Albatros

IVONA BŘEZINOVÁ

Útěk

Ilustrovala

Barbora Kyšková

Albatros

© Ivona Březinová, 2014

Illustrations © Barbora Kyšková, 2014

www.brezinova.cz

ISBN 978-80-00-03712-7

„TAK SI TO JEŠTĚ JEDNOU ZOPAKUJEME,“ pronese trpělivě nadpraporčík Bárta a zpříma pohlédne na jedenáctiletého chlapce před sebou. „Po večeři jste měli osobní volno a hráli jste hry na mobilu. Je to tak?“

„Na tabletu,“ opraví ho kluk trochu nesvůj, s policistou totiž mluví poprvé v životě.

„Aha. Takže na tabletu,“ udělá si nadpraporčík poznámku v notesu.

„A… taky…“

„Co taky?“

Kluk zaraženě mlčí.

„Podívej, Denisi, musíš mi říct úplně všechno, jasný? Každá maličkost může být důležitá. Důležitější, než si třeba dokážeš představit. Takže co?“

„No… prostě… neměli jsme osobní volno, ale zaracha,“ hlesne kluk pořád ještě nejistým hlasem.

„Zaracha? Chceš mi říct, že jste tu byli za trest? Proč?“ zbystří nadpraporčík.

„Že jsme odpoledne na vycházce házeli šišky po jedný ženský. Teda paní,“ opraví se Denis, a jak mu náhle roste kuráž, rychle dodává: „Kdo se trefil, nesměl po večeři zůstat v jídelně na večerní program. Pff! Stejně jsou to vždycky kraviny pro mrňata. Luďa se netrefil a musel do jídelny, chudák.“

„Takže, když se to tak vezme z tvého pohledu, vy jste vlastně na pokoji zůstali za odměnu,“ mne si nadpraporčík nos, aby zakryl pobavený úsměv.

Vzápětí opět zvážní, na legrácky teď není čas.

„Kryšpín se trefil?“ ptá se jakoby mimochodem.

„Ten? Ten by se netrefil ani do slona. Je totálně…“

„Totálně co?“

„Nemožnej!“ vyhrkne Denis.

Větve ho chytají za rukávy. Au! Jedna ho s vyceněnými zuby sekla trnem. Kryšpín prudce škubne, aby bundu uvolnil. Představuje si zvuk trhající se látky. To zas bude řečí! A není to fuk? Stačí odvrátit hlavu a svět slov se vypne.

Prodírá se roštím už nejmíň hodinu. Možná dvě. Anebo taky jen půl. Noční čas plyne jinak. Chybí mu záchytné body. Kryšpína náhle napadá, že tahle noc třeba nikdy neskončí. Vždyť i les před ním se zdá být nekonečný. Totálně nekonečný, řekl by Denis. Možná se bude nepřátelským trním prodírat až do konce života.

V tu chvíli ho i přes rychlý pohyb přepadá zima. Zimomřivě si přitáhne bundu k tělu. Škoda že cestou někde ztratil kšiltovku. A co! Stejně nehřála. Kryšpín cítí, že chlad vychází z břicha. Vnitřnosti se mu úplně tetelí.

Nevěděl jsem, že strach studí, zastaví se překvapeně. Rád by se rozhlédl, zaposlouchal…

Má pocit, že v dálce zahoukala sova. Sýček? Učitel jim jednou ve škole pouštěl nahrávky ptačích hlasů, měl dávat větší pozor. A teď! Teď zaslechl vytí vlka. Nebo je to pes? Ne, vlk. Určitě je to vlk. Zná ten zvuk z televize. Trne hrůzou a trní netrní, prudce vyráží vpřed. Utéct! Před vlkem. Před klukama. Před vším.

„Něco nového, Valtře?“ vzhlédne velitel zásahu Bárta s nadějí ke kolegovi, který právě vchází do dveří.

Odpovědí je mu unavené zavrtění hlavou.

„Kluci zatracený,“ uleví si Bárta rozhořčeně.

„Kluci? Snad jeden ne,“ utrousí kolega a v duchu přemýšlí, že udělat tohle jeho syn, zčerstva by si ho pěkně podal. Pokud by se ovšem našel, píchne ho vzápětí rozechvěle u srdce. „Jenom si loknu horkýho čaje a hned zase jdu. V terénu je nás momentálně pět. Posily a pes dorazí až ráno.“

„Já vím,“ promne si Bárta nevyspáním zarudlé oči. „Můžeš mi zavolat dalšího z těch kluků, prosím tě? Dík.“

Za Valtrem zapadnou dveře a Bárta si zhluboka vzdychne. Na přímou otázku, jestli někdo o Kryšpínově zmizení něco neví, celá třída sborově mlčela.

„Musím je proklepnout jednoho po druhém. Třeba se podaří zjistit, co se stalo a kam mohl jít,“ dumá si sám pro sebe.

„Tak ty jsi Luděk,“ změří si nadpraporčík Bárta pohledem zrzka, který se usadil na protější rozvrzané židli.

„No, spíš Luďa,“ ozve se s náznakem nespokojenosti.

„Jsi ubytovaný na pokoji s Kryšpínem, Luďo?“

„Nee, já nee,“ brání se kluk vehementně.

Jako by to snad byla ostuda, či co.

„Ale zaracha jsi večer neměl. Kvůli těm šiškám, myslím,“ říká Bárta a hned dodá: „Prý ses do té paní netrefil.“

„Náhodou, trefil,“ nafoukne se zrzoun. „Akorát že to vychna neviděla.“

„Jo tak,“ přikývne Bárta a udělá si poznámku. „Kryšpína taky neviděla?“

„Co já vim,“ trhne kluk rameny.

„Hele,“ ztiší Bárta hlas a trochu se ke klukovi nakloní, „už jste objevili ten starý posed na horním konci velké mýtiny za hájovnou?“

„Jakej posed?“

„A co krmelec? Je kousek od rozcestí.“

„Nevim vo žádnym krmelci,“ odsekne kluk. „Jsme tu teprve dva dny. Zatim to tu vubec neznáme. Jenom kolem chaty.“

„Aha. No jo, vlastně,“ kýve Bárta chápavě hlavou a jakoby nenápadně prohodí: „Takže o té jeskyni asi taky ještě nevíte.“

„Vo jeskyni? Tady je nějaká jeskyně? Tý jo, to je teda hustý!“

Tahle informace Luďu očividně zaujala, přemýšlí Bárta, ale v duchu musí uznat, že z klukovy reakce je zřejmé, že o její existenci nemají školáci ani tušení.

Když ne tenhle, tak Kryšpín o ní tuplem nevěděl. Takže zase nic. Valtr s chlapama by to tam sice měli pro jistotu prolézt, ale moc šancí tomu nedávám. Spíš to vypadá, že kluk šel jen tak nazdařbůh. Což je blbý. Nemáme se čeho chytit.

„Tak můžu?“

„Co prosím?“ vytrhne se Bárta konečně z úvah.

„Ptal jsem se, jestli už můžu jít,“ zvýší Luďa netrpělivě hlas. „Jo, jasně, promiň. Jen jdi.“

Hanka sklesle sedí na chodbě vedoucí z jídelny k pokojům. Tvrdé opěradlo kovové židle ji bolestivě dloubá do zad, a ona se ani nepohne. Naschvál. Za trest. Ale pak jen s úsměškem určeným sobě samé zavrtí hlavou a pomyslí si: Jako by snad nepatrné trýznění, které je vlastně jen chvilkou nepohodlí, mohlo moje selhání vykoupit! A že je to její selhání, Hance nikdo nevymluví.

Ne, tohle se nemělo stát. Nejlíp by bývala udělala, kdyby práci noční vychovatelky odmítla. Povinnou praxi kvůli zápočtu si klidně mohla splnit ve školní družině, a ne hned jet s páťáky na školu v přírodě někam do tramtárie, kde je to kolem samý les. Taky neměla souhlasit s tím zákazem večerního programu, uvědomí si trpce. Jenže denní vychovatelka úplně běsnila. A kvůli čemu? Kvůli několika hozeným šiškám! Kdo ví, co se pak v tom pokoji po večeři dělo.

„Hanko?“ položí jí Hynek chlácholivě ruku kolem ramen.

„Nech mě,“ setřese ho prudce. „Nech mě být!“

„Nemůžeš za to, že Kryšpín zmizel,“ domlouvá jí mladý učitel hlasem napjatým starostí.

„Ne? A kdo teda? Kdo tu měl vykonávat práci noční vychovatelky? Já. Kdo ale kontroloval pokoje až skoro v jednu v noci? Já! A kdo si měl už při večerce všimnout, že s Kryšpínem není všechno v pořádku? Já!! Tak mě laskavě přestaň utěšovat. Jestli se Kryšpínovi něco stalo, tak mě právem zavřou. Vůbec jsem sem neměla jezdit,“ zlomí se jí hlas do roztřeseného pláče.

„Prosím tě, musíš to tak hrotit?“ houkne Hynek rozmrzele. Sám by potřeboval uklidnit, a ne ještě mírnit emoce přítelkyně. „Chtěli jsme přece být spolu. A Kryšpín se najde, uvidíš,“ pokouší se znovu najít laskavý tón.

„Uvidíš, uslyšíš… jako on, že jo?“ sekne po něm Hanka zlým pohledem.

Temnotou lesa chvílemi prosvítá mihotání měsíce. To jak se kmeny stromů střídavě staví svitu do cesty. A taky větve zmítané větrem, který nečekaně vystrčil drápky. Působí to přízračně. Jako kdyby Kryšpína shora sledovalo nějaké ohromné zvíře, které tu a tam mručivě přivře oči. Mručivě? Jak vlastně zní mručení? Kryšpín se zastaví a prudce pohodí hlavou, aby zahnal nepříjemnou představu.

Ale sotva se znovu pohne, světlo se opět dá do pohybu. Čím rychleji Kryšpín utíká, tím je i lesní stroboskop bláznivější. Až z toho má mžitky před očima a pociťuje i slabou nevolnost. Kdyby teď nezastavil, snad by omdlel. Zavírá oči a za víčky vidí už jen doznívající záblesky. Šelmám přece ve tmě svítí oči, nebo ne? Šlehají v nich miniaturní ohýnky. Jenže tady nejsou žádné ohýnky. Jen temný les pruhovaně prosvícený měsícem.

„Jako zebra. Nebo tygr,“ zašeptá, ale zvuk vlastních slov neslyší.

Zvuky zmizely. I hluk jeho zrychleného dechu. Prostě se z jeho představ vypařil. Přitom když si sáhne na hruď, cítí, jak zběsile mu bije srdce. Dlaní vnímá sípot vlastních plic. To musí být ale rachot!

Kryšpín se bojí pohnout. Dokud stojí, pak to velké pruhované zvíře spí. Nebo nehybně civí. Ale nemrká. Pomalu, krůček po krůčku se Kryšpín šine do tmavého houští. Opatrně zalézá jako tvor, který nechce být spatřen a chycen. Zase by ho svázali.

„Ahoj,“ pohlédne nadpraporčík zvědavě na dalšího z chlapců. Tenhle prý s Kryšpínem sdílí společný pokoj, jako… nahlédne do papírů… ano, jako Denis. Bárta je zvědavý, co se dozví. „Nejsi ospalý?“ začne přátelsky.

„Ani ne,“ zívne kluk.

„Hm, to vidím. Slibuju, že náš rozhovor nebude delší, než je nutné. Jak se jmenuješ?“

„Srpen. Teda… Jan Augustýn.“

„Srpen je přezdívka?“ povytáhne Bárta s mírným pobavením obočí.

„Asi. Všichni mi tak říkaj. I učitel.“

„I učitel?“

„Jo. Aby se to nepletlo. Honzové jsme ve třídě tři.“

„Tak to chápu, Srpne. Můžu ti tak říkat?“ znejistí Bárta.

„Klíďo píďo.“

„Bezva. Tak teda Srpne, jakou hru na tabletu máš nejradši?“

„Já? Asi Faktor Y.“

„Faktor Y? Trochu drsná hra, ne?“

„To je právě vono. Bez pořádnýho masakru je to nuda.“

„Co Kryšpín? Taky tuhle hru hraje?“

„Kryšpín? Ten nehraje nic,“ mávne Srpen rukou.

„Jak to? Nebaví ho to?“

„Nemá tablet,“ ucedí kluk.

„Tím se to vysvětluje,“ přikývne nadpraporčík. „A všichni ostatní ve třídě tablet mají?“

„Ne. Teda skoro. Pár kluků si ho od nás půjčuje, když si chce zahrát.“

„A Kryšpín nechce?“

„To nevím. Ale jemu by tablet stejně nikdo nepůjčil.“

Na chodbě je ticho, ale Hanka moc dobře ví, že za zavřenými dveřmi klučičích i holčičích pokojů zní vyděšený šepot plný konspiračních teorií o únosech naplánovaných zvrhlými devianty i příslušníky mimozemských civilizací. Dnešní děti jsou odkojené filmovými horory a detektivkami, kde se válí tolik mrtvol, až není kam šlápnout. Pak stačí jen ťuknout a jejich fantazie se rozjede na plné obrátky do míst, kam je lepší ani nenakukovat.

Hanka těžce vzdychne. Možná ten poplach s prohlížením pokojů, kdy se všechny děti vzbudily, nebyl nutný. Možná to šlo udělat jinak a aspoň děvčata tolik nevyděsit. Znovu vzdychne a opět před očima vidí ten kolotoč.

Když hodinu a tři čtvrtě po půlnoci zjistila, že Kryšpín není v posteli, nakoukla nejdřív na jedny záchody, pak na druhé. Prolítla umývárnu a sprchy, potom obě učebny a jídelnu, a nakonec vystresovaná vrazila zpátky do Hynkova pokoje, kde si od večerky povídali a pak se i líbali.

„Co blbneš? Už jsem skoro usínal,“ zavrčel Hynek a obrátil se na druhý bok. „Jestli jsi zapomněla, tak ráno jdu s dětma na geologickou vycházku.“

„Kryšpín není na pokoji,“ oznámila mu udýchaně.

„Tak šel močit,“ zívl. „Taky se mi někdy v noci stává, že potřebuju.“

„Hynku, on není na záchodě. Vůbec nikde ho nemůžu najít!“

„A dívala ses pořádně? Třeba jste se jenom minuli,“ chytal se rozespalý Hynek posledního stébla.

„Prosím tě, vylez a pomoz mi ho hledat,“ zatřásla s ním netrpělivě.

Vzbudili i Lýdii, která má děti na starost přes den kromě doby výuky, a všichni tři prohledali celý areál. Nic. Jako by se po něm země slehla, napadlo Hanku. A pak ještě: po Kryšpínovi ani vidu ani slechu. Nejradši by si za ty nemístně

pohádkové plky nafackovala. Hodinu potom marně uklidňovala děti, které se v hluku a ostrém světle při prohlížení všech koutů pochopitelně probudily a šestými smysly rázem vycítily závan jakéhosi temného dobrodružství.

„Ztratil se.“

„Kdo že se ztratil?“

„Špindíra.“

„Ten, jo?“

„Však se najde. Jdem spát.“

Jenže nešli. Neusnuli.

Když po hodině a půl hledání Kryšpína nenašli, zavolal Hynek konečně na policii. A to už byl se spaním definitivně konec.

„Zkoušeli jste jeho mobil?“ padla první otázka, sotva se auto se zapnutým majáčkem, ale bez houkání dosápalo lesní cestou k chatě.

„Jsem to ale hovado! Nezkoušeli,“ praštil se Hynek prudce do čela a hned zašátral v kapse po mobilním telefonu.

V jeho paměti má uložena čísla všech svých žáků. Klára… Kristýna… Kryšpín!

„Tak co? Vyzvání?“ visela Hanka Hynkovi dychtivě na obličeji. „Pokud je v budově, tak ho najdeme, ta jeho melodie by probudila i mrtvýho.“

Vzápětí se vyděšeně popadla za pusu. Co když… Kryšpín… Ne, takovéhle myšlenky si vůbec nesmí připouštět.

„Tak zvoní to?“

„Ne,“ zamumlal Hynek zklamaně. „Má ho vypnutý. Do háje!“

„To se dalo čekat,“ mávl velitel zásahu rukou. „Jestliže opravdu utekl, tak nemá zájem, abychom ho vysledovali přes satelit. Už to někdy dřív udělal?“

„Pokud vím, tak ne,“ zavrtěl hlavou Hynek.

Půda v lese je vlhká, ale v hustém roští Kryšpín přece jen najde suché místečko. Ohmatává zem a první spadané listí se mu drolí pod rukama. Asi to šustí, napadne ho. Šustí. Tohle slovo má rád, i když mu rozumí jen vzdáleně. Šustot novin. Šustot křídel. Šusťák. Co je to šusťák? Baminka by mu to jistě vysvětlila. To ona má křídla, která šustí. Nebýt jí, byl by v děcáku.

„Ty jsi Standa?“

„Jo.“

„Kryšpín je tvůj kamarád?“

„Ne. Kryšpín nemá kamarády,“ slyší nadpraporčík Bárta už poněkolikáté stejnou odpověď.

Copak toho kluka nemá nikdo rád?

„Proč nemá kamarády?“ zkouší to Bárta znovu.

Kluk jen pokrčí rameny.

Kryšpín cítí, jak mu těžknou ruce a nohy. Připadá mu, že jsou jako závaží kyvadlových hodin, co mají doma v kuchyni. Při každém bimbání v celou a v půl se jejich ručičky viditelně zachvějí. Mají snad z něčeho strach? Prchají před něčím stejně jako teď Kryšpín?

Pociťuje únavu ve svalech. Žádný div, když lesem tak dlouho letěl jako splašený. Ale jinak je ve střehu. Všemi smysly, které momentálně má k dispozici. Jenže výběr se po chvíli povážlivě zmenšuje. Noc totiž potemněla, asi jak měsíc zašel za mraky. I vítr ulehl. Kryšpín teď nic nevidí, nic neslyší. Zato nosem vnímá spousty zemitých pachů a vůní. Jsou všude kolem. Jehličí. Tlející listí. Kyprá vlhkost půdy. Mech nasáklý zahnívající kaluží. Silný závan hub. Jeho vlastní propocené tričko… hm… dochází mu, že brzy začne prochládat a lepkavá vlhkost na zádech se rázem změní v zimu.

Měl sis s sebou vzít ještě jeden svetr, Kryšo, slyší baminčin starostlivý hlas.

„Já vím, bami,“ řekne zkroušeně se sklopenou hlavou a proud vzduchu vydechovaného do výstřihu trika ho upozorní, že větu opravdu vyslovil.

Ten svetr si fakt měl vzít. Jestli tady usne, třeba umrzne. Blbost! opraví se vzápětí. Je začátek října, taková zima ještě není. Přesto si triko pečlivě zastrčí do kalhot, mikinu stáhne přes boky a šňůrky kapuce své oblíbené bundy uváže na pevnou kličku. V kapse uzavřené na zip nahmatá pouzdro. Ten dotek ho uklidní. Ale když si v příští chvíli vzpomene na brouky, chce se mu brečet. Musí se několikrát zhluboka nadechnout a vzdorovitě zatřese hlavou. Pomáhá to. Hřbetem ruky si otře oči jen nepatrně zavlhlé. Ještě v bundě nahmatá šátek, vždycky ho nosí v kapse, pro každý případ. Tak teď se hodí.

Kryšpín si přes všechno vyčerpání uvědomuje, že je ve slepé uličce. Nechce ani promýšlet, co bude, až ho najdou, a jestli ho vůbec najdou. Ale kdyby mohl, šel by domů. K bamince.

A znovu, po kolikáté už, by se jí na všechno vyptal, jako to udělal naposled před odjezdem. Oba dva ty scény znají. Oba je zraňují, ale Kryšpín si prostě nemůže pomoct.

„Bami?“

„Copak, Kryšo?“

„Proč mě mutr nechtěla?“ Kryšpín visel pohledem na baminčině obličeji a všiml si, jak pracně v sobě opět doluje sílu k odpovědi. „Tak proč?“ dorážel.

„Vždyť víš. Byla moc mladá a hloupá, když ses narodil.“

„To říkáš vždycky. Navíc to bylo před jedenácti lety,“ namítl Kryšpín. „Teď už přece mladá není.“

„Jenže hloupá je pořád,“ řekla baminka ostře.

Pokaždé má ve tváři podivně kamenný výraz, když mluví o Kryšpínově mámě, své dceři. O mutr. Kryšpín tohle slovo kdysi viděl v nějaké knize. Nelíbilo se mu. A pak, když mu baminka vysvětlila, co znamená, pochopil, proč zní tak tvrdě a neosobně.

Hanka už nemůže vydržet jen tak sedět a čekat. Hynek šel s pátrací skupinou ven. A ona? Prý má s Lýdií hlídat zbytek třídy. Zbytek třídy? Kryšpína měla hlídat! Vybíhá do tmy na louku před rekreační chatou, kde je už dva dny ubytovaná třída páťáků se svým učitelem a dvěma vychovatelkami.

Obloha se zdá černější než před chvílí, zrovna tak Hančiny myšlenky. Tráva pod jejíma nohama je povadlá a plná nerovných drnů. Když tu přes den kluci kopou míčem, nemají nářky na kvalitu improvizovaného hřiště konce. Teď, ve svitu lamp rozsvícených na zdi chaty po obou stranách vchodu, aby Kryšpín mohl najít cestu zpátky, házejí trsy trávy ploché stíny a dělají z louky mnohem větší oraniště, než jakým ve skutečnosti je.

Hanka popoběhne k rozložitému dubu vedle cesty vedoucí k lesu a přiškrceným hlasem zakřičí:

„Kryšpíne!“

Nic. Ani ozvěna se jí nevrátí. Tak ještě jednou. A hlasitěji.

„Kryš-pí-ne!!“

Musí víc přidat na hlase. Zhluboka se nadechne:

„Kryš-pí-neeeee!!!“

„Hanko,“ uchopí ji Lýdie zezadu naléhavě za rameno. „Nech toho, holka, přestaň. Copak myslíš, že tě snad uslyší?“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Útěk Kryšpína N..
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.