Hospodářská politika

Myšlenky pro dnešek a zítřek

Ludwig von Mises

Předmluva

Tato kniha plně odráží autorovu základní pozici, za kterou byl a stále je obdivován svými následovníky a zatracován svými oponenty. Ačkoliv každá ze šesti přednášek může být samostatným esejem, harmonie této série přináší estetické potěšení podobné pohledu na architekturu dobře navržené stavby.

—Fritz Machlup

Princeton, 1979

Na konci roku 1958 pozval doktor Alberto Benegas-Lynch mého manžela, aby přijel do Argentiny se sérií přednášek. Požádal mě, abych ho doprovodila. Tato kniha obsahuje záznam toho, co můj muž během svých přednášek sdělil stovkám argentinských studentů.

Přicestovali jsme do Argentiny několik let poté, co byl Perón donucen opustit zemi. Vládl destruktivně a zcela zničil základy argentinské ekonomiky. Jeho následovníci potom nebyli o moc lepší. Argentinci byli připraveni na nové myšlenky a můj muž jim je stejně tak byl připraven poskytnout.

Své lekce přednášel v angličtině v obrovské přednáškové místnosti Univerzity v Buenos Aires. Ve dvou sousedních místnostech byla pro studenty, kteří ho poslouchali ve sluchátkách, jeho slova simultánně tlumočena do španělštiny. Ludwig von Mises mluvil bez jakýchkoliv zábran o kapitalismu, socialismu, intervencionismu, komunismu, fašismu, hospodářské politice a nebezpečích diktatury. Mladí lidé, kteří mému muži naslouchali, nevěděli o tržní nebo osobní svobodě mnoho. Jak jsem o této události psala v knize My Years with Ludwig von Mises: „Pokud by se někdo v té době odvážil kritizovat komunismus a fašismus tak, jako to dělal můj manžel, okamžitě by na něj přišla policie, zatkla ho a shromáždění by bylo rozehnáno.“

Obecenstvo reagovalo, jako by někdo otevřel okno a do místnosti začal proudit čerstvý vzduch. Můj muž mluvil bez jakýchkoliv poznámek. Jeho projev byl jako vždy řízen jen několika slovy, která si napsal na kus papíru. Věděl přesně, co chce říct, a za použití relativně jednoduchých pojmů se mu podařilo sdělit svoje myšlenky posluchačům, kteří nebyli obeznámeni s jeho dílem. A to tak, aby přesně rozuměli tomu, co říká.

Přednášky byly nahrávány a tyto nahrávky byly později přepsány španělsky hovořící sekretářkou. Manuskript jsem našla v pozůstalosti svého muže. Během čtení transkriptu jsem živě vzpomínala na jedinečný entuziasmus, se kterým Argentinci reagovali na slova mého muže. A zdálo se mi (jako neekonomovi), že tyto lekce přednášené laikům v Jižní Americe byly mnohem snazší na pochopení než mnohé Misesovy teoretičtěji zaměřené práce. Cítila jsem, že obsahují tolik cenného materiálu, tolik myšlenek důležitých pro dnešek i zítřek, že by měly být dostupné všem.

Jelikož můj muž nikdy nerevidoval přepisy svých přednášek pro knižní publikaci, zůstal tento úkol na mně. Pečlivě jsem se snažila ponechat význam každé věty nedotčený, neměnit obsah a zachovat všechny výrazy, které můj muž často používal a které jsou proto jeho čtenářům známé. Mým jediným příspěvkem bylo dát tyto věty dohromady a vynechat některá krátká slovíčka, která člověk používá, když hovoří neformálně. Pokud moje snaha proměnit tyto přednášky v knihu uspěla, je to jen díky skutečnosti, že jsem s každou větou slyšela hlas svého manžela, slyšela jsem ho mluvit. Byl pro mne naživu. Ožil tím, jak jasně demonstroval zlo a nebezpečí příliš velkého státu. Jak srozumitelně a jasně popsal rozdíly mezi diktaturou a intervencionismem, s jakým přehledem mluvil o důležitých historických osobnostech, s jak málo poznámkami dokázal oživit dávné časy.

Chtěla bych využít této příležitosti a poděkovat svému dobrému příteli Georgi Koetherovi za pomoc s tímto úkolem. Jeho editorské zkušenosti a znalost díla mého manžela této knize velmi pomohly. Doufám, že tyto přednášky nebudou čteny jen akademiky, ale také četnými obdivovateli mého muže – neekonomy. A upřímně doufám, že tato kniha bude dostupná mladším čtenářům, speciálně pak studentům středních a vysokých škol po celém světě.

MARGIT VON MISES

New York

June 1979

1. Kapitalismus

Definiční pojmy, které lidé používají, jsou mnohdy poněkud zavádějící. Například když se dnes mluví o vůdčích osobnostech moderního průmyslu a velkého byznysu, tak často slýcháme výrazy jako třeba „Král čokolády“, „Král bavlny“ nebo „Král automobilů”. Používání takové terminologie znamená, že lidé v podstatě nevidí vůbec žádný rozdíl mezi moderním průmyslníkem a historickou feudální aristokracií králů, vévodů, knížat a dalších. Ve skutečnosti je ovšem rozdíl poměrně značný, protože třeba takový „Král čokolády“ v žádném případě nikomu nevládne, nýbrž slouží. Nevládne dobytému teritoriu nezávisle na trhu a na svých zákaznících. Tento Král čokolády, bavlny, automobilů nebo jakýkoliv jiný král čehokoliv jiného v současném moderním světě je závislý na průmyslu, který řídí a na zákaznících, kterým slouží. Tento král si nemůže dovolit upadnout v nelibost u svých poddaných – zákazníků. Jakmile by ztratil schopnost poskytnout svým zákazníkům lepší službu za nižší cenu než ostatní, s nimiž musí soupeřit, o své království by okamžitě přišel.

Před dvěma sty lety, ještě před nástupem kapitalismu, byl sociální status každého člověka pevně stanoven od jeho narození až po jeho smrt. Každý člověk zdědil své postavení po svých předcích a toto postavení nikdy nemohl změnit. Když se někdo narodil chudý, zůstal chudý navždy, když bohatý – kníže nebo vévoda – držel si své vévodství a všechny majetky s ním spojené po celý zbytek života.

V té době existovaly manufaktury - primitivní výrobní, zpracovatelské podniky - výhradně ku prospěchu bohatých. Většina lidí (devadesát nebo i více procent evropské populace) pracovala na polích a nikdy se nedostala do kontaktu s městským výrobním prostředím. Tento přísný systém feudální společnosti převládal v nejvyspělejších částech Evropy po stovky let.

Jak se však venkovské obyvatelstvo začalo rozrůstat, vytvořil se přebytek lidí na množství obhospodařované půdy. Pro tento nadbytek obyvatelstva, které nezdědilo půdu ani nemělo žádný hmotný majetek, nebylo zkrátka dost práce. A nebylo ani možné, aby se lidé přesunuli za prací do výrobních odvětví ve městech; vládci měst by jim odepřeli přístup. Počet těchto „vyděděnců společnosti“ pořád narůstal a nikdo si nevěděl rady, co s nimi. Byli to, v pravém významu toho slova, první proletáři, vyhnanci ze společnosti, které vláda mohla dát buď do chudobince, nebo do útulku. V některých částech Evropy, hlavně v Holandsku a Anglii, v osmnáctém století narostl jejich počet natolik, že se stali skutečnou hrozbou pro zachování existujícího společenského řádu.

Když se dnes bavíme o podobných podmínkách na místech jako je třeba Indie nebo další rozvojové země, nesmíme zapomínat, že v Anglii osmnáctého století byly poměry mnohem horší. Anglie měla v té době zhruba šest nebo sedm milionů obyvatel. Z těch šesti či sedmi milionů ale dobré dva miliony lidí nebyly ničím jiným než pouhými vyvrheli společnosti, pro něž tehdejší sociální systém nedokázal najít žádné uplatnění. To byl jeden z velkých problémů osmnáctého století.

Dalším velkým problémem byl nedostatek surovin. Britové si sami sobě museli klást velmi vážnou otázku: Co budeme dělat, až nebudeme mít v lesích dost dřeva pro náš průmysl a na topení v našich domech? Pro vládnoucí vrstvy to byla zoufalá situace. Státníci ani vládnoucí šlechta neměli vůbec tušení, jak tyto podmínky zlepšit.

Z této tíživé sociální situace začaly postupně klíčit první výhonky moderního kapitalismu. Mezi těmi vyvrheli společnosti, těmi chudáky a žebráky, byli totiž někteří lidé, kteří zkoušeli organizovat ostatní a zakládat malé podniky, které mohly něco vyrábět. To byla novinka. Nicméně tito inovátoři neprodukovali drahé zboží určené jenom pro horní vrstvy. Vyráběli naopak levnější věci pro potřeby všech. A to byly počátky kapitalismu, jak funguje dnes. To byly počátky masové produkce, základního principu kapitalistického hospodaření. Zatímco starý zpracovatelský průmysl ve městech, který sloužil jenom bohatým lidem, existoval výhradně pro potřeby horní třídy, nové kapitalistické podniky začaly vyrábět věci, které si mohli koupit všichni. Byla to masová produkce, která měla uspokojit masové potřeby prostého lidu.

Toto je základní princip kapitalismu, který dnes existuje ve všech zemích, v nichž se systém vysoce výkonné masové produkce rozvinul. Velcí výrobci, kteří často bývají terčem fanatických útoků takzvaných levičáků, produkují zboží téměř výhradně pro uspokojení masových potřeb obyvatelstva. Podniky produkující luxusní zboží pouze pro bohaté nemohou nikdy dosáhnout takového rozsahu jako velkovýrobci. A dnes jsou to právě lidé pracující ve velkých továrnách, kteří jsou sami hlavními spotřebiteli v továrnách vyráběného zboží. Toto je zásadní rozdíl mezi novým kapitalistickým systémem produkce a starým způsobem hospodaření předchozího feudálního období.

Lidé se hluboce mýlí, když předpokládají nebo tvrdí, že mezi výrobci a spotřebiteli je velký rozdíl. V amerických obchodních domech můžete často slyšet slogan: „Zákazník má vždycky pravdu.“ Málokdo si však už dokáže uvědomit, že tímto zákazníkem je právě člověk pracující v továrně a vyrábějící věci, které se pak v obchodních domech prodávají. Stejně tak se mýlí ti, kteří si myslí, že velké podniky mají velkou moc. Neboť síla jejich moci závisí výhradně na těch, kdo kupují jejich produkty. I největší společnost ztrácí svou moc a vliv, jakmile ztratí své zákazníky.

Před padesáti nebo šedesáti lety se téměř ve všech kapitalistických státech říkalo, že železniční společnosti byly příliš velké a příliš mocné, že měly monopol a že jim nebylo možné konkurovat. Kapitalismus už údajně dospěl do takového stádia, v němž už sám sebe zničil, neboť zlikvidoval konkurenci. Lidé ovšem přehlíželi fakt, že ta moc železničních společností plynula z toho, že byly schopny sloužit lidem lépe než jakýkoliv jiný způsob dopravy. Bylo by samozřejmě absurdní snažit se konkurovat těmto velkým železničním společnostem stavbou nových paralelních tratí vedle těch starých, jestliže tyto staré tratě byly pořád ještě schopny spolehlivě sloužit existujícím potřebám. Velmi brzy se však objevili jiní konkurenti. Svobodná soutěž neznamená, že někdo může uspět jedině kopírováním toho, co dělají ostatní. Svoboda tisku neznamená, že máte právo kopírovat, co napsal někdo jiný, a tím ho připravit o úspěch, který mu náležitě patří za výsledky jeho práce. Znamená to, že máte právo napsat něco jiného. Svobodná soutěž v oblasti železnice například znamená, že máte právo vymyslet, nebo udělat něco, co bude železnici konkurovat, a tím ji dostane do ošidné kompetitivní pozice.

Železniční doprava ve Spojených státech díky svobodné soutěži – ve formě autobusů, automobilů osobních i nákladních, lodí, letadel atd. – vážně utrpěla a v oblasti přepravy osob byla téměř úplně poražena.

Rozvoj kapitalismu je založen na právu každého podnikatele sloužit svým zákazníkům lépe a/nebo levněji. A tato metoda během poměrně krátké doby přetvořila celý svět a umožnila nebývalý nárůst světové populace.

Anglie osmnáctého století byla schopna uživit zhruba šest milionů obyvatel, a to ještě na velmi nízké úrovni. Dnes si více než padesát milionů lidí může užívat poměrně vysoký životní styl, možná ještě vyšší, než si mohlo dovolit i těch pár bohatých v osmnáctém století. A životní úroveň v Anglii by dnes mohla být ještě daleko vyšší, kdyby Britové značnou část svojí energie nepromarnili na něčem, co bývá z mnoha úhlů pohledu nazýváno zbytečným politickým a vojenským „dobrodružstvím“.

Toto jsou fakta o kapitalismu. Takže pokud dnes Angličan nebo, když na to přijde, kterýkoliv jiný člověk v jakémkoliv státě na světě říká svým přátelům, že oponuje kapitalismu, existuje báječný způsob, jak na to odpovědět: „Víš, že počet obyvatel této planety je desetkrát větší, než byl v dobách před nástupem kapitalismu? Víš, že životní úroveň lidí je dnes mnohem vyšší, než byla před nástupem kapitalismu? Jak můžeš vědět, že zrovna ty jsi ten jeden z deseti lidí, který by byl naživu v případě absence kapitalismu? Jenom pouhý fakt, že žiješ, je důkazem úspěchu kapitalismu, bez ohledu na to, jestli si svého života ceníš, nebo ne.“

Navzdory veškerému užitku, který přinesl, je kapitalismus neustále napadán a kritizován. Je proto nezbytné porozumět tomu, odkud tato antipatie pramení. Faktem je, že nenávist vůči kapitalismu nepochází z lidu, nevznikla mezi dělníky samotnými, ale vznikla právě v řadách pozemkové aristokracie – šlechty, nobility v Anglii a na evropském kontinentu. Urození feudálové, tj. vlastníci půdy, kritizovali kapitalismus za něco, co pro ně nebylo příliš příjemné. Na počátku devatenáctého století vyšší mzdy zaměstnanců v průmyslu donutily pozemkovou šlechtu platit rovnocenně vysoké mzdy lidem na polích. Aristokracie začala napadat průmyslníky a kritizovat neutěšené životní podmínky městských dělníků pracujících v továrnách.

Z našeho pohledu byla životní úroveň dělnictva samozřejmě extrémně nízká. Pracovní podmínky v továrnách v dobách raného kapitalismu byly šokující, ale ne z toho důvodu, že by nově se vyvíjecí kapitalistický průmysl dělníky vykořisťoval. Lidé najímáni na práci v továrnách už dávno před tím žili v bídných, doslova nelidských podmínkách.

Ten starý známý, milionkrát opakovaný příběh o tom, že továrny zaměstnávaly ženy a děti, které do té doby, než začaly pracovat v továrnách, žily šťastně a spokojeně, je jedním z největších mýtů v dějinách. Matky zaměstnané v továrnách neměly co jíst. Neopouštěly své domovy a své kuchyně proto, aby šly do továren. Ony šly do továren proto, že neměly žádné domy ani kuchyně, a i kdyby měly kuchyně, neměly stejně žádné jídlo, které by v nich mohly vařit. A děti nepřicházely z pohodlí jesliček ani mateřských školek. Ty umíraly a hladověly na ulicích. Celá ta propaganda o takzvaných nevýslovných hrůzách raného kapitalismu může být snadno vyvrácena jednoduchou statistikou. Přesně v době, kdy se britský kapitalismus vyvíjel, v  době takzvané Anglické průmyslové revoluce mezi lety 1760 – 1830, se populace v Anglii zdvojnásobila, což znamená, že stovky a tisíce dětí, které by v předcházejících dobách zemřely, přežily a dospěly v muže a ženy.

Není pochyb o tom, že životní podmínky v dobách před kapitalismem byly strašné. Byl to ale právě kapitalismus, který tuto situaci dokázal zlepšit. Byly to přesně tyto první továrny, které dokázaly uspokojit potřeby jejich zaměstnanců, ať už přímo nebo nepřímo – exportem výrobků a dovozem potravin a surovin z jiných zemí. I přesto však historikové raného kapitalismu neustále – a těžko se dá použít jemnější výraz – falzifikují minulost.

Jedna anekdota, kterou říkají (samozřejmě smyšlená), se týká Benjamina Franklina. V tomto příběhu Benjamin Franklin navštívil továrnu na zpracování bavlny v Anglii a majitel této továrny mu pyšně oznamoval: „Dívej se, tady se vyrábí bavlna pro Maďarsko.“ Benjamin Franklin se rozhlédl kolem, viděl všechny dělníky v ošuntělých hadrech a řekl: „Proč nevyrábíte taky něco pro sebe?“

Ten export, o kterém majitel továrny hovořil, ale ve skutečnosti znamenal, že vyráběli sami pro sebe. Anglie neměla žádné suroviny, všechno musela dovážet. V celé Anglii, ani v kontinentální Evropě nebyla žádná bavlna. Anglie trpěla nedostatkem potravin, potraviny se musely dovážet z Polska, Ruska a Maďarska. Exportem zboží se v podstatě platil dovoz potravin, díky němuž britská populace mohla přežít. Mnohé historické příklady z tohoto období ukazují přístup aristokracie k dělníkům. Rád bych poukázal pouze na dva příklady. Jedním z nich je známý „Speedhamlandský systém“. V tomto systému platila britská vláda všem zaměstnancům, kteří nedosáhli na minimální mzdu (stanovenou vládou), rozdíl mezi platem, který dostávali a minimální mzdou. Toto ušetřilo pozemkové šlechtě trable s placením vyšších mezd svým rolníkům. Šlechta platila tradičně pořád stejně nízké mzdy a vláda je doplňovala, aby zamezila migraci rolníků z venkova do měst za vyšším výdělkem v továrnách.

O osmdesát let později, po tom, co se kapitalismus rozšířil i do kontinentální Evropy, reagovala šlechta na nový produkční kapitalistický systém podobně. Pruští Junkeři v Německu, kteří ztratili velké množství své pracovní síly právě díky vyšším výdělkům v kapitalistických továrnách, pro to vymysleli speciální název – Landflucht – odlet z venkova. A v německém parlamentu řešili, jak s tímto „zlem“ naložit, protože na to samozřejmě nahlíželi z perspektivy pozemkové šlechty.

Kníže Bismarck, slavný kancléř německé říše, v jednom svém projevu řekl: „Potkal jsem v Berlíně jednoho muže, který kdysi pracoval na mém panství, a zeptal jsem se ho: ,Proč jsi opustil moje panství, proč jsi odešel z venkova, proč teď žiješ v Berlíně?‘“ A ten muž odpověděl, alespoň podle Bismarcka: „U vás na vesnici nemáte tak pěknou »Biergarten«, kde se dá sedět, pít pivo a poslouchat hudbu.“ Toto je samozřejmě příběh vyprávěný z pohledu Bismarcka, zaměstnavatele. Nebyl to pohled všech jeho zaměstnanců. Ti šli do průmyslu proto, že jim zajistil vyšší mzdy a pozvedl jejich životní standard na dříve nemyslitelnou úroveň.

Dnes je v kapitalistických zemích relativně malý rozdíl ve stylu života tzv. vyšší a nižší střední třídy. Všichni mají co jíst, co na sebe i kde bydlet. Ale v osmnáctém století a dříve byl rozdíl mezi člověkem střední třídy a člověkem z nižší třídy takový, že člověk ze střední třídy měl boty a člověk z nižší třídy je neměl. Ve Spojených státech dnes rozdíl mezi bohatým a chudým znamená často jenom rozdíl mezi Cadillacem a Chevroletem. Chevrolet se dá koupit z druhé ruky, ale svou službu svému majiteli pořád splňuje - odveze ho z bodu A do bodu B. Více než padesát procent obyvatel Spojených států žije v domech nebo bytech, které sami vlastní.

Útoky proti kapitalismu – hlavně co se týká vyšších platů – začínají u falešné představy, že mzdy jsou placeny lidmi, kteří jsou nějak odlišní od těch, kteří jsou zaměstnáni v továrnách. Pro ekonomy a studenty ekonomických teorií může být v pořádku rozlišovat mezi zaměstnancem a spotřebitelem a hledat mezi nimi rozdíly. Faktem nicméně zůstává, že každý spotřebitel musí peníze, které utrácí nejdřív někde vydělat a že naprostá většina spotřebitelů jsou přesně ti samí lidé, kteří pracují jako zaměstnanci v podnicích a vyrábějí věci, které pak sami kupují. Výši mezd v kapitalistickém systému nestanovuje třída lidí odlišná od třídy, která za ty mzdy pracuje. Jsou to ti samí lidé. Není to hollywoodské filmové studio, které platí filmové hvězdy, jsou to lidé, kteří kupují lístky do kina. Není to ani organizátor boxerského zápasu, kdo platí boxerům jejich extrémně vysoké odměny; jsou to lidé, kteří si kupují vstupenky na zápas. Ekonomické teorie mohou rozlišovat zaměstnance a zaměstnavatele, v reálném životě však tyto mezníky neexistují. Tady je zaměstnanec i zaměstnavatel v konečném důsledku  jedna a tatáž osoba.

Lidé většinou považují za nespravedlivé, když někdo, kdo živí rodinu s několika dětmi, dostává stejný plat jako někdo, kdo se stará jenom sám o sebe. Otázka ovšem nezní, jestli by měl zaměstnavatel nést větší zodpovědnost za velikost rodiny svých zaměstnanců.

Otázka, kterou si v tomto případě musíme klást, zní: Byl bys ty, jako jedinec, připraven a ochoten platit více za něco, řekněme třeba bochník chleba, kdybys věděl, že výrobce tohoto chleba má šest dětí?

Každý upřímný člověk by samozřejmě na tuto otázku odpověděl: Pokud by to bylo levnější, radši bych koupil chleba od člověka, který má méně dětí (nebo žádné). Jestliže zákazníci zaměstnavateli dostatečně neplatí, pak zaměstnavatel nemůže platit svým zaměstnancům a stává se pro něho v podstatě nemožné provozovat svůj byznys.

Označení kapitalistického výrobního systému termínem „kapitalismus“ nepochází  od stoupenců kapitalismu. Právě naopak. Tento výraz začal poprvé používat člověk, který kapitalistický způsob hospodaření považoval za největší zlo v historii lidstva. Nebyl jím nikdo jiný než Karel Marx. Nemáme však žádný důvod tento Marxův termín zavrhovat, protože přesně vystihuje zdroj toho velkého společenského pokroku, který kapitalismus přinesl. Tento pokrok je výsledkem akumulace kapitálu. Je založen na faktu, že lidé nekonzumují okamžitě všechno, co vyprodukují a že si část vyprodukovaného odkládají a investují. Okolo tohoto faktu existuje celá řada mýtů a nesprávných interpretací. V těchto svých přednáškách se na tyto klamné představy týkající se akumulace kapitálu, použití kapitálu a obecné výhody z toho plynoucí pokusím zaměřit. Obzvláště v kapitolách věnovaným zahraničním investicím a pak nejzávažnějšímu problému, který trápí současnou politiku – inflaci. Určitě víte, že inflace je problémem nejen v této zemi, ale po celém světě.

Často opomíjeným faktem je to, že úspory znamenají užitek pro všechny, kteří chtějí něco produkovat nebo pracovat za mzdu. Když si člověk nahromadí určité množství peněz – řekněme například tisíc dolarů – a svěří je spořitelně nebo pojišťovně, dostávají se tyto peníze do rukou podnikatelů, byznysmenů, a tím jim umožňují pustit se do nových projektů, které dříve nemohli realizovat, protože na to neměli dostatečný kapitál.

Co udělá podnikatel s nadbytečným kapitálem? První věc, kterou musí udělat primárně, je to, že najme nové pracovníky a nakoupí nové suroviny. Tím obratem vytváří poptávku po další pracovní síle v surovinových odvětvích, což zároveň vyvolává tlak na růst mezd a vyšší ceny surovin. Dlouho před tím, než střadatel nebo podnikatel má nějaký prospěch z ušetřených a investovaných peněz, se společnému užitku z těchto úspor těší nejdřív zaměstnanci pracující za mzdu, výrobci surovin, farmáři, nezaměstnaní, kteří díky novým projektům získali práci atd.

Jestli podnikatel bude mít z nového projektu nějaký užitek, záleží na budoucí situaci na trhu a na schopnosti podnikatele tuto situaci správně odhadnout. Zaměstnanci a výrobci surovin ovšem mají své zisky okamžitě. Před třiceti, čtyřiceti lety se toho hodně namluvilo o tzv. mzdové politice Henryho Forda. Jedním z jeho velkých úspěchů bylo to, že dokázal platit vyšší mzdy než ostatní průmyslová odvětví. Fordova mzdová politika byla popisována jako „vynález“. Nestačí však jenom říct, že vynález této politiky byl výsledkem jeho liberálního myšlení. Každý nový podnikatelský obor nebo nová továrna v už existujícím podnikatelském odvětví musí přilákat pracovníky z jiných zaměstnání, z jiných částí země, nebo dokonce z jiných zemí. Jediný způsob, jak toho docílit, je nabídnout jim vyšší mzdy. To přesně se stalo v rané fázi kapitalismu a děje se prakticky i dnes.

Když manufaktury ve Velké Británii začaly poprvé produkovat bavlněné zboží, platily svým zaměstnancům víc, než kolik si vydělali předtím. Samozřejmě že velké množství těchto pracovníků nemělo předtím příjem vůbec žádný, takže brali cokoliv, co se jim naskytlo. Ale během celkem krátké doby, když se nahromadilo větší množství kapitálu a začalo se rozvíjet stále více podniků, šly mzdy nahoru a výsledkem toho byl onen nebývalý nárůst britské populace, o němž jsem se již zmínil.

Pohrdavé líčení kapitalismu jako systému, v němž se bohatí stávají bohatšími a chudí chudšími je chybné od začátku až do konce. Marxovo tvrzení o nástupu socialismu bylo založeno na předpokladu, že dělníci byli stále chudší a chudší, že lidové masy stále více upadaly do chudoby a že se nakonec všechno bohatství země bude koncentrovat v rukou několika málo jedinců nebo jenom jedné osoby. Pak se tyto masy zbídačených dělníků konečně vzbouří a zmocní se majetku bohatých kapitalistů. Podle tohoto Marxova učení neexistuje v kapitalistickém systému žádná jiná šance na zlepšení podmínek pracujících dělníků.

Před Mezinárodním sdružením pracujících v Anglii v roce 1864 Marx řekl, že nevěří tomu, že by odbory mohly nějakým zásadním způsobem přispět ke zlepšení životních podmínek dělníků. Politiku odborů, žádající vyšší mzdy a kratší pracovní dobu, nazýval konzervatismem – přičemž konzervatismus znamenal pro Marxe výraz toho nejhlubšího opovržení, který mohl použít. Navrhoval, aby si odbory stanovily úplně nový revoluční cíl: aby se vypořádaly se systémem placené práce jednou provždy a nahradily tento systém „socialismem“ – vládním vlastnictvím výrobních prostředků – namísto vlastnictví soukromého.

Když se podíváme na světovou historii a hlavně na historii Anglie od roku 1865, zjistíme, že se Marx ve všech směrech mýlil. Neexistuje žádný západní kapitalistický stát, v němž by se životní podmínky prostého lidu nezlepšily v míře do této doby nevídané. Všechna tato zlepšení za posledních osmdesát či devadesát let se odehrála navzdory Marxovým prognózám. Marxističtí socialisté totiž vůbec nevěřili, že by k nějakému zlepšení podmínek pracujících dělníků mohlo někdy dojít. Zastávali chybnou teorii, známou jako železný zákon mezd, podle níž výše platu dělníka v kapitalistickém systému nikdy nepřevýší částku potřebnou k udržení jeho života pro službu podniku.

Marxisté svou teorii formulovali tímto způsobem: pokud se mzdy zaměstnanců zvedají a převyšují úroveň životního minima, narůstá i počet jejich dětí. Když potom tyto děti vstoupí do pracovního procesu, zvyšují počet zaměstnanců, čímž způsobují pokles mezd a jejich úpadek zpět pod úroveň životního minima – zpět na tu úroveň, která jen stěží uchrání dělnickou třídu od vymírání. Tato Marxova teorie, a teorie celé řady dalších socialistů, nazírá na pracujícího člověka přesně takovým způsobem, jaký – a správně – užívají biologové při studiu života zvířat. Například myší.

Pokud se živočichům nebo mikrobům zvýší množství dostupné potravy, více jich přežije. Když je množství potravy omezeno, jejich počet se sníží. U lidí je to ale jiné. Dokonce i zaměstnanci, přestože si to Marxisté neuvědomují, mají jiné potřeby než jen potřebu příjmu potravy a reprodukce druhu. S růstem mezd nepřichází pouze růst populace, zvyšování mezd s sebou přináší hlavně, a to na prvním místě, zlepšení kvality života a zlepšení životního stylu. Z toho důvodu je dnes životní úroveň v zemích západní Evropy a ve Spojených státech daleko vyšší ve srovnání s rozvojovými státy, například v Africe.

Musíme si však uvědomit, že tento vyšší životní styl závisí na zásobě kapitálu. To vysvětluje rozdíl mezi podmínkami v Indii a podmínkami ve Spojených státech. V Indii byly zavedeny – alespoň do určité míry – moderní způsoby boje proti zhoubným nemocem, důsledkem čehož byl nevídaný nárůst populace. Ale vzhledem k tomu, že toto zvýšení počtu obyvatel nebylo doprovázeno odpovídajícím nárůstem v množství kapitálových investic, došlo nevyhnutelně ke zvýšení chudoby. Prosperita země narůstá úměrně s růstem kapitálových investic v přepočtu na jednotku obyvatelstva.

Doufám, že ve svých dalších přednáškách budu mít příležitost vysvětlit tyto problémy podrobněji a budu schopen je blíže objasnit, protože některé pojmy – jako třeba „kapitálové investice per capita (na osobu)“ – vyžadují poněkud detailnější analýzu.

V ekonomii neexistují žádné zázraky. V novinách se často dočtete třeba o tzv. německém hospodářském zázraku – ozdravení zdevastované německé ekonomiky po porážce v druhé světové válce. To ale nebyl žádný zázrak. Byla to prostá aplikace ekonomických principů kapitalismu a volného trhu, přestože ne v plném rozsahu. Každý stát může zažít ten samý „zázrak“ ekonomického uzdravení, i když tady musím trvat na tom, že ekonomické uzdravení není výsledkem žádných zázraků. Nejde o nic jiného než jen o důsledek přijetí správných, zdravých a pevných ekonomických opatření.

2. Socialismus

Jsem zde v Buenos Aires jako host Centra pro studium ekonomické svobody (Centro de Difusión Economía Libre) . Co je to economia libre? Co tento systém ekonomické svobody znamená? Odpověď je jednoduchá. Je to tržní ekonomika. Je to systém, v němž je vzájemná participace jedinců na společné dělbě práce realizována skrze trh. Tento trh ale není žádné místo, je to proces. Je to způsob, v němž svobodní jedinci prodejem a nákupem, výrobou a spotřebou přispívají k celkové společenské produkci.

Když se bavíme o tomto systému ekonomické organizace – tržní ekonomice – zavádíme užívání pojmu ekonomická svoboda. Lidé bohužel tento pojem velmi často chybně interpretují a mylně se domnívají, že ekonomická svoboda je nějakým způsobem odtržena od všech ostatních svobod a že tyto ostatní svobody – které jsou podle nich důležitější – mohou být zachovány i při absenci svobody ekonomické. V ekonomicky svobodné společnosti je každý jedinec v pozici, v níž si může dobrovolně vybrat způsob, jakým chce přispívat do společného celku. Každý jedinec je schopen vybrat si svou vlastní dráhu a může si dělat, co chce.

Tím ale samozřejmě v žádném případě nemyslím to, co si dnes mnozí lidé pod pojmem svoboda nesprávně představují. Jedná se spíš o princip, v němž se člověk prostřednictvím ekonomické svobody oprostí od přirozených životních podmínek. V přírodě nic takového jako svoboda neexistuje. Existují tu jedině železná pravidla přírodních zákonů, kterými se člověk, pokud chce něco získat, musí řídit.

Když mluvíme o svobodě v souvislosti s lidskými bytostmi, máme na mysli výhradně svobodu v rámci lidské společnosti. I přesto jsou však společenské svobody mnohými lidmi považovány za nezávislé na všech ostatních. Ti, kteří si dnes v Americe říkají liberálové, zastávají politiku přesně opačnou od té, kterou ve svých programech hlásali klasičtí liberálové devatenáctého století. Ti dnešní takzvaní liberálové hájí všechny ty populární občanské svobody – jako svobodu slova, myšlení, vyjádření, vyznání atd. – a domnívají se, že všechny tyto svobody mohou být zachovány i při absenci svobody ekonomické. Neuvědomují si ovšem, že v systému, v němž neexistuje žádný trh, kde všechno je řízeno vládou, jsou všechny občanské svobody jen iluzí, i když mohou být nakrásně sepsány do zákonů a zakotveny v ústavě.

Vezměme si třeba takovou svobodu tisku. Jestliže vláda vlastní všechny tiskařské stroje, bude také zároveň určovat, co se bude a nebude tisknout. A jestliže tedy vláda vlastní tiskařské stroje a určuje, co se bude a nebude tisknout, pak se tištění jakýchkoliv jiných názorů, které se neshodují s názorem vlády, stává prakticky nemožným. Svoboda tisku tím mizí. Úplně stejné je to se všemi ostatními svobodami.

V tržní ekonomice si každý jedinec může svobodně vybrat svou kariéru, svůj vlastní způsob, jímž se chce začlenit do společnosti. Avšak v socialistickém systému tomu tak není. Zde je takové rozhodování pravomocí vlády. Vláda může nařídit lidem, kteří se jí nelíbí, aby se třeba vystěhovali z oblastí, kde bydlí. A vláda je při tom zároveň vždycky v pozici, kdy může ospravedlnit své jednání a vysvětlit svou politiku prohlášením, že vládní plán vyžaduje přítomnost tohoto „vyvoleného“ občana na místě pět tisíc mil vzdáleném, kde nebude vadit těm, kteří jsou zrovna u moci.

Je pravda, že z metafyzického hlediska není svoboda, kterou člověk může dosáhnout v tržní ekonomice, úplně dokonalá. Ale úplně dokonalá svoboda neexistuje nikde. Svoboda může mít význam pouze v rámci společnosti. Autoři „přírodních zákonů“ osmnáctého století – zejména pak Jeane Jacques Rousseau – věřili tomu, že jednou v nějaké vzdálené minulosti žili lidé v jakési přirozené svobodě. Ale v těch vzdálených dobách lidé nebyli svobodní. Byli odkázáni na milost a nemilost těm silnějším. Rousseauova známá věta – „ Člověk se rodí svobodný, ale všude je v řetězech. “ – může znít zajímavě, ale ve skutečnosti se člověk nerodí svobodný. Člověk se rodí jako slabý, zranitelný kojenec. Bez ochrany rodičů a bez ochrany, kterou rodičům zajišťuje společnost, by neměl šanci přežít.

Společenská svoboda znamená, že člověk je závislý na ostatních lidech úplně stejně, jako jsou ostatní lidé závislí na něm. Společnost s tržní ekonomikou znamená stav, v němž každý občan slouží svým spoluobčanům, a ti zase zpětně slouží jemu. Lidé se mylně domnívají, že v tržní ekonomice jsou nějací šéfové, kteří jsou nezávislí na podpoře ostatních lidí. Myslí si, že tito kapitáni průmyslu, byznysmeni, podnikatelé jsou skutečnými vládci ekonomického systému. To je ale pouze falešná iluze. Skutečnými vládci ekonomického systému jsou spotřebitelé. A pokud spotřebitelé přestanou pravidelně navštěvovat určité obchodní odvětví, pak je podnikatel v tomto odvětví donucen svůj byznys buď opustit, nebo přizpůsobit svou činnost přáním a potřebám svých zákazníků.

Jednou z nejproslulejších propagátorek komunismu byla Lady Passfieldová, rodným jménem Beatrice Potterová, známá také díky svému manželovi Sidney Webbovi. Tato dáma byla dcerou zámožného podnikatele, u nějž byla v mládí zaměstnána jako sekretářka. Ve svých pamětech píše: „ V podniku mého otce musel každý poslouchat rozkazy, které můj otec jako šéf společnosti vydával. On jediný mohl vydávat rozkazy, jemu jedinému ale nikdo rozkazovat nesměl. “ Toto je velmi krátkozraký pohled. Rozkazy jejímu otci totiž vydávali jeho zákazníci, spotřebitelé. Ale ona tyto rozkazy neviděla. Neviděla, co se děje v tržní ekonomice, protože ji zajímalo pouze to, co se dělo v kanceláři jejího otce nebo v jeho podniku.

Při všech ekonomických otázkách musíme mít neustále na mysli slova velkého francouzského ekonoma Frédérica Bastiata, který pojmenoval jednu ze svých brilantních prací Ce qu’on voit et ce qu’on ne voit pas – Co je a co není vidět . Abychom dokázali správně pochopit fungování ekonomického systému, musíme brát v úvahu nejen věci, které vidět jsou, ale musíme věnovat pozornost také věcem, které na první pohled nejsou zcela zřejmé. Tak například takový rozkaz od vedoucího někomu v kanceláři mohou slyšet všichni, kteří jsou v místnosti. Co už ovšem slyšet nemohou, jsou rozkazy, které jejich vedoucí dostává od svých zákazníků.

V kapitalistickém systému je tedy nejvyšším vedoucím zákazník a nejvyšším vládcem není stát, ale lid. Důkaz svrchované vlády lidu pramení z faktu, že lidé mají právo chovat se neuváženě. Toto je výsada vládců. Vládce má právo dělat chyby a nikdo mu v tom není schopen zabránit. Za své chyby musí ale samozřejmě nést zodpovědnost. Pokud říkáme, že spotřebitel je nejvyšším a suverénním vládcem, neznamená to, že je zároveň oproštěn od špatných rozhodnutí. Neznamená to, že spotřebitel dokáže vždy správně odhadnout, co je pro něj nejlepší. Zákazníci velmi často kupují a spotřebovávají věci, které by kupovat nemuseli a spotřebovávají věci, které nepotřebují.

Ale ta představa, že vláda dokáže občany preventivně ušetřit jejich chybných rozhodnutí, je od počátku falešná. Představa vlády jako nějaké rodičovské autority, jako anděla strážného je právě představa těch, kteří se přiklání k socialismu. Ve Spojených státech před několika lety vláda zkusila zavést tzv. ušlechtilý experiment. Bylo to přijetí zákona, který zakazoval prodej alkoholických nápojů. Je určitě pravda, že někteří lidé pijí příliš mnoho whisky a brandy a že si tímto svým počínáním mohou ublížit. Někteří lidé v USA jsou dokonce i odpůrci kouření. A je pravda, že jsou lidé, kteří kouří příliš mnoho a že by pro ně bylo lepší nekouřit. Zde se naskýtá otázka, která dalece přesahuje hranice ekonomické teorie. Otázka po tom, co je to svoboda.

Předpokládejme, že snaha zabránit lidem, aby sami sobě ubližovali přílišnou konzumací alkoholu nebo kouřením, je správná. Jestliže ale jednou připustíme tuto myšlenku, ostatní lidé se budou ptát: „Je tělo na člověku to nejdůležitější? Není náhodou lidská duše tou přidanou hodnotou, která činí z člověka lidskou bytost?“ Pokud dáte vládě právo určovat, jestli můžeme kouřit nebo nesmíme, jestli můžeme pít alkohol nebo ne, pak nebude existovat žádná logická odpověď na to, když někdo řekne: „Lidská duše a mysl je daleko důležitější než tělo a lidé si sami sobě škodí čtením špatných knih, posloucháním špatné hudby a sledováním špatných filmů. Vláda má povinnost zabránit lidem, aby si ubližovali pácháním těchto chyb.“

A jak víme, vlády se po celá staletí domnívaly, že je to skutečně jejich hlavním posláním. A nedělo se to jenom v nějakých pradávných dobách. Není tomu tak dávno, co v Německu existovala vláda, která si myslela, že je její povinností rozhodovat o tom, co je dobré a špatné umění – což samozřejmě znamenalo dobré a špatné z perspektivy člověka, který ve svém mládí propadl u přijímacích zkoušek na vídeňskou Akademii, z pohledu malíře pohlednic, Adolfa Hitlera. Protivit se vkusu nejvyššího vůdce a pokusit se vyslovit jiný názor na umění, než jaký měl on, bylo nelegální.

Jakmile jednou připustíte, že úkolem vlády je kontrolovat konzumaci alkoholu, co potom odpovíte těm, kteří budou tvrdit, že kontrola knih a myšlení je mnohem důležitější?

Svoboda skutečně znamená svobodu dělat chybná rozhodnutí. To si musíte uvědomit. Můžete být kritičtí ke způsobům, jakými vaši spoluobčané nakládají se svými penězi a žijí svoje životy. Můžete si myslet, že jejich chování je pošetilé a špatné, ale ve svobodné společnosti existují i jiné způsoby, jakými můžete přimět lidi, aby změnili své chování. Můžete psát knihy, můžete psát články, můžete pronášet veřejné proslovy, můžete třeba kázat na ulicích, jak se v mnoha zemích děje. Ale nikdy nesmíte policejně kontrolovat ostatní a snažit se zabránit jiným lidem v tom, co dělají jenom proto, že k tomu podle vás nemají právo.

Toto je rozdíl mezi otroctvím a svobodou. Otrok musí dělat to, co mu jeho pán přikáže. Ale svobodný občan – a to je podstatou svobody – si vždycky může vybrat způsob, jakým bude žít svůj život. Je jasné, že se tento svobodný kapitalistický systém dá snadno zneužít a je některými lidmi zneužíván. Je v něm určitě možné dělat věci, které by se dělat neměly. Ale jestliže jsou tyto věci schváleny většinou lidí, ten, který s nimi nesouhlasí, má vždycky možnost pokusit se změnit myšlení svých spoluobčanů. Může zkusit je přesvědčit o svých názorech, ale nikdy nesmí nikoho k ničemu nutit nátlakem ani policejní silou.

V tržní ekonomice slouží každý svým spoluobčanům tím, že slouží sám sobě. Právě to měli na mysli klasičtí liberálové osmnáctého století při obhajobách harmonie zájmů všech skupin a všech jedinců v celé společnosti. A byla to právě tato doktrína harmonie zájmů, kterou socialisté nejvíce kritizovali, když hovořili o nesmiřitelném střetu zájmů společenských tříd.

Co to znamená? Když Karel Marx v první kapitole svého Komunistického manifestu, krátkého pamfletu, který inauguroval celé socialistické hnutí, tvrdil, že existuje nesmiřitelný třídní konflikt, nemohl svou hypotézu doložit jinak, než líčením situace v předkapitalistické společnosti. V této době fungovala tzv. stavovská společnost, v níž každý dědil své společenské postavení po předcích, což byl systém podobný kastovní společnosti v Indii. Ve stavovské společnosti se člověk nenarodil jako například Francouz, ale jako francouzský aristokrat, příslušník buržoazie nebo rolnictva. Po celý středověk byl rolník pouhým nevolníkem. A nevolnictví ve Francii bylo zrušeno teprve až po Americké revoluci. V dalších částech Evropy k tomu došlo ještě mnohem později.

Ale nejhorší podoba nevolnictví existovala – a pokračovala i nadále, dokonce i po zrušení otroctví v Americe – v britských zámořských koloniích. Jedinec zdědil své společenské postavení po předcích a tento svůj status neměl šanci změnit. Pouze jej dále přenášel na své potomky. Každá skupina měla své výhody a nevýhody. Nejvyšší skupiny měly pouze výhody, nejnižší pak samé nevýhody. A člověk neměl možnost, jak se těchto legálních nevýhod zbavit. Dalo by se říci, že tedy existoval jakýsi nesmiřitelný konflikt zájmů mezi otrokáři a otroky. Otroci se přirozeně chtěli zbavit svého otrockého jařma. Pro otrokáře to ovšem znamenalo ztrátu. Není tudíž divu, že k nesmiřitelnému střetu zájmů mezi členy společenských skupin muselo nevyhnutelně docházet.

Nesmíme také zapomínat na to, že v dobách, kdy stavovská společnost dominovala v Evropě a v koloniích, které Evropané zakládali v Americe, už lidé necítili žádnou sounáležitost s příslušníky jiných tříd ve svých národních státech. Byli si naopak mnohem bližší se členy stejných sociálních skupin v jiných zemích. Francouzský aristokrat tak nepokládal nižší lidové vrstvy ve Francii za své spoluobčany. Pro něj to byla lůza, kterou pohrdal. Respektoval pouze členy aristokracie například v Itálii, Anglii nebo Německu a jenom ty považoval za sobě rovné.

Jasným důkazem tohoto stavu je fakt, že aristokracie napříč celou Evropou používala jeden jazyk. Tímto jazykem byla francouzština. Jazyk, jímž mimo Francii nikdo z nižších vrstev mluvit nedokázal. Střední vrstvy – tzv. buržoazie – měly také svůj jazyk. A nižší vrstvy – rolníci – mluvili svými místními dialekty, kterým lidé z jiných zemí pochopitelně nemohli rozumět. To samé by se dalo říct o způsobech oblékání. Kdybyste cestovali v roce 1750 z jedné země do druhé, zjistili byste, že vyšší třídy – aristokracie – se v celé Evropě oblékaly v podstatě stejně a že nižší třídy byly oděny v každé zemi jinak. Kdybyste potkali někoho na ulici, mohli byste na první pohled poznat, do které třídy ten člověk patří, jaký je jeho sociální status.

Je těžké si představit, jak odlišné byly tyto podmínky od těch současných. Když dnes přiletím ze Spojených států do Argentiny a vidím na ulici člověka, nemám šanci poznat jeho společenské postavení. Mohu pouze předpokládat, že tento člověk je občanem Argentiny a že nepatří do žádné společensky zavržené skupiny. To je jedna z věcí, kterou s sebou kapitalismus přinesl. Jistěže i v kapitalistickém systému existují majetkové rozdíly. Rozdíly, které marxisté mylně považují za jakýsi ekvivalent starého stavovského sociálního dělení společnosti.

Rozdíly v kapitalistické společnosti však nejsou stejné jako v socialismu. Ve středověku, a v některých zemích ještě mnohem později, mohla aristokratická rodina vlastnit obrovské jmění, mohla to být třeba stovky let stará knížecí dynastie, která si svůj urozený status uchovávala bez ohledu na své kvality, schopnosti, talent, morálku atd. V kapitalistickém systému ovšem vzniklo něco, čemu sociologové říkají „sociální mobilita“. Podle italského sociologa a ekonoma Vilfreda Pareta je hlavním operačním principem sociální mobility tzv. „cirkulace elit“. To znamená, že sice existují lidé, kteří jsou na vrcholu společenského žebříčku, ale že se tito lidé, tyto elity neustále mění.

To přesně platí pro kapitalistickou společnost. Ale v předkapitalistické éře stavovské společnosti tomu tak nebylo. Velké evropské šlechtické dynastie a potomci těchto slavných vévodů a knížat jsou dnes stále ty samé rody, které vládly Evropě po celá staletí. Například počátky bourbonské větve Kapetovců, kteří dlouho panovali zde v Argentině, se datují hluboko do desátého století. Tento rod původně vládl na území nazývaném Ile-de-France a své panství rozšiřoval z generace na generaci. V kapitalistické společnosti je tomu ale jinak. Chudí lidé bohatnou a potomci těchto bohatých pak svůj majetek zase ztrácí.

Dnes jsem v jednom knihkupectví v centru Buenos Aires narazil na biografii jednoho známého evropského podnikatele, význačného průmyslníka devatenáctého století, tak významného, že dokonce i zde, v zemi daleko vzdálené od Evropy se v obchodech prodává jeho biografie. Já sám shodou okolností znám vnuka tohoto velkého podnikatele, který stále nese slavné jméno svého děda, jenž začínal svůj podnik jako kovář a před osmdesáti lety zajistil svému rodu velkou slávu. Jeho vnuk je dnes ovšem chudým, neznámým fotografem v New Yorku.

Jiní lidé, kteří byli chudí v dobách, kdy se děd tohoto newyorkského fotografa stal jedním z nejbohatších podnikatelů, jsou nyní kapitány průmyslu. Každý má možnost změnit své společenské postavení. To je rozdíl mezi stavovským a kapitalistickým systémem ekonomické svobody, v němž každý může vinit pouze sám sebe, pokud nedosáhne pozice, o kterou usiloval. Bezesporu nejvýznamnějším průmyslníkem dvacátého století se stal Henry Ford. Začínal s pár sty dolary, které si půjčil od svých přátel, a během poměrně krátké doby dokázal vybudovat jeden z největších podniků na světě. A takových podobných případů bychom mohli nalézt denně stovky.

Deník New York Times tiskne každý den dlouhý seznam lidí, kteří zemřeli. Pokud si projdete jejich životopisy, narazíte tu a tam na jména významných podnikatelů, kteří začínali svou kariéru jako pouliční kameloti nebo pomocní úředníci v bance a během svého života se vypracovali z těch nejnižších pozic až na výkonné ředitele velkých společností. Pochopitelně ne všichni lidé mohou dosáhnout takového úspěchu. Ale také ne všichni lidé po tom touží. Někteří lidé mají jiné zájmy a hledají jiné cesty k dosažení vlastního štěstí. I pro tyto lidi existuje ovšem v kapitalistickém systému mnohem otevřenější a svobodnější prostor, než jaký jim mohla nabídnout feudální stavovská společnost.

Avšak i socialistický systém zavrhuje tuto základní lidskou svobodu vybrat si svou vlastní životní kariéru. V podmínkách socialismu existuje pouze jedna ekonomická autorita, která si vyhrazuje výsadní právo určovat veškeré záležitosti týkající se produkce.

Jedním z charakteristických rysů naší doby je to, že jsme se naučili používat různé názvy pro stejné věci. Synonymem socialismu a komunismu se tak stalo tzv. plánování. A pokud lidé mluví o plánování, mají pochopitelně na mysli plánování centrální, což v podstatě znamená, že centrální vláda má jako jediná právo určovat, co se bude vyrábět. Nikdo jiný toto právo nemá.

Jedna britská dáma, členka horní komory britského parlamentu, napsala knihu s názvem „ Plan or No Plan “ ( Plán, či žádný plán ). Tato kniha byla svého času celosvětově velmi populární. Ale co její název vlastně vyjadřuje? Plánováním má autorka na mysli koncept představovaný například Leninem nebo Stalinem a jejich následovníky. Přesně ten typ centrálního plánování, který řídí veškeré aktivity všech lidí v celé společnosti. Jinými slovy, plánování vylučující možnost jakéhokoliv svobodného individuálního rozhodnutí.

Z toho důvodu je titul její knihy v podstatě zavádějící. Nejde totiž o alternativní volbu mezi centrálním plánem nebo žádným plánem, ale o volbu mezi absolutním plánem ústřední vládní autority a svobodnou možností každého člověka činit svá vlastní individuální rozhodnutí, své vlastní osobní plány podle své momentální a každodenní potřeby.

Svobodný člověk si tak může říct: „Ještě včera jsem měl v plánu pracovat celý život v Cordóbě. Dnes jsem se ale rozhodl odejít do Buenos Aires, protože jsem se dozvěděl o lepších možnostech.“ Toto je individuální svoboda. Může se stát, že se mýlil a že mu jeho plán v Buenos Aires nevyjde. Možná by se měl lépe v Cordóbě, ale toto bylo jeho osobní rozhodnutí.

V systému centrálního plánování by ovšem takovou možnost vůbec neměl. Byl by jako voják v armádě, který nemá právo vybrat si svou posádku ani místo, kde bude sloužit. Musí jen poslouchat rozkazy. A socialistický systém navržený Marxem, Leninem a dalšími socialistickými vůdci je přesně takovým armádním systémem rozkazů přenesených do ekonomické výrobní sféry. Marx mluvil o „armádách průmyslu“ a Lenin volal po „všeobecné organizaci – organizaci pošt, továren a všech výrobních odvětví podle armádního vzoru.“

Tím pádem v socialistickém systému záleží všechno na moudrosti, nadání a schopnostech lidí, kteří tvoří nejvyšší autority. Kvality, které nejvyšší diktátor – nebo sbor jeho poradců – postrádá, se však neberou v úvahu. Žádný člověk nemá takovou intelektuální kapacitu, aby dokázal obsáhnout veškeré vědění, které lidstvo během svého tisíciletého vývoje nashromáždilo. Tak obrovské množství vědeckých a technických informací nemůže jeden člověk nikdy pojmout, i kdyby to byl ten nejbrilantnější intelekt na světě.

Každý člověk je navíc jiný, lidé si nejsou rovni. Nikdy nebyli a nikdy nebudou. Někteří lidé mají talent v nějakém oboru, jiní lidé jsou dobří zase v něčem jiném. Jsou lidé, kteří mají schopnost hledat nové cesty a měnit myšlení ostatních. A právě tito lidé vytvářejí v kapitalistických společnostech technologický a ekonomický pokrok. Pokud má člověk nějaký nový nápad, dokáže najít pár lidí dostatečně chytrých a nadaných k tomu, aby mu jeho myšlenku pomohli uskutečnit. Kapitalisté, kteří se nebojí nahlédnout do budoucnosti a uvědomují si možné pozitivní důsledky svých vizí, začnou na jejich realizaci okamžitě pracovat. Ostatní si o nich mohou myslet, že jsou to blázni, ale přestanou si to myslet, jakmile zjistí, že jejich podnik funguje, prosperuje a přináší užitek všem ostatním.

Naproti tomu v marxistickém systému musí být nejvyšší vládní orgán přesvědčen o správnosti svého nápadu ještě před tím, než začne usilovat o jeho dosažení. To může být velmi obtížné vzhledem k tomu, že rozhodovací pravomoci jsou koncentrovány pouze do rukou úzké skupiny lidí, případně jednoho nejvyššího diktátora. A pokud tito lidé nejsou schopni, ať už z jakéhokoli důvodu, domyslet důležitost některých projektů (buď díky své lenivosti, pokročilému věku nebo prostě proto, že postrádají potřebnou intelektuální kapacitu), pak tyto projekty nebudou nikdy realizovány nebo budou předem odsouz

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .