov mě úplně vyčerpal.

Sakra, Sylva měla pravdu s tím, jak jsem slabá.

„Luciusi, dokážeš mě nenápadně odnést pryč? Klidně zase někam do lesa? A hned?“ otočila jsem se na něj.

Oči se mu rozšířily – pochopil, že nehysterčím jen tak pro nic za nic.

„Kolik a jak daleko?“ zeptal se místo toho.

„Spousta. Všude. Já nevím... Ale něco se chystá, to vím jistě,“ přiznala jsem po pravdě. Každou buňkou jsem cítila blížící se nebezpečí, nedokázala jsem ale odhadnout nic konkrétního.

Bleskurychle se zvedl a hodil mi na postel nějaké oblečení.

„Sylvo, lásko, pomoz jí, prosím, s oblečením. Pospěšte si,“ vystřelil z pokoje. Zaslechla jsem, jak Boxer zakňučel – Sylva ho asi musela zavřít v kuchyni a Luciusovu přítomnost nesl velmi nelibě.

„Budu ti muset ublížit, vážně totiž netuším, co se chystá a jestli někdo nejde sem. Kdyby sem opravdu vtrhli, musí si myslet, že jsem tě k tomu donutila, jinak tě zabijí. Sakra, ten blbec nás taky mohl vzít někam jinam!“ vztekala jsem se, zatímco jsem se vyprošťovala z peřiny.

Když se mi to povedlo, zalapala jsem po dechu.

Teda za prvé jsem hodně zhubla. Fakt hodně, dobře o pět kilo. No, klidně můžu ještě pět shodit, o to by nešlo. Ale za druhé jsem měla skoro všude po těle modřiny, ta na břiše byla snad nejhorší – okraje byly sice už žluté, střed byl ale stále krvavě červený.

„Sakra...,“ jen jsem usykla – každý pohyb bolel jako čert – a začala na sebe navlíkat oblečení. Ještěže nevidím, jak vypadají moje záda, to bych se asi k pohybu už nepřinutila. Podle toho, jak to bolelo, to muselo být snad ještě horší než na břiše.

Sylva stála jako přimražená, dokud jsem nesáhla po kamaších a nezačala do nich namáhavě strkat nohy – šlo to špatně, moje tělo nějak neposlouchalo a kolena se mi samovolně ohýbala.

Začala jsem se z toho hystericky smát, jsem tak neschopná... Smích přešel v pláč.

„Co se to děje, Sylvi?! A co budu dělat? Proč já? Zabili Ester... A vůbec nevím, co je s Edou a Davidem...“

Sylva mi pomohla do kalhot a teď na mě soukala nějaký zelený rolák, musel být asi její.

„Oba jsou v pořádku – David mi volal, když jsi nepřišla domů a nemohl se dovolat k Ester. Zůstal u vás odříznutý, nemá se jak dostat pro auto. Je totiž zákaz vycházení nebo cestování z místa trvalého pobytu, víš... Nový světový řád,“ řekla nenávistně. „A už ho vyslýchali, ostatně asi jako každýho, kdo s tebou nějak přišel do styku. Jo, i já tam byla, nemusíš se ptát. Nebylo to tak hrozný, skoro na nic se neptali a pak mě normálně pustili. Eda je pořád u dědy, prý ho od toho drží dál, a udělali mu hezké Vánoce,“ drmolila a já si vzpomněla, že jsem vlastně prošvihla Štědrý den, a oči se mi zalily novou várkou slz.

„Já to nedokážu, nejsem dost silná, Sylvi! Akorát kvůli mně bude trpět víc lidí!“

„Nech toho!“ přerušil mě najednou Lucius, který se objevil ve dveřích. „Dopředu se vzdáváš, takhle fakt prohraješ! Musíš si věřit – podívej se, co všechno jsi už dokázala!“ nadával mi. Má pravdu, povzdechla jsem si. Musím si začít věřit.

Tak jsem se se Sylvinou pomocí zkusila postavit a zamotala se mi hlava. Zhluboka jsem dýchala a čekala, až to přejde.

„Tady, na!“ podával mi Lucius fakt velkou čokoládu. Vzala jsem si ji a koukala na ni.

Jo, zrovna jsem zhubla a on mě zase chce vykrmit... Jsem vážně hráblá, jako by na tom, jak vypadám, teď záleželo!

„Šmarjá, to se má rozbalit a sníst!“ vyprskl, jako kdybych byla imbecil.

„No nekecej, to je mi ale novinka!“ odsekla jsem nazpět, rozbalila jí a celou řádku nacpala do pusy. Hmm, výborná.

„Tak dělej...,“ řekla Sylva odevzdaně. „Udělej, co musíš,“ zavřela oči a vydechla.

Vykulila jsem na ni oči a nerozhodně stála.

„Co? Ne, já nemůžu,“ povzdechla jsem si, když mi konečně došlo, že jí mám ublížit.

Podívala se na mě a napřáhla ruku, jako by mě chtěla praštit. „Musíš, sama jsi to říkala. Nechci umřít, rozumíš?“ snažila se mě k tomu donutit.

„Promiň...,“ začala jsem, když mě znovu přerušila: „Dělej!“

Ach jo.

Zavřela jsem oči a snažila jsem se soustředit na to, abych ji věrohodně vyřadila, ale moc neublížila. Chtěla jsem, aby jen omdlela a teklo jí trochu krvavých slz. Ona ale začala kvílet... Já se sice otřásla, ale nepřestala. Po chvilce ztichla a slyšela jsem náraz, jak spadla na zem. Povzdechla jsem si, zaplašila slzy a uklidnila se. Taky jsem z vyčerpání málem upadla.

„Taky jsi ji mohl chytit!“ vynadala jsem Luciusovi, který stál otočený zády a zacpával si uši.

Pak jsem se teprve podívala na Sylvu – ležela zhroucená na zemi, ze zavřených očí, z nosu a pusy jí tekla krev. Rychle jsem jí sáhla na krk, snažila se nahmatat tep a s úlevou si všimla, že dýchá. Promiň, pomyslela jsem si znovu.

„Nemohl jsem ji chytit – nevypadalo by to věrohodně,“ odpověděl mi konečně Lucius, když mě bral do náruče. Pomalu mě vynesl ven a pak nasadil tryskovou rychlost směrem do neznáma. Byla jsem tak vyčerpaná, že jsem v jeho bezpečném náručí zase ztratila vědomí.

Zase jsem se potkala s Theroy. Zrovna jsem šla na nákup a přemýšlela, jestli si mám u venkovního stánku dát punč, abych se zahřála. Theroy proti mně tlačila vozík, plně naložený vánočními balíčky. Najednou se za ní vynořil Lucius, vzal si od ní vozík a políbil ji.

Coo?

Otevřela jsem oči a pořádně se lekla. Přímo před očima jsem měla portrét nějaké babizny, vymalovaný ve starobylém rámu.

Páni, takže tamto byl jenom sen...

Byla jsem v nějakém osvětleném pokoji, který silně připomínal hradní komnatu. Neviděla jsem žádné okno, takže jsem netušila, kolik je asi hodin. Záviděla jsem všem těm knižním hrdinům, kterým jejich vnitřní smysly říkaly čas... Já netušila ani, jaké je datum. Ono mě to nikdy moc netrápilo, abych byla upřímná, ale teď by se to hodilo.

No jo, moji knižní hrdinové se taky obvykle probouzeli na mnohem odpornějších místech než zatím já. Totiž – postel, ve které jsem ležela, měla nebesa. A vůbec to tu bylo všechno tak luxusní... No tohle je ale paráda, ty bláho!

„Jsi vzhůru?“ zašeptal vedle mě Lucius. Podívala jsem se doleva, tam byla u stěny starobylá čalouněná lenoška, na které se válel a četl knihu.

„Jo... Kde to jsme?“ zeptala jsem se, taky šeptem.

„V domě jednoho z mých..., ehm..., známých. Tady bydlel jeden z hlídkujících E-yxulaců,“ řekl už normálně. Vida, jak se naučil hezky odpovídat.

„A ten tvůj ... ehm ... známý,“ (nemohla jsem odolat touze ho citovat, aby pochopil, že bych ocenila víc informací i o jejich ... ehm ... vztahu) „tady už nebydlí? A kde teď je?“ Sice si myslím, že odpověď znám velmi dobře, chtěla jsem se ale ujistit. „Nevím...,“ překvapil Lucius a postavil se. Čekala jsem dramatické prohlášení typu „musel jsem ho zabííííít...“ nebo podobně.

„Není tu ani náznak toho, že by odchod plánoval, a ani stopa po boji. Takže za a) narychlo utekl, třeba varovat naše – což by bylo super – nebo se klidně jen schovat; nebo za b) ho zabili. Vzhledem k tomu, že stále bojujeme jenom my dva, předpokládám, že b) je správně. Jak se cítíš?“ přešel ke mně.

No, cítila jsem se už docela dobře.

„Ale jo, jde to. Teda takhle vleže alespoň...“

„Fajn. Začínáš totiž trénink,“ chytil mou peřinu a strhl ji ze mě.

„Co to děláš, sakra?“ vyjela jsem na něj a všimla si, že mám pořád rolák a kamaše – alespoň že mě neviděl nahou. Snad ani u Sylvy. A posadila jsem se.

„Už tě nikdy nechci vidět takhle zmlácenou, teda ne od někoho jinýho. Tak se o to hodlám postarat. Vylez z tý postele a braň se.“

„No počkej, to ani náhodou, právě jsem utekla hrobníkovi z lopaty a ty mě chceš mlátit? Navíc oni mě vždycky překvapili, proti tomu se stejně nedá nic dělat!“

Bránila jsem se alespoň slovně a opatrně slezla z druhé strany postele, aby ji musel obejít, kdyby po mně fakt vystartoval. Samozřejmě že obešel. A šel přímo ke mně.

„Neblbni a dívej, postoj...,“ přikrčil se tak, jak jsem to viděla v obchoďáku.

Tak fajn. Přestala jsem couvat a zkusila jsem ho napodobit.

„Skoro. Pánev níž, propni zadní nohu, abys měla váhu na přední. A natoč se. Bokem! Fajn. Teď sevři ruce v pěst – ukaž tu pěst? Palec nedrž v dlani! – a drž je takhle. No a teď mě bouchni.“

Tak jsem ho bouchla. Teda alespoň se o to pokusila.

Chytil mou pěst a zkroutil mi ruku tak, že jsem skončila na kolenou, zády k němu a on mi držel dýku na krku.

Jau, nebyla jsem v dobrém stavu na takovéhle pohyby... Fajn, jestli mě chce zabít, tak to mohl udělat, dokud jsem spala, a ne kolem toho dělat takovýhle opičky.

„Vůbec jsem neviděla, jak jsi to udělal. Ukaž mi to ještě jednou...,“ zahrála jsem si na poslušnou žákyňku, nechtěla jsem před ním dát najevo, že mě dostal, a navíc jsem se opravdu chtěla naučit bránit. A jestli se mi u toho podaří párkrát ho praštit, tím líp. Ale upřímně o tom pochybuju.

Pustil mě a ukázal mi to zpomaleně.

A pak ještě asi dvacetkrát.

Když jsem si myslela, že začínám tušit, jak to dělá, chtěl po mně, abychom si vyměnili role. Respektive mi oznámil, že teď bude bouchat pěstí on a já ho mám „takhle“ odrazit.

A kruci.

Hned první – velmi pomalou a ukázkovou – ránu jsem pustila a on mě praštil do hrudníku.

Jauvajs! Ještě nejsem úplně zahojená!

Začínala jsem mít vztek, že mě hned po probuzení takhle buzeruje. Takže jsem párkrát jeho pěst alespoň chytla, o jejím zkroucení ale nemohla být ani řeč. Vůbec mi to nešlo a už mě zase všechno bolelo.

Další rána, „Jau! Do prkýnka, Luciusi, víš, jak to bolí?! A ta moje záda! Už stačilo, ne?“

„Teprve se rozehříváme – další, dělej!“ řekl místo toho. Hajzl sobeckej.

Já byla naštvaná a chtěla jsem mu to bojkotovat, tak jsem jen stála.

Jenže on bouchl.

„Jau!“ zkroutila jsem se bolestí. Ty hajzle! Přeju si, abys cítil stejnou bolest jako já, myslela jsem si v návalu zlosti.

„Au, kruci!“ vykřikl Lucius a trochu se nahrbil, hned se ale oklepal a zase obnovil postoj.

„To je ono!“ řekl pak. „Ale jak mě zastavíš teď?!“

Vytáhl z kapsy pouzdro a z něj pak pomaloučku jednu stříkačku. Dalších asi pět mu tam zůstalo, když si strčil pouzdro zpět do kapsy.

„Když mě teď nezadržíš, tak tě píchnu a tobě se do krve dostane jed. Možná tě to nezabije, když jsi napůl člověk. Ale kdo ví? Tak dělej, zastav mě...,“ a rozmáchl se rukou se stříkačkou.

Vykulila jsem oči v panice a v duchu pomyslela jen: NE! A nechala svou schopnost, aby ho zastavila. A že jsem ji fakt nijak nekrotila.

Zařval, pustil stříkačku a chytil se za hlavu. Padl na kolena a začal se svíjet.

Klekla jsem si k němu: „Trénink končí. Teď chci kafe, cigáro a nějakou snídani. A sprchu. A spoustu informací.“

Zase jsem zastavila to mučení, už mi to jde opravdu mnohem lépe. Lucius jen kývl, dýchal zrychleně, měl zavřené oči. Já, jak jsem klečela, tak jsem padla. Byla jsem strašně vyčerpaná a všechno mě bolelo. Hrozně.

Měla jsem hlavu hned vedle Luciusovy a on najednou oči otevřel.

„Je ti něco?“ zeptal se starostlivě.

„Můžeš mi vysvětlit, proč jsi to udělal? Víš, že mám problém tuhle schopnost ovládat; chceš, aby ti vybouchla hlava?“ vyjela jsem na něj místo odpovědi, a jak jsem byla vzteklá, zase se posadila.

„Abych tě naučil se bránit! Takhle musíš příště reagovat, když tě někdo překvapí! A ne se nechat skoro zabít!“ vyštěkl nazpět, pak se ale postavil a podal mi ruku: „Pojď, jdeme na to kafe.“

„Kruciš, to jsem ti musela ale hodně ublížit, tohle bylo skoro i milý...,“ provokovala jsem. Zase se usmál tím jednodolíčkovým úsměvem.

Ach jo, obarvit mu vlasy, byl by k sežrání. No, stejně bych asi nesnesla jeho povahu...

Otevřel dveře, které byly jak od trezoru. Páni!

Tohle nebyl žádný hrad, jak jsem si prve myslela. Byl to normální bunkr. Za dveřmi byla totiž klasická podzemní chodba s šedými betonovými stěnami, po kterých vedly nějaké kabely a trubky.

„Ten tvůj známej se tu na Zemi asi necítil moc bezpečně, co?“ zeptala jsem se Luciuse.

Tentokrát se zasmál nahlas.

„Upírům je líp pod zemí. Ale vlastně máš pravdu, moc dobře se tu necítil. Chyběli mu dárci, i když řádové sestry mu posílaly krev z krevních bank. A taky se bál, že narazí na IeoPata a zemře jako jeho bratr před lety.“

Trochu posmutněl a pokrčil rameny.

„Aha, to jsem netušila... A on tu žil úplně sám? To se nedivím, že mu z toho hrabalo...,“ rozhlížela jsem se po místnosti, do které jsme vešli. Krásná, moderní, typicky kancelářská kuchyňka. Maličká chladnička, mikrovlnka, dřez, varná konvice, pár skříněk.

„Počkej – jak to, že tu vlastně má kafe? Já myslela, že upíři pijí jenom krev...,“ poznamenala jsem.

„To bylo určené pro mě.“

No, to to moc nevysvětlil. „Ty jsi ho navštěvoval? Nebo jsi tu taky žil?“ tahala jsem z něj víc informací.

„Vybavil to tu lidským jídlem a pitím, protože doufal, že se tu jednou zastavím a zůstanu tu s ním,“ odvrátil se a postavil na kafe.

„Tady...,“ hodil přede mě cigarety a zapalovač. „Klidně si zapal. Asi budu víc v bezpečí, když ti zajistím stálý přísun cigaret – budeš víc v klidu,“ zažertoval.

To už jsem si zapalovala, vdechovala jsem kouř do plic a můj závislý mozeček provolával slávu.

„To není absťákem, to je tebou...,“ odpálkovala jsem ho. „Takhle mě po ránu vytáhnout z postele, to by si dovolil leda sebevrah. Tak se nediv.“

Postavil přede mě kafe – bohužel s instantní smetanou.

„Normální mlíko tu asi není, co?“ trochu jsem zabrblala, když jsem se napila a oči mi zabloudily k chladničce.

„Tady opravdu nejsou vybaveni na tvoje chutě,“ zasmál se Lucius a otevřel chladničku. Byla úplně narvaná sáčky s krví, všimla jsem si razítka Fakultní Thomayerovy nemocnice, páni...

Prý jeptišky... Kde by ji vzaly? Zajímalo by mě, jestli si jinak upíři tu krev kupují nebo kradou... Nebo jestli vycucávají lidi, když není zbytí.

„Hm, to si do kafe fakt nedám...,“ řekla jsem znuděně a pokrčila nos – nedám na sobě přece znát, jak mě to překvapilo. „Poslouchej, jak dlouho jsem vlastně byla v limbu?“ zeptala jsem se, aby řeč nestála. Tyhle informace z něj snad dostanu.

„Skoro celý den, za chvíli bude zapadat slunce. Mimochodem dneska je Nový rok.“

Páni, to jsem fakt přišla o hodně.

„Vím, že jsem tě předtím naštval a..., no..., omlouvám se. Oba ale potřebujeme, abys uměla svoje schopnosti co nejlépe ovládat, jedině tak přežijeme,“ zahleděl se mi do očí.

„Jo, jenže ty bys to přežít nemusel, copak sis to neuvědomil? Já si nemůžu dovolit ztratit kontrolu, viděl jsi to v tom lese – tomu TaPatovi explodovala hlava, chceš dopadnout stejně?“ zase už jsem začínala být vzteklá, a tak mi beze slova přistrčil cigára.

Ach jo, to jsem si říkala, že takhle přestanu kouřit... No, zase nic.

„Navíc ta IeoPatka říkala něco o inicializaci, která mi zvýší schopnosti, když jsem ji vzala pryč. Nejsem si jistá, jestli to dokážu ovládnout bez toho. Je to dost nevyzpytatelný. Jo – vlastně – víš, že se mi povedlo dostat se na tvoji planetu?“ zeptala jsem se ho a dopila si kafe.

„Vážně? Dostala ses na E-yxulac? Viděl tě někdo?“ zajímal se.

„Jo, pár lidí mě asi zahlídlo, ale stihla jsem se přemístit pryč dřív, než ke mně vůbec došli,“ odpověděla jsem. „Teď, když vím, jak na to, bychom ale mohli přivolat pomoc, ne?“

„Ne, to by nešlo. Pro tebe je to moc nebezpečné a já byl vyhoštěný, takže kdybych se tam objevil, strčili by mě do vězení a možná za pár měsíců, u soudu, bych dostal šanci něco říct. Tebe by za tu dobu určitě někdo zabil – podívej se, jak jsi dopadla teď. Nemůžu tě nechat bez ochrany,“ přemýšlel nahlas.

„Tady je to snad bezpečné, tak bych tě tam mohla dostat, pak zdrhnout a schovat se tady, dokud bys nepřišel,“ zkusila jsem to ještě. Představa, že by sem naběhli upíři a vyřešili by problém s TaPaty bez mojí účasti, mě neskutečně lákala.

„Ani náhodou, to vážně nejde. Mohli by tě najít nebo by tě chytili, až si půjdeš pro jídlo, nebo kdybych tě tu zamkl a venku aktivoval ochranu, tak tu umřeš hlady. Nebo nudou. Prostě mi věř. Ale jestli tě naši viděli, třeba se sem někdo rozhodne přijít na kontrolu – přece jen máš některé charakteristiky TaPata, určitě jim je divný, proč ses tam objevila – to už se nestalo tisíce let.“

Sakra, doufám že jsem tím rozpoutala válku, to by mi ještě chybělo.

„A zmínila jsi se, že ti Hannah říkala něco o inicializaci, řekla i něco víc?“ pokračoval.

„Hannah?“ pokrčila jsem obočí.

„Ta IeoPatka, co mě chtěla zabít,“ vysvětlil Lucius.

„Aha... Mh-hm, řekla ještě něco,“ kývla jsem. „Nabízela mi, ať se k nim přidám. Poslala jsem ji s tím do háje, to byl jeden z důvodů, proč jsem byla tak zmlácená. Je fakt silná. A nejen telepaticky,“ vzpomněla jsem si na tu poslední ránu do obličeje – au! Divím se, že ještě můžu otvírat pusu. Ale upřímně – žádná slast.

„Můžu si dát sprchu?“ zeptala jsem se.

„Blázníš? To bys sebou švihla! Potřebuješ se hlavně najíst!“ zavrtěl hlavou, vyndal z mrazáčku nějakou pizzu a šoupl ji do mikrovlnky.

„Sakra!“ procedil najednou skrz zuby, já na něj jen zírala a čekala, co se děje...

Zaťal ruce v pěst a jen tak stál. Jeho kůže najednou začala světlat, až byla bílá jak papír. Nebo jako mramor. Taky tak tvrdě vypadala. Vyjely mu špičáky a zase zajely. Oklepal se a uvolnil. Pak sáhl do chladničky, vytáhl pytlík krve (tahle byla z Motola, B negativní. Zajímalo by mě, jestli je rozdíl v chuti... Ale co, vlastně mě to radši nezajímá ani trošku, je to nechutný), ukousl růžek a na ex ji do sebe hodil. Jen jsem na něj kulila oči, když si sáhl pro další. Ten už pil pomaleji.

„Litr? Teda tobě bych nechtěla dělat dárce, člověče...,“ okomentovala jsem jeho počínání. Málem vyprskl, pak to ale nějak ustál.

„Chceš mě zabít?“ zeptal se vesele.

„Zatím ne...,“ andělsky jsem se na něj usmála, když zapípala mikrovlnka. Najednou jsem si uvědomila, že mám hrozný hlad. A žízeň.

„Našel bys mi i něco k pití? Teda kromě krve?“ poprosila jsem ho, když přede mě dokonale číšnickým gestem položil nakrájenou pizzu.

„Krev není pití, ale jídlo!“ poučil mě a natočil do sklenky vodu z kohoutku.

„To máš fuk... Ehm – asi nebudeš, co?“ raději jsem si ověřila.

„Ne, je celá tvoje. Po tom dlouhém hladovění bys klidně snesla i dvě...“

Tak to bych chtěla vidět, kam bych to nacpala – pomalu jsem snědla jeden kousek a už nemohla. „Jaký je plán? Myslíš, že by šlo zařídit, abych viděla alespoň Davida?“ zeptala jsem se.

„Teď se tu na chvíli schováme, potřebuješ se pořádně uzdravit a naučit se o své schopnosti co nejvíc. Pak uvidíme.“

Tomu se to říká, on Sylvu viděl.

„Hele, když spolu teda plánujeme strávit nějaký čas, myslíš, že bys mi konečně mohl říct něco víc? Třeba o upírech?“ nevydržela jsem dlouho mlčet – tohle mě fakt zajímalo.

„No, asi mohl,“ zkoumavě se na mě koukal.

„Víš, že nemůžu nikomu nic prozradit,“ uklidnila jsem ho a protočila oči.

„Tak proč to chceš vědět?“ zdržoval.

„Protože, jestli sis nevšiml, jsem trošičku zvědavá.“

Odfrkl a tentokrát protočil oči on – asi si všiml.

„A taky se líp kontroluju, když mám informace. A prostě mě to zajímá, přečetla jsem tolik knih o upírech a prostě teď chci vědět, jak je to ve skutečnosti. A už nemůžu,“ odstrčila jsem talíř.

„Tak dobře, jen prostě nevím, co tě zajímá – co ti mám říct,“ odmlčel se.

Zase to z něj musím tahat, ach jo...

„No třeba ty. Někdy jsi normální a teď zrovna jsi upír?“ vyzvídala jsem.

„Jo. Já jsem půl na půl – ráno, vždy ve stejný čas, se změním v člověka a večer zase v upíra. Jako člověk jsem skoro normální – mám teda trochu větší sílu, o pár stupňů nižší teplotu a okrajově vycítím pocity druhých. Taky mi zůstává o trochu lepší zrak a sluch. Jinak jsem jako každý druhý. A jako upír – no, viděla jsi sama.“

„Viděla jsem jenom to, že piješ krev,“ odsekla jsem mu. „A že máš vysunovací zuby. A že jsi hodně bledej. Jo – a že rychle běháš, což jsem si už ověřila na vlastní kůži. To je vše,“ řekla jsem a vyzývavě koukala.

„No, ono toho o moc víc není.“

Ach jo. Takže holt výslech.

„Jak často musíš pít krev? A kolik?“

„To záleží na situaci – teda hlavně na tom, jak jsem vysílený. V klidu mi stačí tak půl litru za dva dny. Když bojuju, tak mi někdy nestačí ani litr na den...,“ zamračil se a podíval se na chladničku.

„Jinými slovy – na jak dlouho tu máš zásobu?“ chtěla jsem vědět.

„Když budu v klidu, tak na víc než měsíc. Ale...“

„Ale?“

„Nemůžu být v klidu a vycvičit tě. Jestli budeme každý den trénovat, tak sotva na dva týdny...,“ povzdechl si, bylo vidět, že ho to trápí.

„A co se stane pak?“ zeptala jsem se šeptem.

„Pak budu mít hlad.“

No, na to bych nepřišla... Jen jsem na něj dál civěla.

„Budu pro tebe nebezpečný,“ zašeptal nakonec.

Bezva. Takže pak bude chtít moji krev. Vzpomněla jsem si na tu vojandu u Ester a přejel mi mráz po zádech, až jsem se otřásla.

„A to se nedá doplnit energie přes den? Dokud jsi člověk, tak se nacpat jídlem?“ přemýšlela jsem o dalších možnostech.

„Toho jídla tu taky moc není. Ty s tím možná dva týdny vydržíš, když na to ale budeme dva, tak za týden budeme hladoví oba. A stejně to neutiší tu touhu, kterou ucítím vždycky, když se u mě ocitneš blízko,“ zadíval se mi do očí.

Hm, kdyby mi tohle řekl nějaký chlap, dokud bylo ještě všechno normální, cítila bych se opravdu polichocená. Touha po mojí krvi ale nebyla úplně to pravé ořechové, a tak jsem se znovu oklepala.

„Fajn. Tak musíme vymyslet, co s tím. Hele a proč bys vlastně nemohl pít moji krev? Myslím jako nenechat to dojít do krajnosti, abys mě pak vycucnul jak Pikao, ale pít pravidelně po malých dávkách?“ (Krev v malých dávkách neškodí v jakémkoli množství, v duchu jsem si upravila slavnou hlášku z Limonádového Joea.)

„Tak za prvé – dřív než v krajní situaci bych si tě k večeři asi nedal. V tvé vůni je příliš z TaPata na to, aby se mi na tebe sbíhaly sliny,“ odpočítával Lucius na prstech.

Takže já mu smrdím?!

„Za druhé by tě to moc vysílilo, což si nemůžeme dovolit. A za třetí by se mezi námi při pravidelném pití krve vytvořilo pouto skoro jako láska. A o to snad nestojíme ani jeden.“

No, já o to sice nestojím, ale mé ješitnosti se docela dotklo, že on taky ne.

„Takže co navrhuješ?“ přešla jsem trapnou chvilku.

„Za dva týdny už musíš být v takové kondici, abychom mohli jít shánět potravu. Pro oba. A bude pro nás lepší využít mé upíří stránky, takže si pak budeš muset zvyknout na obrácený režim – ve dne se bude spát a po západu slunce budeme chodit ven.“

Bezva. Sympaťák Lucius zase někam zmizel a nahradil ho tenhle protiva, který mě hodlá buzerovat. Ach jo.

„Hele, dneska už jsme cvičili. Potřebuju sprchu a nějaké čisté oblečení by se taky šiklo,“ začala jsem okamžitě protestovat, aby ho náhodou nenapadlo začít s tréninkem hned.

Nejdřív protočil oči a povzdychl. Pak mě ale vyzval, ať jdu za ním.

„Je to tu mládenecký doupě, tak opravdu nevím, co ti obléknout. Ale je pravda, že v tomhle oblečení taky nemůžeš být pořád,“ odvedl mě do další komnaty. Tady dominovala modrá barva a bylo tu o trochu víc nábytku.

Otevřel falešnou stěnu a rozsvítil světlo v šatně, která byla za ní.

Jo, tohle jsem si vždycky přála. Ode zdi ke zdi regály, zcela naplněné oblečením. Dole po celé délce boty, všechny pánské, velikost 44. Tak ty mi budou opravdu k ničemu... Začala jsem se v tom přehrabovat, našla si nějaké tepláky a tričko, které vypadalo jako na spaní. Bylo příjemně velké a bavlněné, s krátkým rukávem. Bezva.

Jen nevím, jak vyřeším spodní prádlo, asi si budu muset vzít slipy. Ach jo, jsou tu jenom boxerky... No, vybrala jsem si jedny, které neměly tak velký prostor pro pindíka. Vypadaly jako elasťáky do půli stehen, to půjde. A boty holt budu muset přežít. Beztak jsem tu zatím celou dobu chodila jen v ponožkách, na podlaze byl buď koberec, nebo parkety, takže s tím nebyl problém. Pořád lepší než kozačky. Ale kdybych měla na to cvičení nějaké tenisky, cítila bych se určitě líp. Takhle si určitě minimálně pohmoždím kotníky a chodidla.

No, uvidíme. Karatisti taky cvičí bosi.

Pak mi konečně Lucius ukázal koupelnu.

Byla tam nádherná, starobylá vana, umyvadlo, ale žádné WC.

A já jsem zrovna pocítila opravdu akutní potřebu, tak jsem odtamtud zase vylítla jak namydlenej blesk a požádala ho, ať mi ukáže i onu místnost. Teda alespoň jsem doufala, že tu je, na kyblík se mi fakt nechtělo.

Naštěstí se ukázalo, že ten prozřetelný upír myslel i na opačný konec lidského potravního cyklu a v té komnatě, kde jsem se probudila, umístil i WC. Přemýšlela jsem, kdy jsem si vlastně odskočila naposledy – asi u Sylvy, to jsem ale byla tak mimo, že už si na to skoro nevzpomínám.

Pak jsem si dala sprchu a převlékla se, svoje spodní prádlo jsem si alespoň vyprala a dala usušit na takový ten radiátorový žebřík, který byl v koupelně. Chvíli budu proto muset chodit bez podprsenky, vzala jsem si tedy alespoň košilku. Pánské boxerky mi taky úplně neseděly, byl to nepříjemný pocit. Nevím, jak v tom ti chlapi můžou chodit. V koupelně bylo i zrcadlo přes celou zeď, tak jsem se konečně pořádně prohlídla. Jo, evidentně jsem zhubla, bohužel ale špeky nezmizely. Všude jsem měla povolenou kůži a všechny faldy na mě doslova visely. Nebyl to moc hezký pohled. Navíc jsem měla na těle modřinu vedle modřiny, v různém stadiu hojení. Na hrudníku, přímo mezi prsy, byla jedna úplně nová. Povzdechla jsem si a mávla nad tím rukou – jestli mě Lucius chce trénovat tak jako ráno, těch modřin ještě přibude. A i obličej hrál všemi barvami – takový make-up by snad nevymyslel ani Marylin Manson.

„Hele, takže ty, když jsi člověk, tak normálně musíš chodit i na záchod?“ zeptala jsem se Luciuse, když jsem už čistá a převlečená přišla do kuchyně.

„Jo. Když jsem člověk, tak jsem člověk. Se vším všudy,“ řekl podrážděně.

„A jak to, že majitel tohohle...,“ opsala jsem rukou velký kruh, „toho o tobě tolik ví? Jaký teda máte..., ehm..., vztah?“

Nezapomněla jsem na jeho řeči z rána. Nebo odpoledne. Nebo kdy jsem se to vlastně probrala.

„Měla by sis jít ještě lehnout, ať jsi zítra fit na trénink,“ řekl místo odpovědi.

Tak fajn, když mi to nechce říct, tak já můžu trénovat klidně hned, alespoň teda psychicky.

„Fajn, dám si ještě cigáro a pak si tedy půjdu lehnout.“ Řekni mi to, poručila jsem mu silou vůle.

Povzdechl si. „Byl to můj strýc. Byl bratrem mého otce,“ řekl Lucius neochotně, snažila jsem se neztratit kontrolu a nutila jsem ho dál: Řekni mi ještě, proč doufal, že sem přijdeš?

Napínala jsem své soustředění, až jsem zafuněla, a Lucius se na mě zkoumavě zadíval. „Víš, on doufal, že mu jednou odpustím, že otce nezachránil...,“ vydechl skoro neslyšně.

Aha.

Tak tohle je moc osobní, v tom se nebudu šťourat, tak jsem se stáhla – zrušila jsem kontrolu.

„Dělalas to znovu,“ řekl po chvíli. Sakra, já myslela, jak se mi to podařilo nenápadně, že nic nepoznal.

„Hm,“ potvrdila jsem jen a byla jsem připravená nějak se bránit, kdyby se zase rozzuřil.

„Proč jsi přestala? Už nemáš další milion otázek?“ zeptal se, kupodivu klidně.

„Je to moc osobní, nechci v tom šťourat… U takovýchhle věcí musíš mít právo rozhodnout se, jestli mi to řekneš nebo ne. Nechtěla jsem ti brát svobodnou volbu,“ řekla jsem a dívala se jinam, přece jen jsem se trochu styděla, že mu hrabu v citlivém soukromí.

Chvíli zavládlo tíživé ticho, když jsem se odvážila podívat se na něj, zjistila jsem, že mě opravdu upřeně pozoruje.

„Ty jsi vážně zvláštní. Měla bys ale opravdu jít spát – zítra tě čeká náročný den,“ řekl a v očích mu pomstychtivě blýsklo.

To teda věřím, že bude náročný den. Že já blbá jsem se na nějaké vyzvídání nevykašlala! Ohrnula jsem ret jako vzdorné dítě, ze strachu ze zítřka se mi totiž vůbec nechtělo spát.

„Neříkal jsi náhodou, že si mám zvykat na obrácený režim?“ zadívala jsem se na něj zkoumavě, tohle totiž opravdu řekl.

„Nemůžeš se mnou cvičit, dokud jsem upír. To bych tě stoprocentně zabil. Zvláště jestli se mi budeš hrabat v hlavě.“

Jo, o tom nepochybuju.

„Takže – vstává se v šest.“

Cože – v šest? Proč, to se fakt nemůžu vyspat ani po konci světa?!

„Hodinu rozcvička, snídaně, dvě hodiny trénink, svačina, hodinu procvičování telepatie.“

Vykulila jsem na něj oči. On fakt chce, abych se mu hodinu hrabala v hlavě? V kuse? No, nevím, jestli mi od zabití pomůže, že bude jenom člověk. Pořád je mnohem silnější...

„...pak oběd a pak si musím lehnout. Ty budeš zatím hlídat objekt, zítra tě tady provedu. Teď spát.“

„Mně se ještě nechce spát,“ řekla jsem a jako na potvoru si musela zívnout.

„To vidím...,“ okomentoval to Lucius.

„Tak já ještě dojím tu pizzu, měla jsem jen jeden kousíček,“ škemrala jsem.

„Jak chceš,“ odpověděl. „Vstává se v šest. Tak bys měla jít co nejdřív,“ vstal a odešel z kuchyně.

„Jo – kde si vlastně mám lehnout?“ zavolala jsem za ním.

„V mé komnatě, tam, kde je WC, přece...,“ znělo ještě chodbou.

Tak jsem se najedla, napila, dala poslední cigáro a šla spát.

Dlouho jsem se v posteli převalovala a nemohla usnout – to jak mi začaly docházet poslední události. Stýskalo se mi po klucích a byla jsem vyděšená tím, co ode mě Lucius čeká – hodně by mi pomohlo mít tu někoho, kdo by mě vzal do náruče a ujistil, že bude všechno v pořádku.

Z očí mi začaly téct slzy a já dusila vzlyky polštářem – jestli jsou naše upíří knížky alespoň zčásti pravdivé, Lucius musí mít tak dokonalý sluch, že by mě slyšel i přes několikery dveře a to bych se strašně styděla, že brečím.

Usnula jsem až po několika hodinách, vyčerpaná pláčem. A spala neklidným spánkem plným nočních můr.

11. KAPITOLA

Během následujícího týdne jsem začala Luciuse nenávidět. Nikdy jsem ho neměla úplně ráda, teď jsem ale zjistila, že je to hnusný sadista a despota. Po deseti dnech jsme si museli snížit příděly jídla (i krve, samozřejmě), a tak začaly být naše souboje opravdu na doraz.

„Krucinál!“ vyjekla jsem, když mě už popáté kopl do stehna.

„Dělej!“ stál v postoji proti mně.

Tak jsem se zase narovnala. Tentokrát mě nejdřív praštil pěstí do ramene a pak mě ještě nakopl do břicha tak silně, až jsem odletěla. Ani jsem to neviděla, natož abych to vykryla. Bolestí jsem se neovládla a instinktivně zaútočila psychikou – chytil se za hlavu a zaskučel.

„Nepodváděj! Musíš se naučit bránit a bojovat, sakra!“

Seděla jsem tam na zadku a bylo mi do breku. Byla jsem hladová, vyčerpaná a všechno mě bolelo. Navíc jsem nedělala skoro žádné pokroky a Lucius byl ještě víc naštvaný. Jako kdyby nebyl dost nevrlý z nedostatku krve...

„Prosím, Luciusi, dneska už toho necháme. Já už fakt nemůžu,“ zlomil se mi hlas, oči se zalily slzami a měla jsem plný nos. Nechtěla jsem před ním ukázat svou slabost, tak jsem rychle mrkala, abych rozehnala slzy.

„Prosím,“ zopakovala jsem, teď už normálně. „Já jsem fakt strašně vyčerpaná. Potřebuju dobít baterky, alespoň chvíli. Cvičíme bez přestávky – prosím tě, hlavně mi neříkej, že se musím naučit bránit a bojovat, to říkáš co pět minut!“ zarazila jsem ho, když otvíral pusu.

Rukou naznačil, že se vzdává, ale nenechal se umlčet: „Dobře, máš pravdu. Potřebuješ odpočinek. Dneska je sobota, pro dnešek si tedy dáme padla. A zítra volný den, jen ráno si zaběháme, aby nám neztuhly svaly. To je ale fakt potřeba!“ dodal, když viděl, že zase natahuju.

„Já bych se potřebovala i vyspat, víš?“ vysvětlila jsem příčinu. „Nebo alespoň si vstát, až se sama vzbudím, bez budíčku!“

Přece mě opravdu v můj jediný volný den po dlouhodobém obrovském zápřahu nechce budit v šest?! Trochu se mračil, pak ale nasadil úsměv a konečně mi udělal radost: „Tak fajn. Volný den. Mohla bys ohřát ty lasagne, které si tam šetříš, a taky můžeme otevřít víno?“

Super!

„Nemusíš se toho účastnit, jestli nechceš,“ usmála jsem se.

„Když mi slíbíš, že zase nezačneš s výslechem, tak mi bude potěšením dělat ti společnost. Navrhuju ale uspořádat tu večeři už dnes večer, pokud ti tedy nevadí nechat mě teď trochu prospat – zítra zase nechám prospat tebe, platí? V pondělí totiž doplníme zásoby,“ zničil mi právě tu krásnou chvilku, „tak bys zítra neměla pít alkohol.“

„Už pozítří...,“ jen jsem vydechla – zase mě ovládl strach, to nezvládnu.

Včera měl ale v chladničce poslední dva pytlíky krve, takže jsem to čekala – když to ale teď takhle řekl, začala jsem pociťovat paniku. Necítila jsem se připravená. Věděla jsem, že jsme to nemohli už o moc déle odkládat, tak jsem se snažila trochu sebrat. Určitě to vyjde. Nenaučila jsem se sice někoho zmlátit, moje psychické schopnosti byly ale čím dál lepší. Potlačila jsem svůj strach, nasadila úsměv a zase jednou si zahrála na hrdinku: „V tom případě jdu prohrabat knihovničku a hned po hlídce si dám dlouhou koupel. Uvidíme se na slavnostní večeři, já přijdu oblečená v nových teplácích... Adieu!“ vyzývavě jsem na něj mrkla a přehnaně houpavou chůzí odkráčela hledat něco na čtení, než vyrazím na hlídku. Teda spíš obhlídku – procházím celý tenhle komplex každý den a kontroluju, jestli někde není něco vypojeného a porušeného. A taky si přejíždím záznamy z bezpečnostních kamer.

Nuda.

Celé podzemí obsahuje pět místností – větších než celý náš dům – dále kuchyňku a chodbu. Uprostřed je schodiště, které vede na povrch do malého bungalovu, který je na poměrně rozlehlém pozemku. O podzemní skrýši samozřejmě nikdo neví – upír, který tu bydlel, se tu schovával přes den. Slunce sice upíry nespálí, je jim ale velmi nepříjemné a vyčerpává je, jak jsem se dozvěděla od Luciuse, takže se mu snaží vyhnout. A země je naopak prý nabíjí energií, proto většina z nich preferuje trávit denní dobu pod ní.

Upíři nespí, takže přes den třeba čtou a díky tomu tu byla opravdu slušná zásoba knih v jedné z místností – spíš než knihovnička to byla opravdová knihovna. Snad od každé vydané knihy tu byl výtisk v originále i v češtině. Prohlížela jsem svazek za svazkem a vybrala si vychvalovanou upírskou sci-fi, kterou jsem se chystala si koupit. Jak jsem pro ní sáhla, najednou se něco stalo. Vycítila jsem nebezpečí.

„Luciusi!“ zakřičela jsem a hledala něco dalšího, co by mi pomohlo ten pocit vysvětlit.

Soustředila jsem se na aury. Ano – přímo nad hlavou mi chodily dvě postavy, podle aury asi TaPati. Vypadalo to, že prohledávají dům. Zepředu jsem viděla i Luciusovu auru, to, jak se ke mně hnal. Štěstí, že má vyvinutější smysly než člověk a slyšel mě.

„Pst!“ sykla jsem, když vlítl do místnosti.

Ukázala jsem na strop a pak dva prsty, pusou naznačila TaPati.

„Tady nás slyšet nemůžou,“ řekl Lucius tak hlasitě, že jsem nadskočila a zpražila ho pohledem.

„Nemůžou najít vchod?“ stále jsem šeptala.

„To je nepravděpodobné. Je velmi dobře ukrytý za falešnou stěnou, která se otvírá zadáním kombinace na alarmu. Co tam dělají?“

Nevím, jestli se ptal mě, nebo zda to byla řečnická otázka. Ale odpověděla jsem: „Vypadá to, že prohledávají dům. Myslíš, že mě můžou telepaticky vycítit, když já vidím jejich aury?“

Lucius se zarazil. „To mě nenapadlo. Ale Christian ví o TaPatech i IeoPatech dost na to, aby tomu zabránil. Nevím, jestli by nebylo lepší je zabít,“ přemýšlel nahlas.

Podívala jsem se na něj: „To bych nedělala, můžou tu být jen na kontrole. Třeba je to hlídka, a když je zabijeme, tak se tím prozradíme. Asi by bylo rozumnější počkat, jestli odejdou.“

Doufám, že odejdou a nevtrhnou sem.

„Jsem skoro na suchu, brzy stejně budu muset pro krev,“ dodal Lucius. Jako bych to nevěděla...

Z naší plánované slavnostní večeře tedy sešlo. Místo dlouhé vany jsem si dala rychlou sprchu a usídlila se v knihovně, knížku na klíně, a jen jsem pozorovala aury těch dvou. V domě asi skončili, protože teď byli o kousek dál, v lese.

Večer, když se Lucius vyspal a proměnil, zaujal stanoviště u schodiště na povrch a já se zkusila trochu vyspat. Moc to nešlo, měla jsem plnou hlavu myšlenek, a tak jsem se pořád budila a převalovala. Nakonec, k ránu, jsem konečně usnula, po probuzení jsem ale byla snad ještě víc unavená než předtím. Chvíli jsem si vychutnávala ten pocit, že jsem se vzbudila sama od sebe – jindy mnou totiž vždy Lucius zatřásl a pak ze mě strhl peřinu, prakticky mě každé ráno z postele vykopal.

S povzdechem jsem vylezla a oblékla se do tepláků.

Ačkoli někdy Luciuse nesnáším, s tím běháním má pravdu. Vyšla jsem z pokoje a na chodbě nasadila pomalý klus. Doufala jsem, že ho někde potkám, nikde jsem ho ale neviděla.

To bylo divný, raději jsem proto zaklepala u dveří jeho ložnice.

„Pojď dál,“ ozval se zevnitř.

„No co je, běháme, ne?“ řekla jsem, když jsem vstupovala dovnitř.

„Běhej sama. Já nemůžu – už jsem na suchu, moc by mě to vyčerpalo.“

Aha. Takže mu došla krev a jídla je málo i pro mě.

„Jo, chápu. Nebudu tě teda rušit,“ pomalu jsem odcházela z pokoje a v duchu doufala, že mě zavolá zpět a třeba si bude chtít promluvit. Taky bych mu chtěla nějak pomoct, promluvit s ním, podpořit ho, ale on evidentně nechtěl nebo se neuměl otevřít. Zbytek dne jsem tedy strávila sama, trochu jsem cvičila a pak jsem v knihovně chvilku četla. Celou dobu jsem vnitřním okem sledovala okolí, stále se kolem potulovaly dvě aury, takže se výlet ven zase odložil.

Pak, někdy v době oběda, jsem si všimla dalších dvou, kteří přicházeli směrem zleva, od brány. Letěla jsem do velínu, abych si to potvrdila na kameře. Luciuse musel můj zběsilý přelet probrat z letargie, protože vtrhl do velína, zrovna když jsem si přibližovala zoom na kameře.

„Koukej – střídání stráží. Dva noví strážci a tamhle za branou skupinka – kolik jich tam je? Osm? Devět? Myslíš, že o nás vědí, nebo jen hlídkují?“

Pustila jsem ho k monitoru.

Neříkal nic – jen koukal, prohazoval kamery, přibližoval, asi se snažil získat lepší záběry té velké skupiny. Bohužel byli ale příliš daleko...

A jelikož nic neříkal docela dlouho – a to mě nebavilo – zase jsem se chopila iniciativy a začala plánovat: „Fajn – střídají se kolem poledne, mohli bychom teda ty nové strážce vyřídit a pak budeme mít celý den čas na útěk. Tím si tady ale zavřeme dveře a nemáme kam jít, jestli teda nemáš ještě něco v záloze...,“ s nadějí jsem na něj pohlédla, on ale jen zavrtěl hlavou. „Nebo můžeme ještě počkat, jestli je to nepřestane bavit.“

Tentokrát si povzdechl. „Vydržím tak dva, maximálně tři dny. Ale nechci o tenhle úkryt přijít...,“ vypadal bezradně.

„Já vydržím o trochu dýl. Takže si běž zase lehnout, ať se nevyčerpáváš. Budu tu hlídkovat.“

Udiveně na mě pohlédl, asi nebyl zvyklý, aby mu někdo poroučel. Pak ale pokrčil rameny, logika hrála pro mě... A opravdu si zalezl do své ložnice.

Seděla jsem ve velínu až do večera. Hodně opatrně jsem zkoušela svoje schopnosti na ty venku – konečně vhodný objekt k potrénování. Snažila jsem se rozluštit jejich pocity – jen nuda – a docela mě mrzelo, že jim nemůžu zkusit ublížit, ani na chvilku jsem nezapomněla, že tahle stvoření můžou za moje odloučení od rodiny a všechnu bolest, kterou jsem zatím zažila. Zase jsem si vzpomněla na moje kluky a zabolelo mě u srdce. Snad jsou v pořádku. A snad se s nimi ještě uvidím.

Venku se něco dělo – přicházeli další dva. Že by se střídali dvakrát za den? Tihle noví se zastavili u původních stráží a něco jim povídali.

Došlo mi, že ten vlevo je mi povědomý.

„Luciusi!“ zaječela jsem.

Nestačila jsem ani zavřít pusu a byl u mě. Bylo to, jako by někdo cvakl vypínačem – cvak a byl tady. Sakra, nedošlo mi, že už se proměnil, a tak mě pěkně vyděsil.

„Kruci, já se tě lekla!“ vynadala jsem mu, když jsem nahodila srdce. „Hele, koukej, teď přišli další dva – jeden z nich je Tomáš, můj brácha! Zesil si odposlech, třeba uslyšíš, co řeší!“

Šoupla jsem mu sluchátka od vnějšího odposlechu, ve kterých já kromě šumění větru neslyšela nic. Beze slova si je nasadil, zavřel oči a soustředil se.

Ti venku po chvíli přestali artikulovat a Tomáš s tím druhým novým TaPatem odcházeli.

„Dohadovali si příští hlídku. Vypadá to, že jim Christian opravdu utekl, a oni čekají, jestli se tu neukáže. Začali mít ale problémy i v Praze, a tak si nejsou jisti, jestli tu má cenu zůstávat. A bavili se i o tobě. Vypadá to, že tě taky hledají, protože se tvého bratra ptali, kdy tě viděl naposledy a kde si myslí, že můžeš být. Jeden z těch, kteří mají dnes hlídku, je totiž něco jako velitel skupiny,“ řekl a posadil se. „Už to převezmu, jdi si lehnout,“ rozkázal.

Vypadal hrozně vyčerpaně. Jako po nemoci – pohublý a s kruhy pod očima. Ani jeho kůže už nebyla tak zářivě bílá jako předtím – začínala být spíš nažloutlá.

„Musíš se ode mě napít,“ odhodlala jsem se a strčila mu ruku před obličej.

„Nebuď směšná, tohle jsme už probírali,“ odstrčil ji.

„Jo a probereme to znovu,“ trvala jsem na svém. „Já se bez tebe neubráním. Takže buď mě zabijou oni, když vylezeme ven, nebo ty, když příliš vyhladovíš. Nesmíme to nechat dojít tak daleko, takže se napij hned – a ovládej se, ať mě nevycucneš,“ znovu jsem mu strčila ruku.

„Ne.“

Sakra, teď mě štval. Mohla jsem ho přinutit napít se telepaticky, ale nevím, jak zařídit, aby si vzal jen málo. Tak jsem se rozhodla pro méně riskantní akci. Opatrně, aby mě neviděl, jsem vytáhla malý nožík, který jsem si za tímhle účelem už včera vzala z kuchyně. Zatnula jsem zuby a rychle se řízla do zápěstí – ne moc hluboko, abych neřízla do žíly. Stejně to bolelo jak čert, au...

V tu chvíli jsem měla jednu jeho ruku na krku a druhou ucpal ránu.

Obličej měl ode mě tak dva centimetry, zuby vysunuté a já byla zase připláclá ke stěně.

„Vidíš, já se prostě bránit neumím,“ řekla jsem pokorně. „No tak, prosím. Tohle je hloupost, riskuješ naše životy. Prosím,“ zašeptala jsem.

Vztek v jeho očích vystřídalo odevzdání, vzal tu poraněnou ruku, jemně na ni přiložil své kamenné rty a olízl ji. V tu chvíli se rána zahojila, údivem jsem vykulila oči, knížky zase nelhaly.

„Z ruky to není ono. A ještě vydržím.“

Paličák...

Neřekla jsem nic, jen jsem otočila hlavu, aby mi koukal přímo na krk, a přitiskla jsem se k němu blíž. Když se nadechl, zavřela jsem oči. A pak jsem cítila, že mě pomalu políbil – z toho ledového doteku mi projel po zádech mráz a vyrazila mi husina.

Pak se zakousl.

„Jau!“ ujelo mi a cukla jsem sebou, bolest mezitím ale ustala a zaplavil mě nádherný pocit. Opravdu lepší než sex! Najednou mnou projížděly vlny touhy a cítila jsem vlhko v rozkroku.

Zvláštní.

Odtáhl se dřív, než jsem chtěla; ještě předtím mi ale znovu políbil krk. Motala se mi hlava a klepala se kolena – určitě bych spadla, kdyby mě nedržel.

„Teď spát,“ zašeptal a odnesl mě do postele. Někdy umí být i milý...

12. KAPITOLA

Zažila jsem už příjemnější rána.

Cítila jsem se jako po opici. Bolela mě hlava a žaludek jsem měla jako na vodě. Ještě jednou jsem se v posteli otočila, pak se ale ozval močový měchýř a to se nedalo ignorovat. S povzdechem jsem otevřela oči a odhodila peřinu.

„Vstávej opatrně, mohla by se ti motat hlava.“

Otočila jsem hlavu a samozřejmě – Lucius seděl na lenošce u postele tak jako první den. Najednou mi bylo trapně – to ty pocity včera, byly prostě moc intimní. A Lucius byl vážně ten poslední, ke komu bych chtěla něco podobného cítit.

„Jo, maličko se mi motá. Ale v pohodě. Co ty?“ zajímala jsem se a pak si všimla, že je pořád bledý – on snad byl stále upír?! Takže jsem buď spala moc dlouho, to by vysvětlovalo, co tu dělá, nebo moc krátce a pak nechápu, proč tu je.

„Jak dlouho jsem spala?“ zeptala jsem se, když jsem odcházela do koupelny.

„Sotva tři hodiny.“

Pane jo, tak to ho hned vyhodím a zalezu si zase do postýlky... Opláchla jsem si ruce, obličej a podívala se na místo, kam mě kousl. Měla jsem tam malou modřinu, vypadalo to jako mizející cucák, což ve mně opět vzbudilo pocit trapnosti. Ruka byla úplně zahojená, ani růžová čárka nezbyla po řezné ráně, která tam bývala.

„Jak ti je?“ naléhala jsem, když jsem se vrátila zpět. „A co tu vlastně děláš?“ založila jsem ruce v bok.

„Je mi fajn. Víc než fajn – je mi báječně. Tvoje krev... Je prostě jiná,“ zasekl se. „A hlídám tě – nebyl jsem si jistý, jestli jsem to správně odhadl, jestli jsem si nevzal moc,“ zahanbeně sklopil oči do podlahy. „Hele, tohle byla vážně pitomost. Už to nebudeme opakovat, je to nebezpečný,“ zakončil rozhodně a znělo to definitivně.

Jako bych tu tečku na konci věty viděla.

„To je mi fuk,“ zase jsem začala, když mi skočil do řeči.

„Copak ty fakt nechápeš, jak je to nebezpečný?!“ vyjel vztekle.

„Myslíš ještě nebezpečnější než k smrti vyhladovělý upír?“ nadzvedla jsem obočí a on ztuhnul. „Tak vidíš. Je to naše jediná šance, jak přežít. A teď, jestli dovolíš, bych se ještě dospala,“ ukázala jsem mu, že má odejít.

„Ne.“

„Co?“ údivem mi spadla brada. „A proč, vždyť jsem spala jen tři hodiny – přece mě nechceš honit do nějakého tréninku nebo něco, sám jsi přece říkal...“

„Musíš se napít a najíst,“ přerušil mé litanie. „Tvoje tělo si s touhle ztrátou jinak neporadí. Myslím, že jsem si vzal skoro litr...,“ dodal neslyšně.

Aha. Tak proto ta kocovina.

„Tak fajn, když jinak nedáš,“ povzdechla jsem si a spolu jsme zamířili do kuchyňky. Zase jsem se zastyděla, když jsem si vzpomněla na dějiště včerejší neřesti – velín. Sice nečervenám, ale Lucius to asi poznal i tak, protože se na mě zkoumavě zadíval. Jen jsem mávla rukou a zavrtěla hlavou. Nevidím důvod, proč bych měla takhle soukromou věc říkat. On přede mnou taky spoustu věcí tají.

„Bojíš se mě?“ zeptal se v kuchyni, když mi dělal kakao. (z instantní smetany, fuj. Ale lepší než drátem do oka.)

„Proč? Nebojím – jak tě to prosím tě napadlo?“ podivila jsem se.

„No, ta tvoje reakce... Nevěděl jsem, co to znamená. Tak jsem si myslel, že po včerejšku bys mě mohla začít vnímat opravdu jako upíra a – logicky – by ses mohla začít bát.“

Chvíli jsem na něj koukala jako spadlá z jahody naznak a pak jsem se neudržela a rozesmála se. „Ha-ha-há, to buď úplně klidný. Se strachem to opravdu nemá co dělat,“ ještě jsem se pochechtávala, když přede mě postavil hrnek.

„Tak proč?“ vyzvídal s očima zapíchnutýma do mých.

„Na to ti nechci odpovědět, Luciusi,“ pohled jsem mu opětovala. „Ale rozhodně to není strach. Jako upíra tě vnímám už od našeho prvního setkání, nebo ty jsi zapomněl, jak jsi mě tenkrát na Andělu vyděsil? A pořád ještě netuším, jak je možný, že Sylva tenkrát viděla něco jiného než já,“ poklepala jsem si prstem na bradu a zkoumavě se na něj zadívala.

„Tady vidíš, co dokáže trénovaný TaPat. Tenkrát jsem byl jednomu na stopě, a když ses tam najednou objevila, nevěděl jsem, kdo jsi. Jen jsem cítil, že nejsi člověk... Chtěl jsem tě vyslechnout, když jsi mi zmizela přes Gmisiofii. V tu chvíli se objevil ten TaPat, za kterým jsem tam šel, a když mě viděl, ovlivnil vnímání všech okolo, aby neviděli, jak – a hlavně kam – utíká. Pak, když jsem se šel podívat, kam jsi zmizela, našel jsem tě na těch schodech a umínil jsem si, že o tobě zjistím víc. Taky proto jsem sledoval Sylvu – tvůj pach jsem v metru ztratil, ale kromě něj jsem z tebe cítil i ji, tu bylo snadnější vystopovat.“

Převyprávěl mi to, jako by to nic nebylo. A přitom mě dodnes budí noční můry z toho, jak tu noc vypadal.

„Tam jsi vypadal jako upír. Měl jsi to v očích. Včera ne, včera jsi byl jen hladový chlap a tím jsi ve mně probudil můj ženský instinkt a touhu tě nakrmit,“ zase se mi nahrnula krev do tváří a já se napila, abych to zamaskovala.

„Všiml jsem si, že už nemáš skoro žádné jídlo. Jak dlouho hladovíš?“ změnil konečně téma, ovšem nikoli k lepšímu.

„Já nehladovím, jen jsem si snížila porce,“ řekla jsem vzpurně a v břiše mi zakručelo. Včera jsem měla jen dvě kafe...

„Takhle to nejde, musíme nahoru,“ rozhodl.

„Je tam něco nového?“

Jen zavrtěl hlavou. „Budeme se muset probojovat, jinak to asi nepůjde...“

Vypadal, že mu ta představa taky není příjemná – ztratíme bezpečné místo.

„Musíme to pořádně naplánovat. To ale zítra, prosím, já si vážně musím ještě lehnout,– poprosila jsem ho – začala se mi totiž opět motat hlava.

Natočila jsem si ještě sklenici vody, vlezla si do postele a usnula jako zabitá.

Následující den jsem zase neměla budíček – to je fakt divný. Že by se najednou z despotického Luciuse stal Lucius lidumil? Jedním pitím krve?!

Nehodlala jsem to nějak moc řešit, oblékla se a šla si zaběhat. Jestli půjdeme nahoru, tak chci být ve formě.

Luciuse zase nebylo vidět – kde ten chlap vězí? Podívala jsem se do velínu, a když jsem ho nenašla ani tam, raději jsem zkontrolovala okolí. Venku už bylo světlo; podle údajů na monitoru bylo jedenáct hodin.

Jedenáct?! Ještě nikdy mě nenechal tak dlouho spát, takže jsem hned začala hysterčit, jestli se mu něco nestalo. Venku hlídkovali dva TaPati, jako obvykle pomalu obcházeli pozemek. Nikdo jiný nebyl vidět. Pak jsem na monitoru zahlédla blonďatou palici. Ten blbec šel ven?! Co tam dělá? Zase mi zmizel mimo dosah kamer. Rychle jsem přeběhla do knihovny, která byla zhruba uprostřed objektu, a vyladila se na mimosmyslový zrak. Koukala jsem nahoru na všechny strany, ale viděla jen ty dva, Luciusovu auru jsem nemohla najít.

Jak je to možné? Kde sakra je?

Seděla jsem tam, i když přijelo střídání stráží – tentokrát u nás zůstali čtyři TaPati.

Proč čtyři? Co se změnilo? Vždyť jsme tu zalezlí jak jezevci v noře? Připadá mi, jako by věděli, že plánujeme vylézt.

To ale situaci komplikuje, nejsem si jistá, jestli čtyři zvládnu. Ztratila jsem se v myšlenkách, když jsem za sebou uslyšela otevřít dveře. Byla jsem k nim zády tak, abych hlídku venku měla před sebou.

„Cos tam dělal? Dneska tu jsou čtyři, přemýšlím proč asi...,“ řekla jsem Luciusovi. Beze slova přišel až ke mně.

Nečekaně mě najednou drsně chytil za krk, vytáhl mě do stoje a zezadu se do mě zakousl.

Cooo? stačila jsem si jen pomyslet, když mě zaplavila vlna euforie z jeho kousnutí. Ani v tomhle holt knihy nekecaly...

Najednou mou euforii přerušila prudká bolest na prsou.

Jauvajs! Co ten Lucius blbne? Podívala jsem se dolů a viděla, že mám v hrudníku zabodnutou stříkačku.

A do prdele.

„Neee!“ ozval se někde dál za mnou Luciusův hlas a pak mě ten druhý, který teda evidentně nebyl Lucius, pustil.

Spadla jsem na bok; nedokázala jsem se udržet na nohou. Tělem se mi šířila neskutečná bolest, z prostřed hrudníku cestičkami dál. Bylo to, jako by se mi vařila krev, a roztahovalo se to do celého těla, na čele mi okamžitě vyrazily krůpěje potu. A hrozně rychle jsem slábla. Všechno důležité se odehrávalo za mnou, ale já neměla sílu se otočit – byla jsem ráda, že udržím otevřené oči, zírala jsem stále jen na tu stříkačku.

Za mnou se ozýval hluk, jako by tam padaly kameny – jen jsem si stačila pomyslet, jestli náhodou nepadá strop – a pak jsem podlehla a všechno zčernalo.

Opět jsem se probudila v posteli. Opět vedle mě seděl Lucius na pohovce. Opět jsem se nemohla hýbat. A pomyslela jsem si, že tohle moje probouzení už je fakt trapný.

„Luciusi! Co se stalo?!“ zachraplala jsem.

Podal mi sklenici s vodou a pomohl mi se posadit – páni, já byla zesláblá! Vypila jsem celou tu sklenici na ex.

„Christian se vrátil domů,“ řekl jen.

„Omlouvám se,“ ozvalo se z druhé strany. „Já – myslel jsem, že jsi TaPat!“ otočila jsem hlavu a spatřila další blonďaté lokýnky. Šmarjá, fakt se těším, až konečně zase uvidím chlapa podle mých představ. Ale když si člověk odmyslel ty vlasy, stál přede mnou zase jeden luxusní exemplář. Vypadal tak na čtyřicet, ostře řezané rysy, štíhlá, vysoká postava, sympaťák.

„Jmenuju se Marie,“ řekla jsem, abych prolomila ledy. „A děkuju za úkryt, dobře nám posloužil. Omlouvám se, ale úplně jsme to tu vyjedli,“ pokusila jsem se usmát.

„S tím si opravdu nedělej starosti. Lucius je u mě vždy vítaný,“ odpověděl a nepatrně se usmál nazpět. Pak se bez dalšího slova otočil a odešel.

To bylo divný.

„Vysvětli mi to,“ otočila jsem se zpět k Luciusovi.

„Je naštvaný, poprali jsme se. A lituje toho, že tě rovnou napadl,“ řekl vyhýbavě.

„Tohle jsem nemyslela!“ začínala jsem být naštvaná i já. „Kde jsi byl? Viděla jsem tě na kameře! Proč jsi byl venku? A zrovna dneska, když se tu objevily čtyři stráže?!“ zakašlala jsem se, ten proslov mě vyčerpal – nějak jsem se rozjela, zněla jsem jako prvotřídní stíhačka.

„No, ono to vlastně bylo předevčírem. A ten venku jsem nebyl já, viděla jsi Christiana. Já jsem byl v pokoji a promýšlel plán. To teď ale není důležité – jak se cítíš?“

„Vyčerpaně. Ale jinak v pohodě, kupodivu,“ zkoušela jsem se různě protahovat a všechno fungovalo. „Jau!“ vyjekla jsem najednou. Lucius byl v mžiku u mě.

„Co je?“ vyzvídal.

„To nic!“ odbyla jsem ho a začala se zvedat. Jak jsem se totiž protahovala, dostala jsem křeč do močáku, měla jsem ho úplně plný. „Musím na záchod, to je všechno...,“ upřesnila jsem nakvašeně, když na mě nevěřícně zíral. Pochopil a pomohl mi vstát, málem jsem se u toho počurala. A opravdu ne smíchy.

Na záchod jsem došla s jeho pomocí; chtěl se mnou zůstat, ale já ho vyhodila. Když jsem se pak vracela do ložnice, cítila jsem se mnohem lépe. Bohužel jsem ale lépe nevypadala – na krku jsem měla obrovský strup a modřinu a určitě pohmožděnou krční páteř. Modřina v levém prsu byla ještě větší. A bolela.

„Bodl mi do prsa stříkačku!“ stěžovala jsem si Luciusovi rozčileně.

„Jo, já vím,“ povzdechl si. „Proto jsem se ptal, jak se cítíš – je zázrak, žes to vůbec přežila. Bál jsem se, že je po tobě... Ta ztráta krve taky nebyla zrovna malichernost,“ řekl s obavami, zatímco jsem lezla zpět do postele. „Bojím se, že i když tě ten jed nezabil, nejspíš z tebe udělal znovu člověka. Že všechno, co v tobě bylo IeoPatské, zničil. Můžeš to zkusit?“

„Na to nejsem ve správné náladě, jsem moc vyčerpaná. Bojím se, že to nedokážu kontrolovat a ublížím ti,“ zavřela jsem oči a snažila jsem se alespoň vidět jeho auru – místo vnitřního zraku jsem ale začala usínat.

Kruci.

„Usínám, místo abych něco viděla,“ postěžovala jsem si a radši změnila téma: „Proč mi ten krk alespoň nezahojil, jako jsi to udělal předtím ty?“

„On neuznává lidi, víš? Bere vás jen jako ovce, které ho krmí. Nedělá pro lidi nic navíc,“ měl naštvaný výraz, jasně s ním nesouhlasil. Aby taky jo, když byl napůl člověkem. „A než jsme si to vyřídili spolu a já se dostal k tomu, abych tě ošetřil, už jsi tam měla strup. To bych ti musel znovu celé otevřít, aby se to vyléčilo, a to jsem v tvém stavu nechtěl riskovat... Ale neboj se, hojí se to rychle – trocha jeho slin se do rány dostala při pití a teď tam hodně pomáhá. Možná nebudeš mít ani jizvu...“

No, to mě teď ani tak moc netrápí – mnohem víc mě znepokojovalo, jak mi kručí v břiše.

„Jaký je plán?“ chtěla jsem vědět.

„Žádný plán není. Nejdřív musíme mít jistotu, že jsi v pořádku.“

A že jsem stále IeoPat, chtěl určitě říct. Fajn. Tak to zkusíme.

Zavřela jsem oči a soustředila se na aury. Hrozně slabě jsem viděla neurčitý flek vlevo nahoře, to asi budou TaPati. Viděla jsem i Luciuse, to bylo dobré. Ale Christiana ne.

„Spíš?“ zeptal se potichu.

„Ne, zkouším vidět aury. Něco vidím, ale moc se mi to nedaří,“ vzdychla jsem a začala vstávat.

„Měla bys ještě odpočívat.“

„Nechci – jsem z toho ležení už celá rozlámaná. Potřebovala bych něco sníst, už hlady šilhám. Mám tam ještě ty lasagne, které jsem si šetřila na slavnostní večeři, tak si je ohřeju teď,“ rozhodla jsem se.

„A já ti k tomu otevřu to červené víno, je dobré na krvinky,“ dodal Lucius a odešel z pokoje. Vlezla jsem si do sprchy, abych se alespoň trochu probrala, a v čistém oblečení došla do kuchyně.

Seděli tam oba. No bezva.

„Ocenil bych, kdybys tu nekouřila. Celý objekt smrdí,“ zavrčel na mě Christian, když jsem sahala po krabičce. Po jeho dřív příjemném obličeji nebylo v tu ránu ani stopy, momentálně vypadal spíš jako arogantní blb.

Začínala jsem se zase dopalovat.

Jasně, je to tu jeho, chápu. Ale kdyby tu byl už tenkrát, mohli jsme se dávno probojovat ven a nehladovět tady k smrti. A navíc jeho rakovina neohrožuje...

Tak jsem ho ignorovala a zapálila si.

„Řekl jsem ne!“ vytrhl mi cigaretu z pusy tak rychle, že to nebylo vidět. Respektive mi ji musel vytrhnout, pod vodou uhasit a zahodit a znovu si sednout, aniž jsem postřehla jakýkoli pohyb.

Tak to mě nasral.

Beze slova jsem se natáhla pro další cigáro a najednou jsem letěla; zase jednou mi někdo jednu natankoval...

Au.

Zaplavil mě vztek a já si přála mu ublížit. Bezva, takže si aspoň vyzkoušíme, jestli to ještě dokážu. Otevřela jsem stavidla svých schopností a on padl na kolena, chytil se za hlavu a neartikulovaně řval. Poručila jsem mu, aby zmlkl a trpěl tiše, a sklonila se k němu.

„A já bych ocenila, kdybys příště nejdřív myslel a pak až bojoval. A taky bych ocenila, kdybys mi přestal rozkazovat. Do třetice bych ocenila, kdyby ses ke mně přestal chovat jako k věci!“

Zlostí jsem se celá klepala a dalo mi hodně přemáhání, abych ho nezabila. To by nám moc nepomohlo, raději jsem ho proto propustila, sedla si na jeho místo, zapálila si a labužnicky vyfoukla kouř jeho směrem.

„Funguje,“ jen jsem prohlásila a mrkla na Luciuse, který se tiše pochechtával. To zjevně pochopil i bez nápovědy.

„Říkal jsem ti, že je bez cigára nebezpečná,“ pokrčil rameny, zatímco se Christian dával dohromady. Utřel si krvavé slzy a pomalu vstal.

Pak chtěl uraženě odejít – no, já jsem měla jiné plány. Byla jsem plná radosti z toho, že jsem své schopnosti neztratila, a najednou se cítila tak silná...

„Vrať se,“ poručila jsem nahlas i vnitřně. Zastavil se jako robot a vrátil se.

„Sedni si a uklidni se.“

Splnil rozkaz, což mě potěšilo. Sice mě probodával nenávistným pohledem, nic ale neřekl.

„Takže,“ řekla jsem Luciusovi, „když jsme si vyzkoušeli, že tohle funguje, naplánujeme další strategii. Musíme jít pro zásoby. A to co nejdřív – nebaví mě dělat vám dvěma krevní konzervu,“ i když to byl tak super pocit, že bych to klidně brala znovu, pomyslela jsem si a hned se za to zastyděla.

„Ty,“ ukázala jsem na Christiana, „kde jsi byl? Jak se ti podařilo se sem dostat, aniž tě někdo viděl?“

Koukal uraženě, ruce založené na prsou a jediné, co se na něm hýbalo, byly svaly na tváři, jak zatínal zuby. Opravdu nevypadal, že mi hodlá odpovědět – pomalu jsem se začala chystat, že to z něj budu muset dostat násilím. Což mi vzhledem k bolesti na krku a prsou přišlo jako poměrně zábavný nápad.

„Odpověz jí, nebo tě donutí,“ překazil mi ale plány Lucius. „Strýci, musíme spolupracovat, a i když jí pohrdáš, tak nám může být hodně užitečná,“ řekl pak ještě smířlivě.

„Nenechám si poroučet od kříženců!“ vyprskl Christian.

„Vážně?“ provokovala jsem ho.

„Mohl bych tě zabít, aniž bys to stačila jen zaregistrovat!“ skoro mi plivl do tváře.

„Jo, to asi jo. A pak bys s těma ostatníma musel bojovat sám, jen s Luciusem. Logicky je pro tebe lepší, když mě budeš mít na své straně. Něco málo umím,“ vytahovala jsem se.

„Neumíš toho dost!“ mlel si svou.

„Na tebe to stačilo,“ připomněla jsem a pak pohledem zpražila Luciuse, že mu toho o mně tolik nakecal. „Dělám, co můžu. Jenže bych asi potřebovala projít inicializací, abych uměla všechno. Jen nevím, jak to zařídit...,“ zamyslela jsem se.

„Potkala se s Hannah – tedy abych byl přesný – zaměstnala ji natolik, abych mohl utéct. A přežila,“ řekl Lucius.

„Hannah? Ona je tady?“ konečně se probudil Christian. IeoPatka je zřejmě populární...

„No, ve skutečnosti jsem ji posledně vzala na vaši planetu, odkud mi zmizela.“ Nedalo mi to, před tímhle pitomcem jsem se prostě musela vytahovat. „Ale podle toho, co říkala, ji sem vyhnali. Kvůli mé maličkosti,“ doplnila jsem skromně.

„Tys ji...?“ nakousl, pak si asi vzpomněl, že se mnou nemluví, a zmlkl.

„Strýci, byl jsi na E-xulacu pro pomoc?“ zeptal se ho Lucius opatrně.

„Ne,“ odsekl.

„A kde jsi tedy byl?“ zajímala jsem se já.

„Do toho ti nic není.“

Ježišmarjá, proč ti chlapi nikdy nespolupracují? Lucius byl taky takový, ze začátku. Jsem ráda, že už mi alespoň ten začal občas odpovídat.

„Prosím tě, nech toho,“ protočila jsem oči. „Taky se mi nelíbí, že v tom jedeme spolu, ale je to nejlepší řešení. Tak bychom před sebou neměli mít tajemství, nemyslíš?“

„Schovával jsem se,“ prozradil neochotně. „Nechci skončit jako bratr. Ačkoli nesouhlasím s tím, co provedl, jeho konec mě silně zasáhl. Proto jsem se taky tolik snažil postarat o Luciuse.“

Hezky, on mluví! Údivem mi zase klesla brada.

„A kde ses schovával, že na tebe nepřišli? A proč ses vůbec vracel, vždyť jsi musel vidět hlídky?!“ zajímala jsem se.

„Právě že na mě přišli. Chvíli jsem jim utíkal, a když jsem se jich zbavil, chtěl jsem se schovat tady. To jsem ale netušil, že je tu už..., ehm..., obsazeno. Ani v jakém stavu to tu najdu!“

Zadíval se znechuceně na můj popelník. Uličnicky jsem se usmála a zapálila si další cigáro – Lucius mi naštěstí pořídil pořádnou zásobu. Kdyby jen tenkrát vzal víc potravin...

Poslední jmenovaný vypadal zamyšleně a do hovoru se nezapojoval.

„Takže proto jsou tu teď čtyři!“ došlo mi konečně. No, tak tím se to ještě víc komplikuje. Jako by nestačilo, že tu máme dva upíry a ani kapku krve, která by nebyla v mých žilách...

„Musíme odejít dnes v noci. Slunce zapadne asi za dvě hodiny, tak se jdeme připravit,“ zavelel Lucius a mě najednou přepadl strach. Nebyla jsem připravená a za dvě hodiny to určitě nezvládnu. Zůstala jsem tedy sedět stejně jako Christian.

„Jak to myslíš – připravit?“ zeptala jsem se inteligentně – jen protočil oči.

„Třeba zabalit si věci...“

Zatahala jsem za tričko, které předtím patřilo Christianovi.

„Vždyť nic nemám, jenom tohle... A to tu asi nechám.“

„Klidně si to vezmi, já bych to stejně spálil. Páchneš,“ řekl mi na to Christian.

„Asi nepáchnu tak moc, aby ses do mne nezakousl,“ vyštěkla jsem na něj. „Neboj, to jsem ti nezapomněla!“

V odpověď mi ukázal tesáky – páni, ty jsou dlouhý.

„Dobrý, s tím bys mohl vystupovat v cirkuse,“ poškádlila jsem ho. A radši ho rovnou telepaticky pojistila, aby se ani nehnul.

„Neprovokuj mě, červe!“ řekl, když tesáky zase zasunul a já cítila, jak se snaží vymanit. Tak jsem příkaz ještě posílila.

„Chceš tu takhle sedět ještě zítra? To můžu zařídit,“ řekla jsem mu přehnaně mile.

„Ach jo. Nechám vás si tu hrát a jdu si sbalit,“ přerušil Lucius slibně se vyvíjející dialog. „Za dvě hodiny, hned jak se proměním, odcházíme. Nezabijte se!“

Už se na nás ani nepodíval a odkráčel. Vnitřně jsem slyšela, jak si v duchu říká, že to Christianovi jen prospěje.

Já snad umím i číst myšlenky!

„Hele, mír, co říkáš? Lucius má pravdu, musíme se připravit – asi to nebude nic jednoduchého,“ otočila jsem se zpět k Christianovi. „Jen mi řekni ještě jednu věc – jak to, že jsem předtím neviděla tvou auru?“ zeptala jsem se ho, pomalu uvolňovala ochranu a snažila se zaslechnout, co se děje i v jeho hlavě. U něj mi to nešlo tak snadno – rozeznala jsem pocity, smysl, ale ne slova. Budu muset víc trénovat.

„Můžu ti to ukázat, jestli mě pustíš,“ prohodil a naklonil hlavu na stranu, v mysli zvědavost.

„Jistěže pustím, když teď máme příměří,“ a když jsme si vysvětlili, že jsem nepostradatelná, pomyslela jsem si a uvolnila ho úplně. Byla jsem připravená hned zase zasáhnout – zase tak důvěřivá opravdu nejsem – naštěstí to ale nebylo třeba.

Christian sice zmizel, hned se ale objevil na jiném místě, auru zakrytou. Lekla jsem se jen trošičku a nedala to na sobě znát.

Snažila jsem se přečíst jeho myšlenky teď, ale nefungovalo to. Jako by tam vůbec nebyl; alespoň pro ty zvláštní smysly byl dokonale neviditelný. Místo odpovědi sáhl za košili pro nějaký medailon a ukázal mi ho. Jak jsem se snažila vidět vnitřním okem, u medailonu jsem si všimla silných vln energie, která se z něj drala ven a obklopovala celou Christianovu postavu. Stálo mě ale obrovské úsilí to zahlédnout – pro můj vnitřní zrak bylo celé to místo strašně rozmazané, bylo to nepříjemné sledovat.

„Co je to?“ chtěla jsem vědět, on už to ale zase uklidil a neodpovídal. Dobrá, dřív nebo později to z něho vytáhnu – teď nebudu dělat problémy, tak jsem jen pokrčila rameny. Nebo to vytáhnu z Luciuse; u toho mi to všechno jde mnohem snadněji.

Tak jsem se zvedla a ohřála si lasagne, zatímco mě Christian nenápadně pozoroval. Když jsem jedla, sám od sebe začal mluvit: „Tento amulet mi byl předán při skončení tréninku, je požehnán samotnou Nyx – noční bohyní. Chrání před všemi telepatickými útoky. Jeho schopnost posiluje, když piju TaPatskou krev – proto jsem se do tebe zakousl, přestože páchneš. Dělám to už po staletí...“

To mě zaujalo. „Kolik ti vlastně je let?“

Zasmál se. „Ještě jsem tu nepotkal stvoření, jako jsi ty. Nebojíš se, ačkoli o nás víš a sama jsi zažila útok. Jsi jenom zvědavá, zvláštní. Letos oslavím své osmisté padesáté druhé narozeniny.“

„Ty vole... Pardon,“ ujelo mi. Osm set dvaapadesát let, to je nepředstavitelný. Zažil vlastně všechno, co je v novodobé historii zajímavé. Ale pochybuju, že by mi o tom časem začal vyprávět...

„A Lucius?“ vyzvídala jsem dál.

„On ti to neřekl?“ odpověděl otázkou.

„Nikdy na to nepřišla řeč,“ vysvětlila jsem s pokrčením ramen. „Náš vztah se většinou skládá z toho, že mi nejdřív zachrání život, pak ho zachráním já jemu, nebo naopak, a vždycky z toho vyjdu tak zmlácená, že o mě pak pár dní pečuje, abych se dala dohromady. Vlastně jsme spolu nikdy moc nemluvili, on je dost uzavřený,“ ještě víc jsem to rozvedla a do pusy si strčila další sousto.

„Lucius nedávno oslavil dvě stě třicet šest. Pro nás je ještě něco jako puberťák pro vás. Příliš mladý. Navíc stárne rychleji než my, když žije den jako člověk. Já v jeho věku vypadal na lidských sedmnáct,“ zamyslel se.

„Stejně je to ale úctyhodný věk,“ uznala jsem já a uklidila po sobě nádobí.

„Promiň, ale ještě si zakouřím. Venku mi to zase bude zakazovat, že je to nebezpečné, potřebuju dohnat nikotinové zásoby,“ zase jsem se rozklepala při představě, že za hodinu budu venku bojovat o holý život.

„Co jsi vlastně zač? Lucius mi o tvém původu moc neřekl,“ ptal se. No, hlavně že jinak mu vyslepičil všechno včetně toho, že nedokážu své schopnosti dostatečně ovládat...

„Taky jsi zvědavý, vidíš!“ usvědčila jsem ho.

Jen se usmál: „Abych nebyl...“

„Moc toho nevím. Mluvila jsem s bohyní Theroy a ona mi říkala, že jsem potomek nějakého IeoPata, nezákonné stvoření. Prý si chtěl vybudovat lepší armádu, než jsou TaPati, tak ho napadlo posednout lidi při milování. Ale když se pak narodila holka, začal vyvádět a vaši ho museli sejmout. A ta IeoPatka, se kterou jsem bojovala, Hannah, mi říkala, že prý to byl její manžel, a nabízela mi, že mi bude dělat náhradní matku.“

V tu chvíli Christian stál. „Cože? Ty jsi potomek té zrůdy, která zabila mého bratra?!“ zase jednou koukal jak vrah, přikrčený v bojovém postoji a v ruce podobnou kudlu, jakou mi pořád hrozí Lucius.

Vážně? Jak je ten svět malý... I přes všechny jeho dimenze.

„Takže on zabil Luciusovi tátu? A Lucius pak zabil jeho? No paráda...,“ vyfoukla jsem kouř. Nedivím se, že mě chtějí zlikvidovat.

„Tak to budu muset odčinit jeho hříchy, co říkáš... Budu ale opravdu potřebovat tvou pomoc,“ ztišila jsem hlas a prosebně na něj koukala, což ho trochu uklidnilo.

„Jedině tak můžeš svého bratra pomstít,“ kula jsem železo dál, dokud bylo žhavé. „Musíme zneškodnit Hannah – vypadá to, že to tu teď vede. A po ní všechny ty ostatní hajzly, co tu ničí lidem životy a co ti znemožnili užívat si klidu svého krásného úkrytu.“

Stále mlčel.

Tak jsem to vzdala. „Jdu si tedy něco zabalit,“ nechala jsem ho tam a odešla do své provizorní ložnice.

13. KAPITOLA

Sešli jsme se v kuchyni akorát na to, abychom pozorovali Luciusovu přeměnu v upíra. Měla jsem na sobě své staré oblečení, přes rameno křížem svou starou kabelku a na nohách své staré kozačky. Lucius si vzal černé oblečení a koženou bundu „pilotku“, Christian obyčejné džíny, svetr a dlouhý kožený kabát. Vypadali jsme jak trio padouchů z nějakého béčkového filmu.

„Měli byste si vzít čepice, kluci. Ty vaše vlasy září do dáli,“ ještě jsem poznamenala, načež se na sebe podívali a pokrčili rameny.

„Takže – speciálně pro tebe – tady je plán,“ promluvil Lucius. „Zjistíš, kde jsou, Christian půjde první a zneškodní hlídku. My půjdeme po něm – Marie, jdeš přede mnou, já ti kryju záda. Kdyby se situace nějak vyhrotila, uteč – já si tě pak najdu. Míříme k Sophiině úkrytu,“ obrátil se k Christianovi, „cestou ukradneme nějaké auto, nechci až do Hradce nést Marii na zádech. Využíváme všechny schopnosti, které máme, a vzájemně si kryjeme záda. Kdyby byl někdo z nás zabit, ostatní pokračují. Marie je nejdůležitější, musíme ji ochránit,“ koukal na Christiana, jestli nezačne protestovat, ozvala jsem se ale já. „Všichni jsme stejně důležití, já bez ochrany nepřežiju.“

Oba se na mě podívali, jako bych byla cáklá – evidentně přeceňují mé schopnosti.

„Kulce neuhnu, vy jo!“ vysvětlila jsem a rozhodila rukama. S tím evidentně souhlasili – pokrčili rameny.

„Jen pozor na Christiana, možná se pokusí utéct,“ myslel si Lucius. Koukla jsem mu přímo do očí a kývla. Rozšířily se mu údivem – pochopil, že jsem ho slyšela.

„Jdeme na to,“ řekl jen – asi opravdu Christianovi úplně nevěřil a nechtěl odhalovat všechny trumfy – a tak jsem zavřela oči a hledala aury.

„Čtyři strážci – tamhle dva, tam a tam po jednom,“ ukazovala jsem rukou.

„Tímhle směrem je v dálce pár lidí, možná TaPatů, to nedokážu rozeznat. Takže tudy nemůžeme. Všude jinde klid.“

„Hlídej Christiana, jestli je opravdu zneškodní všechny,“ poslal mi Lucius myslí vzkaz – alespoň si to myslel mým směrem – a já kývla.

Stáli jsme u trezorových dveří, které vedly ven. Christian zmizel, zůstaly po něm jen ty otevřené dveře. Pozorovala jsem okolí, najednou se první auře oddělil horní kousek a odlétl – Christian mu asi usekl hlavu. Druhý strážce to vůbec nepostřehl a jeho hlava rotovala vzduchem, než jsem se stačila nadechnout. To ale zburcovalo ty zbývající dva, kteří se rozeběhli každý kolem jedné strany domu. Vzápětí už byli bez hlavy i oni a jejich aury se pomalu rozptylovaly do okolí. Sledovat takhle něčí smrt je zajímavější, než bych si kdy myslela.

„Vzduch čistý,“ zašeptala jsem Luciusovi – nad zajímavostmi smrti se můžu pozastavovat později – a vylezla ven. Vzduch byl opravdu čistý; po té zatuchlině v podzemí to bylo vážně osvěžující. Bylo mrazivo, foukal vítr a nesněžilo. Napadlo mě, co je vlastně za datum – vůbec jsem netušila, jestli je ještě leden nebo už únor.

Vzápětí stál Christian před námi a olizoval se. Fuj.

Aury daleko před námi se nepohnuly a my se potichu vydali zadem pryč.

Byla to léčka a my do ní vlezli jak myši do pasti. Ušli jsme sotva pár kroků, když jsem z ničeho nic byla vnitřně oslepená – byl to pocit, jako by mi někdo do mého vnitřního oka namířil obrovský reflektor. Nejenže to bylo nepříjemné, ale hlavně to opravdu bolelo, jako kdyby to světlo bylo horké a spalovalo mě.

Chytila jsem Luciuse za ruku a chtěla mu ji stisknout, mramorovou paži ale nestisknete. A začala jsem hysterčit.

„Nevidím, Luciusi, já nevidím! Něco mě oslepuje, ona je někde blízko!“ Musela jsem se chytit za hlavu a byla úplně paralyzovaná, bolest se stále stupňovala.

Najednou se kolem nás udělala šedá mlha a odevšud se začali rojit TaPati. Nemohla jsem dělat vůbec nic – byla jsem oslepená a paralyzovaná. Upíři se jen míhali; zabili dobře dvacet lidí, aniž jsem stihla pohnout hlavou.

Pak začal Christian řvát. Klesl na kolena a začalo se z něj kouřit. Lucius mě chytil do náručí a chtěl se mnou utéct, podle jeho myšlenek ho ale něco zastavilo.

„Nedívej se!“ sykl na mě, což mě samozřejmě donutilo se podívat. Christian pořád strašlivě křičel a z očí, nosu a pusy mu vytryskly plameny. Pak ho zachvátily celého a on padl na zem, kde se ještě chvíli hýbal, než zmlkl. Plameny se zvětšily a z něj zbyla jen hromádka popela a ohořelé oblečení.

A za námi se ozval známý hlas.

„Ahoj, maličká! Říkala jsem ti, že se ještě uvidíme!“ trylkovala Hannah spokojeně. Opravdu mi to říkala? Nevzpomínám si...

Lucius mě pustil, takže jsem (zase jednou) dopadla přímo na zadek, a začal taky doutnat a naříkat.

„Nech ho! Jeho ne, on není čistokrevný upír, je výjimečný, může se ti hodit!“ Konečně jsem se vzpamatovala a nejistě se zvedla.

„Přidáš se k nám?“ zeptala se.

Myslí to vážně?

„To ani náhodou. Ale jeho smrt můj názor nezmění, chápeš?! Nech ho být, stejně není dost silný, aby vám nějak ublížil!“ prosila jsem.

„Špatná odpověď,“ řekla mi přímo v mysli. „Možná by tě mohlo přesvědčit tohle?“ pokračovala a ukázala mi myslí krátká videa, ze kterých jsem myslela, že se zblázním.

Můj David, přivázaný k nějakým mřížím, mučený elektřinou. A Eda, svíjející se v bolestech. Z očí se mi vyřinuly slzy a klesla jsem na kolena.

„Ne, to nemůžeš, vždyť ti s tím nemají vůbec nic společného!“ křičela jsem na Hannah. Lucius se svíjel opodál a něčí silné ruce mě vytáhly zpět do stoje a narovnaly čelem k ní.

„Ale mají – mají totiž něco společného s tebou a to se mi hodí,“ řekla milým hláskem. „Tak co, jak se rozhodneš? Pojď s námi – přestaň konečně popírat svůj původ, svou přirozenost! Staň se jednou z nás a oni přežijí. Nebo...,“ nedokončila a místo toho mi vnutila další video, kde Edíka pálili na ručičkách a nožičkách a on tak strašně naříkal...

To mě zlomilo.

„Když s vámi půjdu, tak oni budou volní. I Lucius,“ nadiktovala jsem si podmínky. To je pobavilo, několik lidí se zasmálo s ní. No, lidí...

„Nejsi v pozici, kdy by sis mohla klást podmínky,“ pokárala mě. „Jestli podstoupíš inicializaci, už ti na nich stejně nesejde. Ale pak bych ti je mohla dát na hraní, haha...,“ zase se zasmála a luskla prsty. Někdo mi zkroutil ruce dozadu a svázal je – nebránila jsem se.

Luciuse omotali potravinářskou fólií od hlavy až k patě, že vypadal jako nějaká lesklá housenka. To bych neřekla, na co všechno se potravinářská fólie dá použít.

„Ty to fakt vzdáváš? Takhle bez boje? Zbabělče!“ řval na mě ještě.

„A co můžu dělat? Mají moje kluky, rozumíš?!“ brečela jsem jak želva a mezi vzlyky na Luciuse mrkla, snažila jsem se na to nemyslet. Ten pláč se mi povedl, bohužel mi ale moc netekly slzy – vypadalo to ale, že si toho nikdo nevšiml.

„Takový hezký chlapeček a jak se umí rozčilovat,“ přistoupila k němu Hannah a zvedla mu hlavu. Byla vážně trapná s tím šišláním a hraním si na velkou holku mezi mrňaty. Luciusovi to bylo taky nepříjemné; je fajn, že už zase cítím jeho pocity, Hannah totiž konečně zrušila to strašné světlo.

„Dlužím ti potrestání za zabití mého druha – a jelikož mi to tvoje malá kamarádka minule překazila, tentokrát si buď jistý, že si to vychutnám,“ zasyčela vztekle a Lucius se zase bolestně zkroutil. Někdo mě chytil za pouta a smýkl se mnou, až jsem málem upadla.

„Jdeme,“ pobídl mě neznámý mužský hlas, a tak jsme vyrazili.

Šoupli nás do nákladního prostoru nějaké dodávky a jeli jsme strašně dlouho, až jsme konečně dojeli k nějakému hradu. Vůbec jsem to tady nepoznávala; netušila jsem ani, jestli jsme stále v Čechách.

Vypadalo to, jako bychom se vrátili zpět v čase. Všude plály pochodně, na cimbuří chodily hlídky a hořely tam strážní ohně. Provedli nás nádvořím a odvedli okovanými dveřmi někam do podzemí. Luciuse odváděli někam dál, kdežto já byla vedena hlavní halou plnou loveckých trofejí až do komnat. Tam mi sundali pouta a zamkli mě tam.

Komnata byla krásně zařízená v růžových barvách, všude kytičky a různé ozdobné serepetičky. Skoro neprůhledné okno z původního skla nešlo otevřít, a co jsem viděla, bylo stejně příliš vysoko na útěk. Dveře samozřejmě zamkli.

Zrovna jsem ťukala na obložení stěn, abych našla nějakou tajnou chodbu (každý hrad je přece má), když se dveře otevřely a dovnitř vešla Hannah. Evidentně jsem ji svým počínáním pobavila.

„Opravdu si myslíš, že jsme to tady neprohlédli, než jsme tě sem zavřeli?“ zeptala se. Neodpověděla jsem a flákla sebou na postel – hrála jsem sice drsňačku, ale byla ve mně opravdu malá dušička. Navíc jsem nevěděla, jak se zlomený člověk v takovéhle situaci chová; ve filmech i v knížkách byli všichni vždycky strašně drsní, zachovávali si tvář a hledali způsob, jak utéct, až ho šťastnou náhodou našli a byli volní...

„Na co myslíš?“ zeptala se, kupodivu laskavě.

To si to nemůže z mé hlavy zjistit sama?

„Tak všeobecně – na všechno. Jak odtud utéct, to hlavně. A co je s mými kluky, jestli a kdy je uvidím?“ udělala jsem z toho otázku a otočila se na ni. Přistoupila k posteli, sedla si ke mně a začala mi hladit vlasy, přejel mi z toho mráz po zádech a otřásla jsem se.

„Co je?“ chtěla vědět.

„Někdo se mi prošel po hrobě,“ odpověděla jsem frází, položila jsem si hlavu na ruce a snažila se nemyslet na nic, bohužel se mi do hlavy stále vkrádaly myšlenky na útěk, nedalo se tomu zabránit.

„Odtud nejde odejít jinak než s mým svolením. Anebo na onen svět,“ zase se zasmála a mě zase zamrazilo. Čím mileji se chovala, tím větší strach jsem z ní měla. „A se svými chlapci se uvidíš, až projdeš inicializací. Jen ti to asi potom už nepřijde tak důležité jako teď.“

Zabořila jsem hlavu hlouběji do peřiny.

„Takže ta... inicializace... ze mne udělá zrůdu? To už nebudu mít city? Ty je ale taky máš, když pořád truchlíš po svém druhovi,“ zase jsem zvedla hlavu.

„Zrůdu? Ne... My nejsme zrůdy,“ opravila mě. „Jsme vyšší bytosti, bohové. Nemáme tolik zbytečných emocí jako vy. Nikdy jsem nepochopila, na co vy lidé máte třeba lásku. Zbytečná věc, která vám jen komplikuje životy. Víš, kolik úmrtí způsobí právě láska? Kolik utrpení a krásné bolesti? A vy to opěvujete jako něco úžasného...,“ zavrtěla hlavou. „My se nezabýváme náhodnými chemickými reakcemi, na kterých tolik lpíte. Místo toho máme respekt. Kdo je schopný, ten zaslouží respekt. Nemusíme se ohlížet na vzhled nebo stáří, abychom ho cítili. Pak je tu třeba radost – naše životy jsou naplněny radostí téměř stále. Cítíme radost, když ovládáme. Cítíme ji, když ostatní trpí. Živí nás. Čím větší je utrpení, tím lepší prožitek nacházíme. Nejsme omezení potřebou příjmu potravy nebo tekutin. Nic nás nezastaví, naše moc nás chrání neustále. Nemusíme spát, nejsme unavení. Jak bys mohla takovéto dary nazývat zrůdnými?“ zamyslela se.

„Ubližujete lidem,“ znovu jsem zopakovala, co jsem řekla kdysi v lese.

„Bereme si od nich potravu stejně jako tví upírští kamarádi. Nebo jako vaši vládní činitelé, třeba. Oni vám taky způsobovali utrpení a zrůdami jsi je nenazývala.“

„Vy jste je ovládali?!“

Najednou mi došlo, proč to na světě šlo v poslední době od deseti k pěti, a musela jsem se zvednout, abych měla obličej ve stejné výšce jako ona. „Proto jste tu byli čtyřicet let tajně. Ovládali jste vládnoucí třídu! Proto dělali špatná rozhodnutí jedno za druhým! Proto se tolik lidí ocitlo na pokraji chudoby, přibylo sebevražd a násilností!“ Začínala jsem se rozčilovat. Na to přece nemají právo!

„My jsme bohové, máme právo na cokoli,“ promluvila najednou Hannah v mé mysli.

„Vypadni mi z hlavy, to je soukromé,“ jen jsem povzdechla. Najednou mě zase oslepilo to neuvěřitelně silné světlo a ucítila jsem bolest, jako kdybych měla celé tělo v plamenech. Asi už se mnou ztratila trpělivost...

„Tvoje ubohá mysl je sotva něco soukromého. Navíc – sdílení myslí je pro nás normální, měla by sis zvykat. Brzy to pro tebe bude přirozené, pak to pochopíš. Teď chci, aby ses převlékla,“ elegantně vstala, otevřela jednu stěnu a za ní byla další báječná šatna. Kdyby nebylo těch hrozných okolností, měla bych pocit, že jsem se ocitla ve splněném snu – šatna byla až po strop narvaná oblečením.

„Nevím, jestli jsem správně odhadla tvou velikost, od našeho posledního setkání se tvoje postava zřetelně změnila,“ zamračila se. „Jsou tam zelené šaty, které chci, abys měla na sobě na inicializaci. Zasvětíme ji tvému stvořiteli, jeho duše tě provede rituálem a pak budeš jednou z nás. Koupelna je za tou zdí nalevo – umyj se a uprav. Pošlu ti sem komornou a ta ti upraví vlasy. Tvé vlasy mi připomínají mého druha, musí tedy vypadat bezchybně.“ Pomyslela jsem si, jestli měl její druh taky takové odrosty jako já, nebo jak to myslí, a ona se zasmála. Bezva, opět mi leze do hlavy. „Taky ti sem přinesou nějaké jídlo a pití, cítím, jak jsi slabá, a nechci, abys v polovině inicializace omdlela. Museli bychom ji provádět znovu. Na to nemáme dostatek obětí...,“ usmála se.

Cože? Inicializace už teď, oběti? Kruci... Na co jsem to já kráva kývla...?

Hannah mi důstojně pokynula hlavou a na rozloučenou mnou projela další z bolestí, tentokrát z břicha vystřelovaly nože po celém těle, až jsem zalapala po dechu, zkroutila se do kozelce a oči se mi zalily slzami.

Zasmála se a zavřela za sebou.

Chvilku jsem to rozdýchávala; když to pak přešlo, přemohla mě zvědavost. Šla jsem si prohlédnout ty šaty, že je vezmu s sebou a v koupelně se rovnou obleču. Byla tam spousta oblečení všech velikostí, převládala zelená barva.

Jako kdyby věděli, že zelenou nesnáším.

Šaty tam ale byly jen jedny, sice v pěti různých velikostech, ale jen jeden model. Ten víc ukazoval, než zakrýval. Moje omlácené tělo v tom bude vypadat fakt skvěle, pomyslela jsem si ironicky a s povzdechem si je vzala. Pod tyhle šaty se nedala vzít podprsenka – přes prsa to mělo dva pruhy, které se na ramenou trochu zužovaly. Byly hodně upnuté a dlouhé až na zem, ovšem se dvěma velmi vysokými rozparky po straně stehen. Látka byla sice zelená, ale zvláštně se leskla – jako tekutý kov, z každého úhlu to mělo jinou barvu. V některých pohledech až do zlata.

Šaty se mi moc nelíbily; zato boty, které tam byly připravené, mě úplně nadchly. Zeleno-zlaté střevíčky jak pro řeckou bohyni, s uzavřenou špičkou a pásky ze zlatých a fialových kamenů, které obtáčely celé lýtko. Rafinovaný podpatek, docela rozumně vysoký, připomínal kachničku; jen trochu jinak zpracovaný – byl to vlastně napůl klínek. Spodního prádla tam moc na výběr nebylo, různá tanga v zelené nebo černé. A podprsenky jakbysmet. Našla jsem tam i nalepovací samodržicí „podprsenku“ – takové ty měsíčky, co se nalepí pod prso, aby ho držely nahoře a přitom pod oblečením nejsou vidět.

Tak fajn – dala jsem se na vojnu, musím bojovat. Nebo spíš hrát poslušnou... Jen doufám, že to celé dopadne podle mých představ a já uteču – a kdybych u toho zvládla Hannah zabít, vůbec bych se nezlobila.

Došla jsem se osprchovat a zrovna jsem se chtěla obléknout, když někdo potichu zaklepal na dveře.

Zakryla jsem se osuškou a pozvala je dál.

Přišla mladá holčina, mohlo jí být tak osmnáct dvacet... Celé ruce měla zjizvené a ve tváři vystrašený pohled.

„Dobrý den, paní,“ pozdravila. „Přinesla jsem vám jídlo a mám vám pomoct s oblečením a s vlasy.“

„Nech to v pokoji a počkej tam, prosím, oblíknout se umím sama,“ snažila jsem se ji nějak šikovně vyhodit.

„Ty vlasy by to chtělo upravit, dokud jsou ještě mokré...,“ pípla. „Já jsem vyučená kadeřnice, můžu vám je i trochu zastřihnout,“ vyčkávala.

„Tak fajn,“ povzdechla jsem si, otočila se k ní zády a omotala kolem sebe osušku pořádně. Přisunula židli doprostřed koupelny a pokynula mi, ať se posadím. Pak sáhla do jedné ze secesních skříněk a vytáhla kadeřnickou zástěrku a plášť, který mi přehodila přes ramena. Začala mi vlasy rozčesávat a zastřihovat, byla to příjemná relaxace, a na chvíli se mi díky tomu podařilo i zapomenout na to, co mě čeká.

Nakonec mi vlasy vyfoukala. Ostříhala mi delší mikádo, trochu sestříhané po stranách a vytočené ven.

Vypadalo to opravdu hezky.

Pak mi do vlasů zastrkala sponky se zlatými a fialovými kameny, až vytvořily efekt čelenky, a vzdálila se, abych se mohla obléct.

Jelikož jsem ani já neznala svou aktuální velikost, vzala jsem si šaty troje. Překvapeně jsem zjistila, že mi sedne až ta nejmenší – bezva, zhubla jsem opravdu hodně. Teda ne, že by mě to v téhle situaci nějak zvlášť těšilo, postava byla to poslední, co mě zajímalo. Ale samozřejmě jsem byla ráda, asi jako každá ženská. A pomáhalo mi to uchovat normální myšlenky.

Když jsem vešla do pokoje, dívčina stála u dveří v pozoru a jídlo bylo na jednom z titěrných stolků u stěny pokoje.

„Vypadáte nádherně, paní,“ řekla mi vystrašeně.

„Děkuju. A nejsem žádná paní, jsem vězeň,“ odpověděla jsem a šla jsem se podívat, co mi to vlastně přinesla. Pod poklopem byla míchaná vejce, nějaké tousty, hotelové balení másla a džemu. A kafe, hurá! Ďobla jsem si trochu od každého, měla jsem ale pocit, jako by se mi jídlo v krku měnilo ve střepy – prostě jsem nemohla jíst. Tak jsem si vypila kafe a chtěla si zapálit cigáro, když jsem v kabelce narazila na joint, který mi dal Lucius u Ester.

Bezva. Zapálila jsem si ho – kdy jindy než teď...

Holčině zasvítily oči, určitě měla s trávou taky svoje zkušenosti.

„Chceš?“ nabídla jsem jí a během chvilky jsme tam obě seděly a „hulily brko“. Ta situace mi přišla komická. Já nastrojená jako do opery, ona oblečená jako prvorepubliková služka, sedíme uvězněné v hradní komnatě – chvíli poté, kdy svět ovládly bytosti z jiné planety – a hulíme trávu...

Začaly jsme se chechtat jak blázni. Po všech těch stresech a utrpení to bylo opravdu osvěžující.

„Já jsem Marie. Jak se jmenuješ ty?“ zeptala jsem se, když záchvat smíchu pominul.

„Romana,“ řekla a podala mi ruku. „Za tohle mě určitě potrestají...,“ povzdechla si a pak se zase začala chechtat.

Prohrabala jsem kabelku a našla zbytek trávy, kterou Lucius sebral u Ester, a rozdělila se s ní napůl. Pak mě něco napadlo.

„Romano, dostaneš se mezi vězně?“

„Já ne. Ale mám kamaráda, teda vlastně asi kluka, který tam chodí uklízet...“

„Mám tam manžela, syna a kamaráda. Šlo by pro ně něco udělat?“ ptala jsem se.

„Těžko,“ zkazila mi radost. „Vězení je hrozné – starobylá hladomorna, mříže silné jak ruka, někteří vězni jsou dokonce v kobce v podlaze, kam se dá dostat jen stropním poklopem. Ale zkusím se ho zeptat.“

„Alespoň jim říct, že žiju. Teda zatím. Než se ze mě stane příšera, ach jo...“

Účinky marihuany vyprchaly a já se zase propadala do deprese.

„Z tebe se příšera nestane, já tomu věřím. Ti ostatní byli zlí už před obřadem a pak se to jen zesílilo,“ účastně mě poplácala po ruce. „Díky za hezkou chvíli, teď odnesu to jídlo a řeknu vládkyni Hannah, že jsi připravená.“

To abych si ještě práskla trávy...

„A zkusím tvým blízkým poslat vzkaz.“

Vděčně jsem se na ni podívala. Pak odešla, já tam zůstala a připadala jsem si jak před popravou. Začala jsem se modlit k Theroy, aby mi dala sílu zůstat člověkem – strašně jsem se ale bála, že se opravdu změním tak, jak Hannah předpokládala.

Ach jo...

Stejně to vymyslela dobře. Nejenže jsme jí vlezli do pasti před úkrytem, ale pak ta manipulace, abych s ní šla bez boje... Určitě věděla, že mám v plánu kluky i sebe osvobodit, ještě předtím, než jsem si to sama uvědomila – ta určitě nezapomíná prohledávat hlavu každému, u koho se ocitne blízko. A zřejmě si je jistá, že se mi to nemůže podařit, když mě i přesto přivezla.

Ale když Romana říkala, že se nezměním, zkusím jí věřit. Já přece nejsem zlá! A není přece možné, aby mě nějaký obřad změnil natolik, abych zapomněla na všechno, co je pro mě důležité...

Když už jsem to čekání skoro nemohla vydržet, někdo zaklepal.

„Vládkyně Hannah vás očekává, madam,“ pokynul mi hlavou neznámý muž, když jsem otevřela. Páni, najednou madam. To je ale změna... Kdyby mě potkal včera, tak by mě určitě na místě zabil.

Beze slova jsem ho následovala, prošli jsme labyrintem chodeb až do podzemí – já s holými rameny i zády sice trochu mrzla, nikoho to ale evidentně nezajímalo.

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .