I

Byla to noc lva a orla. Ale byla to také noc draka, který se živil ohněm a spal s čarodějnicí jménem Machlat Bas Anat. Nebe bylo zatažené, ale když Štěpán vzhlédl, rozeznal v trhlinách mezi větrem poháněnými oblaky hvězdy. Sjel tramvají dolů k řece a přidal se k lidem, kteří se shromažďovali u staré univerzity. Byli rozčilení, měli zamračené obličeje, vztekem stažená ústa a ostré, nenávistí doutnající oči.

Popocházeli kolem sochy krále Karla a pak se vyhrnuli na most a do úzkých uliček, které stoupaly až k Hradu. Šlo jich na tisíce, muži ze železáren s placatými čepicemi s kšiltem, s vráskami černými od uhelného mouru, poštovní úředníci s usmolenými vázankami na krku, prostovlasí studenti a ženy s květovanými šátky. Blahobytných, zámožných a tělnatých mezi nimi bylo jen pár.

Most se klenul nad řekou ve dvanácti obloucích, vespod ochraňovala každý oblouk dřevěná konstrukce proti ledovým krám a nahoře socha světce. Štěpán hleděl na svaté v jejich zkamenělém pohybu, jak tam stojí, věčně mladí, proti času je chránil jako štít okamžik slávy. Buď právě umírali, nebo vykonávali zázrak, a obojí jim zajišťovalo nesmrtelnost. Všichni světci byli šedí, jejich skutky si už nikdo nepamatoval, ale krása kamene trvala.

V soumraku zářila jasnou žlutí jen jediná socha. Štěpána zlatý Kristus na kříži přitahoval i odpuzoval, neboť se nedokázal rozhodnout, zda má při pohledu na něj cítit hrdost, nebo se stydět.

Studoval poslední ročník střední školy, bylo mu téměř osmnáct, ale stále hledal svou totožnost — byl Čech a současně Žid, a když byl obojím, připadalo mu, že není ani jedním.

Štěpán se teď ocitl přímo pod křížem, podíval se nahoru a přečetl dva pozlacené nápisy, jeden nad hlavou Krista a jeden kolem jeho roztažených paží. Nad trpícím čelem se vznášela čtyři latinská písmena sklenutá do svatozáře, INRI, Iesus Nazarenus Rex Iudaeorum, a dole, jako by prýštila z probodaných a bezmocných dlaní, stála tři slova napsaná hranatým hebrejským písmem: Svatý, Svatý, Svatý.

Kdysi tu nad mostním obloukem stával dřevěný kříž a jakéhosi Žida obvinili, že když šel kolem, plivl na něj. Odsoudili ho k smrti upálením, ale židovská obec dostala svolení, aby jeho bídný život vykoupila zlatem, které vážilo tolik jako on sám, a zaplatila také onen nápis. Stalo se to před stovkami let, ale Štěpána postava na kříži stále fascinovala. Cítil, jako by se ho osobně dotýkala — koneckonců to byl obraz židovského krále a ten rouhající se Žid mohl být klidně nějaký Štěpánův prapředek.

Dav ho táhl nahoru křivolakými uličkami Malé Strany, kolem paláců, jejichž portály zdobily barokní karyatidy. Na vyboulených kočičích hlavách párkrát zakopl, ale nějaký červenolící muž ho chytil za rukáv a podržel ho. Tou dobou už lidé nespokojeně mručeli, a když se blížili k bráně paláce, zvuk sílil a zněl jako vzdálené dunění moře.

Stáli před branami, na jejichž vrcholu se vypínali pozlacení obři zabíjející dlouhými dýkami dvě mytické obludy. Brány byly zavřené a tiché, ale skrze tepané mříže Štěpán viděl dva vojáky na stráži. Na hlavách měli ocelové helmy a na puškách lesklé bodáky, i jejich vysoké boty se blýskaly.

Žena vedle Štěpána zvedla ruku zaťatou v pěst a vykřikla: „Dejte nám zbraně, dali jsme si na ně!“

Lidé převzali rytmus jejích slov a za chvilku už je znovu a znovu skandoval celý dav. I Štěpán křičel, a ačkoli chápal, že touto nocí vše končí, jako by se řítila lavina, před kterou nelze utéct, cítil se dobře. Byl jedním z mnoha a někam patřil a alespoň jednou se ničím nelišil.

Později otevřeli vojáci brány a Štěpán s davem pozdravili starého generála a nového premiéra.

Byla to také noc nehostinných hor nad Berchtesgadenem, Rýna a maličkých sladkých dortíků, které Hitler miloval. Byla to noc kaprála, noc jednoho varlete a deštníku. Ale byla to také noc koberců.

Ten pokoj byl neuvěřitelně krásný. Stěny pokrývalo krémově zbarvené hedvábí, do něhož byly zlatou nití vetkány pastýřské motivy, a vysoký strop rámovalo složité a vznosné obložení. Lustr, vyrobený z broušeného křišťálu, jiskřil, jako by na něm plál oheň, a okenní závěsy byly ze zlatého a nachového brokátu. Na zdech visely ve zlatých rámech nejvzácnější obrazy a mezi dvěma středovými okny zářilo velikánské benátské zrcadlo.

Führer byl sám. Generály poslal pryč, neboť se musel o samotě soustředit na svůj proslov a jejich přítomnost ho znervózňovala. Nikdy nezapomněl, že je jen pouhý kaprál. Pochodoval podél stěn, ruce složené za zády. Bylo mu čtyřicet devět let a cítil se na vrcholu mužnosti. Uvědomoval si, že Prozřetelnost si ho vybrala, aby vyvedl Německo z ponížení a přivedl je ke slávě.

Ale jak kráčel pokojem zleva doprava přes nachový a krémový koberec, cítil, jak mu v srdci hryže červ, larva, která se prokousávala hlouběji a hlouběji. Znal toho červa už důvěrně, neboť v něm pobýval dlouho a občas, když v noci ležel a nemohl spát, dokonce slyšel, jak rozemílá zuby potravu, když se svíjí v dutinách, které vyhloubil v jeho srdci. Červ měl sedmdesát sedm nohou a sedm párů tesáků a na hřbetě sedm zářivých zelených teček, takže se podobal roji světlušek. Bolest, kterou působil ve Führerově srdci, byla mučivá, ale nestěžoval si na ni, neboť tak zvyšoval svou slávu.

Položil si ruku na hrudník, rozepnul si knoflíky uniformy a dotkl se kůže. Maso měl bílé, hladké jako žena a na dotek bylo chladné. Drásal si hruď, až vytryskla krev a cítil bolest, ale nedokázal nahmatat červa, který byl hluboko uvnitř.

Dal se znovu do pochodu kolem stěn, pohyboval se rychleji a rychleji, až vyhazoval nohy v pochodovém kroku stále výš. Zavřel oči a vybavily se mu dlouhé šedé řady mužů v ocelových helmách a černých holínkách, každý výpad nohy znamenal erekci a každá erekce symbol mužnosti připravené k rozmnožování.

Včera se vyspal s Annou Marií von Thuergen, protože lékař se domníval, že to je důležité pro jeho zdraví. Zhasl při tom světlo. Dokázal spát se ženou, ale jen v naprosté tmě, aby nespatřila, že má pouze jedno varle.

Tloukl ji pěstí, až křičela, ale nebyla spokojená, neboť vytryskl příliš brzy. Pocházela z velmi starého a urozeného rodu, ale pupek měla jako každá děvka.

Teď zpomalil a náhodou se zahlédl v benátském zrcadle. Spatřil, že každých pár kroků mu vyletí pravé rameno a současně se mu vymrští levá noha. Jeho obličej byl ztrhaný, krutý a vulgární, oči měl podlité krví a kolem nich ošklivé černé skvrny. Byla to tvář kaprála, ale nevadilo mu to, pokud v ní byla mužnost.

Předtím požádal doktora Schmidta, aby připravil mapu, a teď ji nalezl na bílém stole, hranice Československa na ní byly zvýrazněny inkoustem. Vypadalo jako nahá žena, nad plodným břichem a temným klínem se doprava a doleva vypínala růžová ňadra. Přistoupil blíž a spatřil tu ženskou ještě přesněji, jak se roztahuje na německé posteli, a hory, které stoupaly kolem jejího těla, byly dvě hnědé svalnaté mužské paže. Ale ona se neotevřela.

Rozrušil se a všechno, pokoj, stůl, zrcadlo i pannu na stole, viděl rozmazaně. Položil si dlaň na rozkrok a z hrdla se mu vydralo podivné chrčení připomínající vlka. Cítil, že nemůže dýchat, uvolnil si límeček, ale nepomohlo to, a ve své bezbřehé a neuspokojené vášni se zhroutil na zem.

Zabořil prsty do kobercového vlasu a kousal do jeho lemu, dokud mu nevyschlo v ústech, úleva však nepřicházela. Vztyčil se na kolena a lokty a dýchaje těžce jako zvíře otáčel hlavou doprava a doleva. Oči mu žhnuly a červ v jeho srdci se cpal jeho krví a masem a zuřivě se svíjel. Na kolenou se doplazil ke stolu, strhl mapu, hodil ji na křehké sofa, které bylo potažené týmž zlatým a krémovým hedvábím jako stěny, rozepnul si kalhoty a s temným výkřikem souložil s černými obrysy Československé republiky.

Později otevřela dveře Anne Marie von Thuergen a řekla mu, že auto čeká.

Stál v autě a co chvíli mu vylétla pravá ruka k pozdravu. Cítil klid a téměř štěstí. Červ v srdci ležel stočený v jedné z mnoha dutin a odpočíval. V takových okamžicích ho Führer téměř miloval, neboť byl jeho krví a masem a téměř jeho vlastním dítětem.

Městem vlály prapory a davy jásaly. Cítil, jak silně ho lidé milují a že jsou ochotni kvůli němu zemřít.

Byla to však také noc spálených vlaštovek a básně Johna Masefielda, básníka laureáta, jež pod názvem Neville Chamberlain vyšla 17. září 1938 v londýnských Timesech.

Štěpán ten dům znal dobře, protože tady, v městečku mezi horami, strávil spoustu prázdnin.

„A není ti ho líto?“

„Dům je jenom dům,“ odpověděla Luisa, „nesnesla bych pomyšlení, že v mé posteli spí někdo cizí.“ Odmlčela se a dodala: „Ale je mi ho líto, Štěpáne, víc, než bys myslel. Protože dům je víc než jen dům. Zapálím kus sebe samé.“

Na stole se snídaní ležely noviny s fotografií generála na první straně. Štěpán si vzpomněl na včerejší večer na Hradě.

Luisa vzala noviny a obrátila je fotografií dolů. Tvářila se hořce, rozzlobeně a netrpělivě.

„Je to hlupák, blázen, kohout na smetišti. Strčili ho do toho křesla, protože má jen jedno oko a uniformu. Kdyby měl obě oči, viděl by, že jsou vyřízení.“

„Je to hrdina,“ opáčil Štěpán, který v ústech cítil chuť včerejší noci a v uších mu ještě hučel jásot, jímž dav zdravil medailemi ověnčeného generála, který stál na balkoně.

„Kdo potřebuje hrdiny, když jsme prohráli válku. K čemu?“

Rozevřela noviny a položila dlouhé prsty na generálovu hruď. „Nebo si snad opravdu myslíš, že vytasí šavli, zatroubí na polnici a zažene Němce zpátky za hranice? Štěpánku, neblázni. Existují dva druhy lidí, ti, kteří události tvoří, a ti, kterým se dějí.“

Zdvihla šálek a srkala černou kávu přes kostku cukru. Naklonila hlavu a pozorně se na Štěpána zadívala.

„Ke kterému druhu patříš ty?“

„To bych taky rád věděl,“ odvětil nervózně a vstal. Bylo pozdě a musel do školy. Cesta trvala dvacet minut a Máňa už bude netrpělivě postávat na zastávce.

X

V Německu žil jeden chlapec, který vyrostl a pak zabil člověka. Nezabil ho kvůli lásce, ani z nenávisti, ani ze strachu, což by bylo strašné, ale lidské. Zabil ho proto, že nechtěl přijít pozdě k obědu.

Když slezl z vojenského nákladního auta, aby se podíval na tělo, zjistil, že mladík má roztříštěnou lebku a krev mu zalévá mozek, takže je skutečně mrtvý. Necítil výčitky ani lítost, jen se zlobil, že nepřijede včas. Hlavně mu to ale bylo lhostejné, což byl nejtěžší zločin, jehož se Němci tehdy dopouštěli.

Když byl malý, žil ve vesnici, kde jeho otec pěstoval melouny. Kolem vesnice se táhly temné a nekonečné lesy, sahaly až ke Hlohovu, Finsterwalde a Torgau a na západě k řece Sprévě. Byly krásně udržované, sázeli je s tak úzkostlivou pečlivostí, že řady stromů vypadaly jako vojáci, nebo spíše jako kříže na vojenském hřbitově. Kdykoli chlapec vzhlédl od melounových záhonů, zaujal ho ten pořádek stromů, jejich stejná barva, tytéž kmeny a koruny. Řady byly tak vyrovnané a odstupy mezi nimi tak pravidelné, že hoch nikdy nedokázal říci, zda stromy běží od západu na východ nebo od severu na jih. Řady se stýkaly v pravých úhlech, a kdyby měl opravdu výborný zrak, dohlédl by lesem z jednoho konce světa na druhý.

Jednou, to mu bylo asi deset, mu otec přikázal, aby zapřáhl starou kobylu, a poslal ho do města s nákladem brambor. Ve vesnici Zschornegosda považovali desetileté kluky za dost velké na to, aby vezli náklad brambor do města.

Ulrich Wlczke dovezl brambory, pak přivázal koně ke stromu a procházel se po městě. Nestávalo se mu každý den, aby směl odjet z domova, z lesů a od melounových záhonů. Bloumal sem a tam, pozoroval domy a obchody, až přišel na místo, kde muži v zašpiněných kombinézách leželi pod stroji, které se pohybovaly samy od sebe, netáhli je koně ani voli. Dlouho tam stál s pusou otevřenou, nestříhané plavé vlasy mu padaly přes uši. Čím déle tam stál, tím silněji ho kola, čepy a šrouby strojů přitahovaly. Asi po hodině se do nich s konečnou platností zamiloval.

Jeden z mechaniků si ho všiml, otřel si prsty špinavé od oleje do hadru a cvrnkl chlapce do nosu. „Ty malý pívo, copak tu děláš? Chtěl bys koupit auto? Abys v něm na zadním sedadle vozil fůry hnoje na pole, co?“

„Jak to člověk udělá, že se z něj stane mechanik?“ zeptal se hoch a nespouštěl oči z motoru.

„Buď jdeš do učení, nebo na odbornou školu v Cottbusu, jako jsem chodil já,“ odpověděl dělník a mávl rukou směrem k rohu ulice. „Třeba tě vezmou, ale musíš mít peníze, abys zaplatil školný.“

Když jel Ulrich Wlczke domů, zavřel oči a pustil otěže, aby kůň vedl vůz sám, a jak se natřásal nahoru a dolů po vyježděné cestě, snil o tom, že řídí auto. Napřáhl ruce, jako by svíral volant, a ústy vydával zvuky, které podle jeho představ dělal motor.

Když přijel domů a oznámil své rozhodnutí, že se stane mechanikem, otec se ani nenamáhal na takovou hloupost odpovídat a poslal ho, aby donesl koni vodu. Když paličatý Ulrich trval na svém a znovu se o přání zmínil, otci nezbylo než mu nařezat a zakázat, aby o tom ještě kdy mluvil.

K hospodářství přece patřila spousta půdy, ceny melounů, brambor ani zelí už léta neklesaly, ve chlívku měli dvě prasata. Proč by utráceli tolik peněz a nechali ho učit obyčejným mechanikem, když jednou zdědí statek a bude vlastním pánem.

Od té doby Ulrich Wlczke o své touze nemluvil, jen když řídil vůz, zavřel oči a snil, někdy při tom snění vydával podivné bručivé a zvonivé zvuky.

Teď to byla německá vesnice, čistá a spořádaná, obklopená vojensky sešikovanými lesy, které sahaly k další vesnici a pak ještě k další, pořád dál donekonečna.

Ale zdejší starousedlíci nebyli Němci, byli to Srbové. Doma měli velké dřevěné truhly, na jejichž víku byly vymalovány vybledlé myrty, rozmarýn a holubičky. Uvnitř truhel byly uložené zteřelé šaty a Bible v jazyce, kterému Ulrich Wlczke nerozuměl.

Ve svátečním pokoji, kde stály postele s prachovými peřinami nastlanými skoro ke stropu, byl i obrázek ze svatby jeho prarodičů. Nevěsta měla na hlavě bílý závoj, který jí splýval na ramena a na záda, na temeni měla korunku zdobenou korálky. Dále měla pět sukní, jednu na druhé, a vpředu zástěru. Ženich měl široké kalhoty a vestu, takže byly vidět bílé rukávy košile, které vlály ve větru jako velcí motýli.

Jenže Ulrich Wlczke si s takovými věcmi hlavu nelámal, nelámali si ji ani lidé z Zschornegosdy, protože se z nich stali dobří Němci, a pokud starci a stařenky pořád mluvili srbsky a občas vzpomínali na staré časy, tance a zvyky, nikomu na tom nezáleželo. Starali se jen o ceny melounů a stavebního dřeva.

Od samého počátku to byla zvláštní zima. Vůbec nevypadala jako zima, místo toho, aby pršelo, mrzlo a padal sníh, vál z českých hor teplý vítr a celé dny svítilo slunce. V půli ledna vyrašily a vykvetly v zahradách šeříky a podél cest rozkvetly třešně. V noci byla obloha jasná, z nebe padala spousta hvězd a lidé hleděli na nebe a něco si přáli. Nebylo to jen tak — přání jste museli vyslovit, než hvězda zmizela v propastech nebe, jinak byste si mohli přivodit trest za to, že pokoušíte nebesa.

Na konci ledna toho pozoruhodného roku se za lesem objevil jediný mrak. Nejprve byl úzký a svislý a takhle visel nějaký čas na nebi; všude kolem bylo ticho a klid, dokonce i vrány, které se usadily na stromech na okraji zimního lesa, zmlkly a nepohnuly ani peříčkem. Pak jeden pták roztáhl křídla a vylétl do vzduchu, ostatní ho následovali. S roztaženými křídly dopadli na pole, hlavičky tiskli k zemi, jako to dělali, když zahlédli jestřába. Mrak se přiblížil a změnil se ve vzdušný vír, s hukotem se prohnal lesem a vesnicí, vzal s sebou rozkvetlé třešně a střešní tašky a všechno, co nebylo přibité nebo přivázané řetězem. Později vesničané prohlašovali, že to byla šťastná bouře, protože vyvolala řadu nečekaných událostí. Několik lidí sice zranila, ale nikdo nezahynul, a ten stařec, co toho dne zemřel, by umřel stejně, protože byl starý a dlouho churavěl.

Když se Ulrichu Wlczkemu podařilo dojít domů, vydal se k lesu. Stoupl si mezi stromy s otevřenou pusou, stejně jako stál, když poprvé spatřil zázraky strojů. Tentokrát měl ale plavé vlasy dobře schované pod vlněnou čepicí s klapkami. Les mu vrostl do mysli a duše, spořádané a vyrovnané, nedotčené láskou či nenávistí jako ty stromy. Stál tam v úžasu, protože viděl, že všechny stromy se zlomily a jejich větve se válejí v hlíně. Jak kráčel lesem, narazil dokonce na strom, který byl lapen v srdci bouře, převrácený a úplně vyrvaný ze země.

Byla to mohutná jedle, jejíž uzlovité kořeny byly silné jako mužská paže a sahaly přímo do středu země. Vítr ji však popadl, obrátil, takže ležela s korunou zabořenou do měkkého červenavého písku a s kořeny trčícími vzhůru a vlajícími ve větru jako vlasy.

Ulrich Wlzcke popošel a podíval se dolů do hluboké jámy. Na jejím dně spatřil třpytící se bahno, které se nepodobalo půdě, kterou kdy kolem vesnice viděl. Opatrně, aby si neumazal šaty, se doplazil dolů, dotkl se bahna, rozemnul je v prstech a přivoněl k němu. Když si ho trošku vložil na jazyk, zjistil, že páchne i chutná jako uhlí.

Vrátil se domů, vzal starý kbelík a naplnil ho tou podivnou zeminou. Rozsypal ji v kůlně za domem, uplácal z ní malé koláčky a nechal je schnout. Pak je jednoho dne vložil do kamen, a vida, začaly hořet, i když vydávaly spoustu žlutého kouře a zápachu. Poznal, že to je opravdu uhlí, vyběhl na dvůr a zavolal otce. „Našel jsem u nás v lese uhlí, melouny jsou už na nic. Proč by ze mě teď nemohl být mechanik?“

Příští rok začali kolem vesnice stavět nové továrny, ocelárny a papírnu, chemičku a elektrárnu. Většina melounových polí zůstala ladem, protože se nenašel nikdo tak hloupý, aby dřel do úmoru a pěstoval melouny, když mohl mít peněz, kolik chtěl, jen z toho, co našel pod nohama.

A tak se stalo, že Ulricha Wlczkeho poslali na odbornou školu do Cottbusu a že později řídil nákladní auto pro chemičku.

Les tam zůstal. Několik stromů sice porazili, aby uvolnily místo pro továrny a domy dělníků, jiné kvůli prostoru pro doly na hnědé uhlí, ale les byl tak rozsáhlý, že nemusel padnout celý.

Zůstal i v lidských myslích, protože byl krajinou jejich dětství. Les provázel Ulricha Wlzckeho do odborné školy, kde se stal mistrem mechanikem, a přebýval v něm, když se vrátil. Les v něm rostl, až se i ze samého Ulricha Wlczkeho stal systematický a vyrovnaný les. Jeho nadřízení se radovali, jak pečlivě a oddaně čistí auta; a když si očistil ruce papírovým ubrouskem, nejprve ho složil a teprve pak odhodil u vchodu do odpadkového koše.

Oženil se s děvčetem z Finsterwalde, které mělo plné poprsí a blonďaté copy. Mohl se oženit výhodněji, kdyby se neodmítl milovat s šilhavou dívkou, kterou mu původně vybral otec.

„Nedokážu žít s někým, kdo vypadá tak nepořádně, a celý život s ní budu muset spát já, a ne ty,“ řekl tehdy otci.

„Zkazila tě ta škola a město. Člověk se nežení kvůli kráse, ale kvůli rodině a penězům. Kromě toho, když s ní půjdeš do postele, zavírej oči.“

Ale Ulrich Wlczke si nedal říct a nakonec se oženil s dívkou z Finsterwalde, i když jeho otec po celý obřad bručel a mračil se. Ulrichova babička si oblékla vetché srbské šaty s pěti suknicemi a zástěrou, a než se vydal k oltáři, položila mu na hlavu vrásčitou ruku a požehnala mu ve starém jazyce. Ale nikdo si toho nevšímal: starci z Zschornegosdy prostě udržovali své staré zvyky a někdy zapomínali, že jsou dobrými Němci.

Mladý pár se usadil v malém vybíleném domku v nové části vesnice, která vyrostla místo lesa a jmenovala se Schwarzheide. Brzy po sobě se jim narodily dvě děti.

Místo, kde bydleli, se Ulrichu Wlczkemu navýsost líbilo — patřilo totiž k nejupravenějším ze všech německých vesnic a měst. Když přišel domů z práce, natáhl se venku na trávník a napil se z hrnku studeného podmáslí. Zhluboka se nadechl a řekl manželce, že by se z domu neodstěhoval, ani kdyby mu nabídli lepší práci v Berlíně.

Byla to zvláštní a směšná osada, podobala se starému lesu a jeho duchu. Jako měl v lese každý druh stromu — jedle, smrky a jalovce — své zvláštní místo, tak i ve Schwarzheide stály různé typy domů. Každý typ měl svou ulici, která se na konci zalomila do dvou pravých úhlů a vedla do jiné ulice s domy, které byly o něco okázalejší a měly nepatrně větší zahradu. Byly tam ulice, v nichž bydleli dělníci, a jedna řada domů pro dílenské mistry, pak domy pro administrativní pracovníky, úředníky a účetní, a ty vedly k obydlím pro inženýry, chemiky a techniky, a celý domovní projekt korunovala prostorná vila generálního ředitele.

Společenství mělo stejný nábytek, stejné kuchyňské náčiní, v zahradách kvetly tytéž květiny a keře, které dodával tovární obchod. Když se dostala k moci nacistická strana, Ulrich Wlczke do ní bez váhání vstoupil a s manželkou pilně navštěvovali přednášky a schůze schwarzheidské pobočky. Děti byly členy Hitlerovy mládeže a o svátcích a zvláštních příležitostech se na dům vyvěšovala vlajka s hákovým křížem.

Jednou dostal za úkol dovézt továrním nákladním autem do Drážďan skupinu členů SA na Den Strany. Ulrich Wlczke stál dlouhé hodiny na dřevěném pódiu, shlížel na řady mužů v hnědých košilích, kteří na povel zvedali vzpřímené paže.

Domů přijel plný dojmů, jak byla přehlídka krásná, a pověděl manželce Hannelore, že je hrdý na to, že je Němec, že žije v tak úžasné době, kdy všichni muži jsou tak spořádaní a mají uniformy.

Ulrich Wlczke nečetl knihy, kromě technických příruček o spalovacích motorech. Romány ho nudily, po pár stránkách byl jako mátoha, hlava mu padala a slzely mu oči. Ale pravidelně četl noviny a všemu, co tam psali, věřil, protože to odpovídalo jeho uvažování. A tak on, jeho žena i děti milovali Vůdce a nenáviděli Židy, kteří byli původcem veškerého zla na zemi. On ani jeho žena Hitlera nikdy neviděli a za celý život se setkali s jediným Židem, starým Alfredem Liechtenbergem, který dřív prodával ve Finsterwalde šrot. Pak ho sebrali a poslali do tábora, kde brzy zemřel. Všichni, kdo znali Wlczkeho rodinu, se shodli na tom, že to byli dobří a poctiví lidé, kteří večer co večer poslouchali rádio, každý měsíc uspořili trochu peněz a pravidelně platili řezníkovi i hokynáři.

Jen jednu věc dělali špatně, a měli štěstí, že o ní nevěděli. Necítili, jak plyne čas.

Hannelore navštěvovala rodné město, aby se viděla s kamarádkami z pěveckého sboru a tanečních zábav. Vždycky se posadila do jejich vydrhnutých kuchyní ke kávě a ovocnému koláči. Ptávaly se jí na manželství, ona šťastně vzdychala a odpovídala: „Lepší to být nemůže.“

Zavřela oči a usmála se, protože si vzpomněla, že je středa. Ulrich a ona se dvakrát týdně koupali, každou neděli a středu, pak uložili děti do postele, vypnuli rádio a milovali se, pravidelně, každý týden a měsíc po měsíci. Jak žili tímto spořádaným způsobem, čas pro ně ztratil smysl, neexistoval rozdíl mezi současným týdnem a minulým; vzpomínky na minulost byly zamlžené masou jednotvárnosti.

A tak žili jako stromy v lese.

Když stromy vyrostly a kmeny patřičně zesílily, prohlédli je lesníci, některé označili bílými křížky a porazili. Dopadly na zem s temným žuchnutím a poskytly dřevo na prkna nebo trámy, některé byly rozemleté na kaši, uvařené a slisované a stal se z nich papír, na kterém se dalo tisknout cokoli, protože stromy byly lhostejné.

Nastal den, kdy Ulrich Wlczke dostal žlutou obálku s natištěnou černou orlicí svírající v zakřivených spárech znak hákového kříže. Neměl radost, že musí opustit svou ženu, dům a děti, ale ještě víc se bál o nákladní vůz. Věděl, že jakmile se dostane do méně starostlivých rukou, rychle se rozbije. Ale nemohl nic dělat, protože každý musel plnit svou povinnost k vlasti a Vůdci.

Stal se z něj voják, oblékl si šedou polní uniformu a černé armádní vysoké boty, na přehlídkovém hřišti kasáren se učil, jak postupovat husím pochodem. Později povýšil do hodnosti desátníka v transportní jednotce a přidělili mu nákladní auto, které mělo stejnou značku jako to, co zůstalo doma.

V armádě vedl podobný život jako v Zschornegosdě a později ve Schwarzheide; vstával v určitou hodinu, obědval ve dvanáct a chodil do postele poté, co si umyl uši a nohy. Armádní život se mu celkem líbil, protože to byl život stromu v lese.

Pravidelně, každou neděli a středu, psal manželce, tyhle večery na ni myslel vášnivěji než v jiné dny a v tyto dny také odpovídala. Jejich dopisy se křížily v půli cesty, což jim nevadilo, protože věděli, kdy ten druhý píše.

Ulrich Wlczke se stal vojákem příliš pozdě na to, aby odjel s německým vojskem, které osvobodilo Vídeň, ale jeho náklaďák vyšplhal přes hory a sjel do zalesněného údolí, kde hořel Luisin dům. Viděl, jak plane na kopci a vlaštovky kolem něj poletují jako živé jiskry. Rudá zář na nebi ho dojala, protože mu připomněla červené světlo nad komíny chemičky u nich doma.

Otočil se k četaři, který seděl vedle něj, a ukázal bradou k šarlatovému oblaku kouře. „Pěkný oheň, pane. Nevadilo by mi ohřát si u něj nohy, když je tak studená noc.“

Četař mlčel. Byl unavený a snažil se trochu prospat, než dorazí do kasáren. Doufal, že až skončí práci, bude moct zajít mezi lidi a oslavit německé vítězství a osvobození tohohle horského městečka. Četař byl zkušený a věděl, že za takových nocí jsou lidé citlivější a že nebude složité najít nějakou ženu, která ho vezme k sobě domů a do postele. Chtěl být proto čerstvý a silný.

Desátník Wlczke patřil k těm, kteří o několik měsíců později vstoupili do českého hlavního města. Vjel tam se svým nákladním vozem, před ním husím krokem pochodovali vojáci v ocelových přilbách. Seděl vzpřímeně na sedadle řidiče, rovný jako strom, upřeně zíral na vyrovnané řady zad. Jak svíral rukama volant, vydával ústy podivné mručivé a chrčivé zvuky, podobné těm, které vycházely z motoru.

Četař do něj dloubl loktem a zkřivil ústa. „Nemůžeš sklapnout, chlape, tohle je vojenský pochod, a ne závod v prdění.“

Ulrich Wlczke okamžitě ztichl, po chvíli omluvně zamumlal: „Jen jsem se snažil zpívat. Člověku je v takovýhle den do zpěvu.“

Praha se mu ale nelíbila. S ostatními vojáky se vydal na prohlídku města s průvodcem, postál v úžasu před starými honosnými paláci, před kostely s kupolemi, po jejichž stropech létali buclatí andělíčci, a před složitými barokními vzory nad portály. Nelíbily se mu nesouměrné domy a křivolaké ulice, které občas nikam nevedly. Cítil, že město stavěli náhodně, bez plánu a řádu, považoval to za plýtvání a slabost ducha, téměř ho to tísnilo a stýskalo se mu po pořádku ve Schwarzheide. Většinu volného času trávil tím, že leštil a vylepšoval svůj náklaďák, spal na polním lůžku nebo jedl ve vojenské jídelně v kasárnách. Jen v neděli a ve středu přidával k obvyklým povinnostem dopis pro ženu.

Když přišlo jaro a rozkvetly třešně, byl ještě v Praze. Připadalo mu zvláštní, že třešně v Praze a v Zschornegosdě vypadaly skoro stejně. Ze stromů vyrazily nové větve, a když do korun třešní zavál jemný jarní větřík, odpovídaly stejným temným zvukem, jako jediný hlas.

Den, kdy poprvé v životě zabil člověka, se od ostatních dní v životě desátníka Wlczkeho nijak nelišil. A nelišil by se, kdyby ho z nějakého důvodu nezdrželi a on se oproti normálnímu rannímu rozvrhu o hodinu nezpozdil. Snažil se dohnat ztracený čas, popoháněl muže, kteří nakládali bedny s municí, neprohodil jako obvykle pár slov se strážným u brány, který mu kontroloval cestovní příkaz, obložené chleby k snídani zhltal za jízdy a řídil přitom levou rukou. V půli cesty zpět do kasáren si však uvědomil, že nestihne oběd.

Jestli Ulrich Wlczke skutečně něco nesnášel, pak to bylo přijít pozdě k jídlu. Znamenalo to, že bude muset jíst studenou polévku a spokojit se se zbytky vyškrabanými ze dna hrnce. Nejhorší byl ale nepořádek na stole — napůl prázdná slánka a pepřenka, jejich obsah vysypaný všude kolem, rozházené kousky chleba a kyselých okurek, skvrny od štiplavého octa pod talířem.

Mohl by sice požádat vojenského sluhu, aby stůl uklidil, ale odsekl by mu a otočil by se, protože Wlczke byl pouhý desátník a těch se vojáci nebáli.

Proto nemyslel na nic jiného, než aby přijel do kasáren včas — sešlápl plyn, naklonil se dopředu jako žokej pobízející závodního koně a řítil se dlážděnými ulicemi.

Byl teplý jarní den, proto otevřel postranní okénka. Do čela, očí a pihovatých tváří se mu opřel vítr. „Dělej, stará herko, hergott noch einmal, dokážeme to, společně to přece dokážeme.“

Buráceli uličkami a náměstími, pak znovu do kopce, kolem vodárenské věže a veřejného parku, směšných kiosků s nápisem Tabák, jejichž invalidní majitelé prodávali levné cigarety a legrační růžové noviny psané v jazyce, kterému nikdo nerozuměl.

Chodci se snažili přejít ulici, byla tam auta a cinkající tramvaje, ale kdykoli zahlédl nějakou překážku, zatroubil, aby varoval, že přijíždí desátník Wlczke.

Čím rychleji jel, tím byl rozjařenější, tím silněji a nepřemožitelněji se cítil. Ve svém nudném životě právě zažíval jeden ze vzácných okamžiků, kdy se vytrhl z netečnosti. Shlížel na prázdné ulice, těžkou holínkou ještě přidupl plyn, a jak letěl kolem domů, cítil se jako pták a pozvedl hlavu k modrému nebi.

Když blatníkem narazil do Gideona, skoro to nevnímal, protože chlapec byl lehký a ani nevykřikl. Ale Ulrich věděl, že pneumatiky přejely přes něco měkkého, zabrzdil, vypnul motor a slezl, aby se podíval.

Mladík ještě žil, ale měl roztříštěnou hlavu. Ulrich Wlczke užasle zíral na vnitřek lebky s jemnými a lehounce se chvějícími závity Gideonova mozku. Ležel tam na nerovných dlažebních kostkách, ruce měl rozhozené do stran a na hrudi měl hluboký otisk pneumatiky. Svíjel se na zemi a pod ním a kolem něj se hromadila krev, crčela mu z úst a hrudi a černě se vpíjela mezi kameny.

Na jeden prchavý okamžik, než zemřel, chlapec pohlédl na desátníka Wlczkeho a v jeho doširoka otevřených šedých očích se nezračila bolest, jen nepatrné překvapení. Pak oči pozbyly duši, a ačkoli zůstaly dokořán, řidič věděl, že hoch je mrtvý.

Bylo to zvláštní, ale Ulrich Wlczke necítil lítost ani výčitky, neomlouval se a nelitoval ani toho, že to on způsobil smrt člověka. Jediné, co ho zasáhlo do srdce, byla obava, že by ho mohli odvolat z práce a musel by se rozloučit se svým náklaďákem.

Podíval se na hodinky a náhle se na ten kousek krvácejícího lidského masa u svých nohou rozzlobil, protože teď už ztratil veškerou naději, že oběd stihne.

Následovalo vyšetřování. Komise, která sestávala ze tří německých důstojníků, Ulricha Wlczkeho zcela osvobodila. Prokázalo se, že zabitý mladík přecházel na nesprávném místě a četl si knihu. Později jeden důstojník předvolal Ulricha Wlczkeho do své kanceláře a nechal ho stát v pozoru u dveří. Zvedl hlavu od listin, které četl, vyčistil si brýle a zamračeně se na desátníka podíval.

„Až příště zabijete člověka, tak snadno z toho nevyváznete. Měl jste štěstí, že ten hlupák byl Žid, chápete?“

„Chápu, pane.“

„Odchod.“

Jenže ačkoli Ulrich Wlczke řekl, že chápe, nerozuměl. Vypustil celou tu nepříjemnou záležitost z hlavy, stejně jako zapomínal na vyfouklou pneumatiku nebo rozbitou nápravu v okamžiku, kdy ji vyměnili nebo spravili. Nechápal, že lidé jako on, kteří plují jako drobné řasy v oceánu a odnáší je příliv či odliv, rozkládají vesmír. Neboť nikdy nenaslouchal, co mu šeptá jeho srdce, a nikdy nezpochybňoval rozkazy, které dostal.

Vrátil se k obvyklé denní rutině, k práci, spánku a jídlu, a když psal příště dopis Hannelore, o nehodě se ani nezmínil. Poprosil ji jen o pár vlněných ponožek a anýzové sušenky, které zbožňoval.

Ulrich Wlczke byl totiž ze stejné látky, z jaké se vyrábějí podlahová prkna.

XI

Štěpán odešel od skupinky u hrobu dřív než ostatní, ještě předtím, než se jáma naplnila hlínou vonící listím a jarem. Kráčel mezi hroby.

Hřbitov přetínaly cestičky a uličky, některé náhrobní kameny byly zdobené, řezané z černého mramoru a s pozlacenými jmény, jiné byly šedivé a obyčejné, a byly tam i pouhé malé polštářky ze surového kamene, které se už napůl propadly do země a zarůstal je plevel. Všechny už se nacházely neodvolatelně jinde a mimo čas.

Všechny se totiž zastavily v čase, jako by byly lapené uprostřed věčnosti. Byly jako hodinové kyvadlo, které někdo zastavil v pohybu a teď viselo trošku našikmo, směšné a vyřazené z normálních pozemských zákonů.

Na rakev dopadla první hrst hlíny. Štěpán se díval po lidech, kteří stáli na cestičce — vpředu viděl Gideonovy rodiče a sestru, každý stál zvlášť, pár rodinných přátel a sousedů. Bylo tam několik Štěpánových spolužáků a mladý, nedbale oblečený profesor matematiky, byl tam také starý Melan s manželkou a Lízou. Štěpán si všiml, že jediný, kdo plakal, byl starý básník. Stál stranou, ruce mu visely podél těla a slzy volně stékaly po jeho širokých a lesknoucích se tvářích; jeho obličej však žádné city neprozrazoval.

Když Štěpán zaslechl dutý zvuk hlíny padající do hrobu, sebral se a šel, a jak odcházel, Máňa učinila pohyb, jako by se chystala jít za ním. On se však otočil. Nechtěl s nikým mluvit, chtěl být sám.

Ušel několik metrů, pak se obrátil a zdálo se mu, že zahlédl Jojneho, což ho překvapilo. Jeho skupina už před pár dny odjela; překvapilo ho, že na rusovlasého ševce narazil právě na tomto pohřbu.

Došel na konec hřbitova, posadil se do trávy, zády ke kamenné zdi postavené kolem celého hřbitova až k železné bráně, nad kterou byl nápis: „Neboť prach jsi a v prach se navrátíš“, ale ani brána, ani nápis nebyly důležité.

Štěpán pohlédl na oblohu s kouřově zbarvenými mraky, které poháněl vítr, očima spočinul na listech kaštanů a jejich bílých a růžových kvetoucích svícnech. Odněkud vylétl ptáček, pak se vrátil, aby nakrmil mladé v hnízdě, drobný lesklý brouček se prodíral plevelem.

Štěpán si ničeho nevšímal; den a jeho barvy byly jen povrch. Pohyb, tráva, odpolední vůně i kameny na hrobech neznamenaly vůbec nic, záleželo jen na smrti, její podstatě a příčině.

Štěpán netruchlil pro svého přítele Gideona. Ačkoli právě odešel z jeho pohřbu, viděl ho před sebou jako živého, jak se legračně kření, jak šaškuje, jeho rozčepýřené vlasy a klátící se paže. Pořád byl v jeho mysli, tam ještě nezemřel a Štěpán se nedokázal přinutit, aby na něj myslel jako na mrtvého.

Věděl, že už nežije, ale nebyl pro něj kusem přervané a tiché hmoty, zůstalo z něj nekonečně víc, jeho úsměv a verše, které napsal a jež se nedaly pohřbít a nemohly zmizet. Ale byla tu ta strašlivá smrtelnost, minulost bez budoucnosti, včerejšek, který zůstal včerejškem a nikdy se nestane zítřkem.

Štěpán natočil obličej ke slunci, které svítilo mezi mraky, zíral do jeho žluté záře, až to bolelo, rozevřené oči se mu zalily slzami a vykřikl: „Proč umřel?“

Křičel znovu a znovu, a jak otázku opakoval, méně a méně rozuměl. Pak vytrhl hrst trávy, jako by mu úmyslně odpírala odpověď. Padl na teplou hřbitovní zem, zakryl si hlavu rukama, pořád nic nechápal.

Zůstal u zdi až do setmění, pak chodil po ulicích a pozdě večer se vydal domů. V Maxově okně spatřil světlo, a protože dveře byly pootevřené, vstoupil, aniž čekal na pozvání.

Když doktor Stanislav Starecký vešel do sborovny, byla prázdná, protože vyrazil z domova příliš brzy. Byl v povznesené náladě, v tak časném a pěkném jarním ránu se cítil mladý a svěží, a jak kráčel do školy, všímal si kolemjdoucích žen.

Na ženy se moc často nedíval, protože byl plachý. Raději zůstal starým mládencem, než by vystavoval duši a tělo jejich chamtivé nenasytnosti. Když byl ještě chudý student, prošel bolestnou zkušeností, která v něm zanechala jizvu, nedůvěru a zraněnou pýchu. Ženy pokládal za méněcenná stvoření, dobrá tak k plotně a k uklízení, ale neschopná vytvářet umění.

Toto téma rozváděl s úsměvem a posměškem i při vyučování, a když v latinském textu narazili na část, v níž byla žena viněna ze zrady nebo pouhé hlouposti, nikdy nezapomněl vzdychnout a zavtipkovat: vždycky poklepal prstem na knihu a řekl: „Vae victis,“ a zasmál se.

Stěny sborovny pokrývaly fotografie absolventů školy a jejich učitelů. Doktor Starecký chodil od jedné ke druhé, díval se na mladé tváře i na sebe. Cítil lehký smutek, tak sám a tak brzy ve škole. Věděl, že to je možná jeho poslední rok, kdy vyučuje; už dostal vyrozumění, že pokud bude souhlasit, na konci školního roku bude povýšen na významné místo na ministerstvu.

Přesto pocítil osten lítosti, protože strašně rád vstupoval do tříd a předával mladým své vědění a zkušenosti. Vlastně přemítal, zda ho vrcholné postavení bude uspokojovat tak jako učení a formování mladých myslí. Věřil, že své studenty miluje, a jelikož byl svobodný a bezdětný, někdy měl pocit, jako by to byli jeho vlastní synové a dcery. Měli samozřejmě své rodiče, kteří je vychovávali a živili, ale vzdělání a názory jim přece vštěpoval on, doktor Stanislav Starecký, a co je lidská bytost než její mysl?

Nestaral se o své žáky nijak nadšeně, nebyl vřelý člověk, ale našel v sobě určité sympatie i k pomalejším studentům, i k úplným hlupákům, protože dokud je učil, byl jejich mentor a duchovní otec. Jeho láska ovšem měla svá omezení, trvala jen školní rok. Když studenti ze školy vyšli nebo jeho třídu dostal po prázdninách jiný učitel, přerušil pouta, na pozdravy odpovídal chladně a odtažitě, jako by to byli studenti, kdo ho úmyslně opustili nebo zradili.

Byl květen, v posledním ročníku už probral všechnu látku a v lekcích, které zbývaly do závěrečných zkoušek, se soustředí na opakování a zdokonalování vědomostí, které se studenti naučili. Tuhle dobu měl doktor Starecký nejraději z celého roku, byla to doba sklízení toho, co zasel, a čím víc se blížily zkoušky, tím silněji cítil, jak žáci hltají každé slovo, které vyslovil.

Těšil se také na závěrečnou slavnost, na niž studenti chodili oblečeni v nových oblecích a v nezvyklém postavení se tvářili napůl rozpačitě a napůl se šklebili, oči se jim leskly po pár doušcích vína nebo piva. Potřásli si s ním rukou a řekli: „Příští rok už nebudeme vaši žáci.“

Doktor Starecký pozdvihl sklenku minerálky a kývl. „To skutečně nebudete.“

Pronášely se samozřejmě projevy a přípitky, přišly na řadu i žertovné verše a krátká představení, tančilo se. Studentky se ho pokaždé snažily vylákat do kola, doktor Starecký pravidelně odmítal. Už byly dospělé, mladé ženy, a on se děsil dotyku jejich nahých paží a mladých ňader, jež by cítil skrz sako.

Vyhlédl z okna a viděl, jak studenti přicházejí ulicí, někteří šli sami v zeleném stínu kaštanů, jiní pohromadě ve skupinkách, všichni mířili do svých tříd. Doktor Starecký cítil, jak mu těžkne srdce, jak se při pomyšlení na to, že příští rok už ve škole nebude, rozteskňuje.

Ještě mohl vše zastavit, napsat zdvořilý dopis na ministerstvo, že kvůli překladu, na kterém pracuje, a kvůli určitým osobním důvodům nemůže jmenování přijmout. Položil ruku na studenou okenní tabulku a zahleděl se na prsty. Vůbec by nelhal, překlad nedokončil, jen na něj na jeho psacím stole padal prach. A nebyli studenti koneckonců jeho jedinými dětmi a rodinou?

Pokrčil rameny, jako by se s někým hádal, místnost však byla prázdná a tichá, jen na stěně tikaly hodiny. Pak myšlenku na dopis zahnal. Přijmout jmenování byla jeho zvláštní povinnost, byla to oběť pro blaho vlasti.

Očekával, že bude trpět, neboť jeho povýšení bylo trpkým plodem, cítil se jako voják, který opouští domov a rodinu a odchází do bitvy. Možná jednoho dne, až bitva skončí a oni zvítězí, až se rozptýlí prach z rušné doby, usedne u psacího stolu a napíše o sobě a své oběti, aby se z ní ostatní poučili a vzali si ponaučení k srdci.

Svlékl plášť a klobouk s širokým okrajem a pověsil je na věšák. A jak vycházel ze sborovny a kráčel po chodbě, téměř se usmíval. „Arma virumque cano — O válce zpívám a reku,“* opakoval si, a ačkoli ještě nezazvonilo, vstoupil do třídy.

Studenti neseděli u stolů, stáli v koutě, hlavy skloněné nad nějakým papírem. Doktor Starecký se vyhoupl na stupínek, položil knihy na stůl a posadil se, ale nezdálo se, že by si ho někdo všiml. Sáhl do kapsy a vytáhl svazek klíčů. Zdvihl je a zacinkal s nimi, což dělával, když chtěl žáky ke konci vyučování probrat z malátnosti nebo naopak zklidnit.

Opits se k němu otočil a užuž se chystal vyrazit ke své lavici, když se zarazil. „Dobré ráno, pane profesore, ale ještě nezvonilo.“

„V tom případě se nenechte rušit. Znáte přece tu píseň: Gaudeamus igitur, iuvenes dum sumus? A smím se zeptat, copak je to za čilé occupatio v koutě?“

Ke katedře mezitím přistoupilo několik studentů a Opits se na ně podíval, jako by nevěděl, zda smí odpovědět. V jejich tvářích však nenalezl ani povzbuzení, ani protest, tak sepjal ruce a zamrkal. „Vybíráme peníze, pane profesore.“

„A prosím pěkně, na co ty peníze vybíráte? Pokud je tato záležitost secretio, conspiratio, či dokonce corruptio, pak mi raději nic neříkejte. Jsem člen učitelského sboru a o takových věcech bych neměl vědět.“

Pronesl to žertovně, usmíval se, neboť věděl, že vybírají peníze, aby mu na rozlučkové slavnosti mohli dát dárek. Byl to zvyk, který škola nepodporovala, ale tolerovala. Studenti, kteří ze školy odcházeli, vždycky koupili svému poslednímu třídnímu učiteli dárek. Doktor Stanislav Starecký si všechny ukládal do skříně v pořadí, v jakém je dostal: měl knihy, vázy, hliněné sošky.

Při ceremonii k jeho katedře přistoupili chlapec nebo děvče a řekli, jak moc si váží toho, že je učil a vedl, jak rádi měli jeho suchý humor a zda by mu teď jako výraz vděku mohli věnovat malou pozornost.

Požádali ho, aby balíček rozbalil a podíval se na dárek. Knihu, kterou mu věnovali, pak držel v ruce a hovořil k nim o tom, co od nich čeká v budoucnu. Rozhlížel se a říkal, že vzhledem k tomu, jak dobře si vedli v minulosti, on, doktor Starecký, věří, že na ně jednoho dne bude škola pyšná, na všechny bez výjimky.

Věděl, že to není pravda, protože mezi nimi bylo jen pár skutečně nadaných a bystrých hlav. Většinou skončí jako malí úředníčci, budou pracovat na poštách, u železnice nebo v nějaké zaprášené budově na venkově razítkovat dokumenty. Jejich životy budou nudné a bezvýrazné, ale v den, kdy absolvují školu, jim přece musel předpovídat závratnou kariéru a dobrodružný a vzrušující život. Tak to na rozlučkových slavnostech chodilo, takže čekal, že Opitsovi řeknou, aby zmlkl, vrátí se do lavic a budou na něj hledět nicneříkajícíma očima.

Překvapilo ho proto, když Opitse odstrčil kapitán fotbalového mužstva Hájek a v celé své velikosti a rozložitosti se naklonil nad katedru. Zíral na něj doširoka otevřenýma očima. „Není to žádné tajemství, pane profesore. Vybíráme peníze na pohřební věnec pro Gideona, tedy Gideona Blutha. Včera zemřel, nečetl jste ještě noviny?“

Doktor Starecký se vylekal, zvedl ruku a dotkl se úst, nechtěl o Bluthovi nic vědět. Gideona Blutha poslali pryč, vyloučili ho ze školy, a tím tahle kapitola měla skončit. Neměl právo vrátit se do třídy, živý ani mrtvý.

Třída ho pozorovala, studenti viseli očima na jeho obličeji a ústech, nemohl je jen tak poslat do lavic a nařídit jim, aby si otevřeli sešity a psali.

„Jak zemřel?“

„Přejel ho německý vojenský náklaďák, pane profesore. Mysleli jsme, že se patří, abychom mu poslali květiny a stuhy se všemi našimi jmény. Nechtěl byste se k nám přidat, pane profesore?“

Doktora Stanislava Stareckého ta otázka zaskočila. Nebylo spravedlivé zahnat ho takhle do kouta, protože jak jim mohl vyprávět příběh o zdvižené ruce a černém vlčákovi a o oběti, již považoval za svou národní a vlasteneckou povinnost. Byli mladí a nezralí, Bluthova náhlá smrt jimi zřejmě otřásla, považovali smrt za cosi strašlivého a neočekávaného, protože jim byla tak vzdálená.

Podíval se na Hájka a Opitse a na jedno děvče, které mělo rudé oči a slzy jí stékaly po tvářích. Co udělal Štěpánovi a Gideonovi, nebylo pro jeho vlastní dobro, ale kvůli nim, kvůli jejich budoucnosti. Ale i kdyby jim to pověděl, nechápali by to.

Zazvonilo. Zvuk školního zvonku byl pronikavý a všední. Doktor Starecký vstal a nařídil, aby šli na svá místa. Chodil sem a tam před tabulí, pak se zastavil, a ačkoli třída nebyla nikdy tišší, poklepal prstem na stůl.

„Všichni želíme,“ začal, pak zmlkl a začal znovu, „všichni želíme Bluthovy předčasné smrti. Já ale patřím k učitelskému sboru a raději se připojím ke sbírce organizované učiteli.“

Podíval se do těch mladých dospívajících tváří, jimž smrt připadala dojemná a sentimentální a zastiňovala všechno ostatní, a po chvíli pomalu, jakoby dodatečně řekl: „Bude-li ovšem nějaká taková sbírka.“

Ucítil, jak se ve třídě proti němu zdvihla vlna odporu, a věděl, že vše, co ještě před okamžikem existovalo, krásné jarní ráno, hořkosladká chuť oběti v jeho ústech, zmizelo do nenávratna.

Odučil mrzutě a s pramalou nápaditostí hodinu, na konci vyučování si narazil klobouk až po uši a přitáhl si černý plášť k tělu. Zlobil se na Gideona, cítil, že ten Žid zemřel naschvál, ze vzdoru, aby se pomstil, protože mrtvé nemůže nikdo nenávidět nebo obviňovat jako živé, lidé je mohou jen litovat. A doktor Starecký si nemohl pomoct a cítil lítost, ale nevěděl, zda lituje Gideona Blutha, nebo sám sebe, nebo oba.

Když dorazil na konec ulice, definitivně zamítl myšlenku na dopis ministrovi. Učení už ho unavovalo, povýšením se mu uleví, bude to příjemná změna.

Na pohřeb nešel.

Ráno přinesl pošťák objemnou žlutou obálku s kulatým soudním razítkem. Max ji neotevřel, nechal ji ležet na kraji stolu. V deset odešel z kanceláře, udělal si šálek kávy, a jak upíjel, hleděl na obálku. Zdvihl ji a ohmatal, táhl z ní plesnivý zápach úřadů, pak ji zas odložil a vrátil se do práce.

Věděl, že rozhodnutí bude v jeho prospěch, nemohlo to být jinak. Případ připravili opravdu pečlivě, pomohl jim drahý právník, od řeky přijel mistr Franz a svědčil před smírčím soudem. Pořád byl velký a plný síly, ale vlasy a chlupy na hrudi mu prošedivěly. Než šel k soudu, poseděl s nimi u stolu. „Je to hanba, mladý pane, ukázat prstem na vlastního otce a veřejně ho zostudit.“

Zavrtěl hlavou a kradmo pohlédl na muže v křesle. „Když říkáte, půjdu k soudu, pane, samozřejmě že půjdu. Abych mladého pána ochránil před problémy, jak říkáte. Proč bych to neudělal, ale za chvilku toho bude plná řeka a dřevaři se budou smát do hrsti, ale mně se smát nebudou, pane, to dobře víte.“

Čekal, že mu někdo odpoví, ale nastalo ticho, protože když už se stalo, co se stalo, nebylo co dodat. Franz ztěžka vstal a šel ke křeslu, v němž seděl Maxův otec. Otřel si velkou dlaň do kalhot a natáhl ruku. „Vypadá to, že až domluvím u soudu, budu si muset hledat jinýho šéfa. Celá řeka to bude vědět a při vší úctě k vám a vaší paní, vy mě u sebe už nemůžete nechat pracovat.“

Max se vrátil do svého pokoje ve čtyři hodiny, osprchoval se, oholil, zašel koupit cukroví, dortíky se šlehačkou a kandované ovoce. Všechno prostřel na stůl a uvařil si další šálek kávy. Posadil se, najedl a napil, a když ochutnal lahodné ovoce, zvedl obálku, rozlomil pečeť a přečetl si rozsudek, který ho zbavoval pout polovičního Žida.

Znovu si ty řádky přečetl a pocítil radost svobody, neexistovalo už nic, co by nemohl dokázat. Jeho budoucnosti se nekladly žádné meze, teď někam patřil a byl sám sebou, člen vyšší rasy, jíž byla dána výsada vrcholné svobody a mohla vše, co bylo druhým zapovězeno.

Opřel se, zapálil si cigaretu a sledoval modravé kroužky stoupající ke stropu. Uvažoval o své budoucnosti. Měl přátele ve Straně, mohl udělat kariéru, která znamenala peníze, pohodlí a společenské postavení. Ale nic ho netěšilo tak jako pocit absolutní a nespoutané svobody.

Když vešla Máňa, vstal, vzal ji za ruku a vedl ji ke stolu.

Byla ještě smutná a rozčilená z pohřbu a kvůli Štěpánovi, který ji tam nechal samotnou ve chvíli, kdy ho potřebovala. S povděkem poslouchala Maxe, který ji nazýval svou zrzečkou a nabídl jí dorty se šlehačkou a kandované ovoce.

Máňa svěsila hlavu, vlasy jí spadly do tváře. „Proč musejí lidi chodit na pohřby? Nikomu to nepomůže a člověk pak myslí na smrt. A uvědomíš si, že máš taky vyměřený čas, a když vyprší, je z tebe nebožtík a zaházejí tě studenou zemí.“

„Koho zajímá vyměřený čas?“ zeptal se Max a pohladil ji po ruce. „Když víš, jak čas zkrotit, neutíká ti.“

Zvedla hlavu a podívala se na něj. „Jak můžeš zastavit čas?“

„Různě. Když jsi svobodná, nemusíš čas poslouchat, můžeš ho vytvářet a ničit, jak se ti zlíbí. Když jsi svobodná, čas neznamená nic.“

Naklonil se, položil jí ruku na zápěstí, pak ji posunul vzhůru k předloktí a lokti. „Podívej se na mě,“ pravil a modré oči mu v chlapecké tváři jen zářily. „Gideon zemřel a dnes ho pohřbili, ale my můžeme zapomenout, protože pro nás čas neexistuje. Můžeme ho odložit nebo svléknout jako šaty. Když jsi svobodná, krásko moje, věci, které se dějí, ztrácejí význam, dokonce i to, čemu lidé říkají svědomí, rozdíl mezi dobrem a zlem ztrácí smysl, protože bez času nezůstávají žádné stopy. Když se povzneseš nad čas, můžeš dělat, co chceš, můžeš opustit tuhle zem a vyletět vzhůru, nebo klesnout k úplné hříšnosti, a pak jsi dokonale svobodná.“

Max se nad ni sklonil, a když se podívala do jeho pomněnkově modrých očí, uvědomila si pravdu a přitažlivost toho, co řekl. Dovolila mu, aby ji políbil na krk a tváře, na ústa, a vše, co ji předtím zadržovalo, se teď rozplynulo v chladném ohni jeho rukou a očí a sama sebe se tázala: „Proč bych nemohla být svobodná a dělat, co se mi zlíbí?“

Svlékl z ní šaty, kousek po kousku, laskal její tělo a ona položila ruce na jeho ramena a pocítila podivnou, bodavou radost, že se zbavila zábran. Zaplavila ji úleva a blaho, že se cítí volná a mimo čas, že odhodila překážky, zapomněla na Štěpána, kterého milovala, vymazala z paměti pohřeb a hrob, včerejšky a zítřky, vnímala, že existuje jen tento jediný okamžik osvobození.

Lehli si na postel a Max jí šeptal do ucha tak nestydatá a necudná slůvka, že jim ani nerozuměla, ale našpulila spodní ret a zahihňala se a nechala své ruce, aby se dotýkaly míst, kterých se nikdy nechtěla dotýkat, cítila, jak jí hoří ňadra, zátylek a zahrádka barvy mědi, a opakovala, co říkal Max.

Věděla, že to, co dělá, je nesprávné, že porušuje vše, v co věřila, věděla, že spát s Maxem je hřích a zrada, že se bez lásky milují pouze jejich těla, ale nevadilo jí to.

Cítila, jak se jejich těla spojila, a vykřikla blahem i úzkostí, neboť pocit, že je svobodná a vládkyní času, byl strašlivý, byl to sňatek nebe a pekla, spojení a zmatení dobra a zla, ohně a ledu, prolomení hranice, která odděluje člověka od zvířete.

Jak se propadala do svobody a bezčasí, jež jí vybuchovalo v těle a v nejhlubším nitru, vypjala se jako luk k nejvyšší svobodě, která byla jejím nejhlubším zatracením, obrátila hlavu stranou a rozplakala se.

Nevěděla, proč pláče, neměla důvod ke smutku, ale slzy jí proudily po tvářích a stékaly na postel, vzlykala hluboko v hrudi, až jí nahá ramena a prsty, které se vrývaly do Maxova masa, pláčem ochably a znehybněly.

Leželi vedle sebe na červeném potahu, s údy propletenými, Maxova hlava spočívala na jejím rameni, paží objímal růžovou bradavku, Máňa byla napůl odvrácená, obličej měla smutný a vlhký, slzy jí ještě ulpívaly na víčkách. Zůstali ležet beze slova jeden vedle druhého, dva cizinci, neboť ačkoli se na prchavý okamžik stali jednou bytostí, nemilovali se.

Byli znavení, ve své bezčasé svobodě pravidelně dýchali a v mizejícím večerním světle, jehož kolmý paprsek pronikal malým okénkem do pokoje, nakonec usnuli.

Když Štěpán přešel dvůr, neprobudili se a neslyšeli, že zaklepal na dveře, spali i ve chvíli, kdy rozevřel dveře na škvíru a vstoupil.

Stál uprostřed pokoje, hleděl na bělost jejich těl a nic nechápal. Zíral na ty dva spáče, z nichž jednoho považoval za svou lásku a druhého do určité míry za svého přítele. Čím déle tam stál a hleděl na jejich nahotu, tím víc se blížil pravdě, nejen o nich a o sobě, ale také o světě, který náhle praskl ve švech jako hnijící ovoce, vytryskl své vnitřnosti a zemřel.

Zvedl ruce k tváři, stiskl si dlaněmi spánky. Cítil tlak na kůži a věděl, že to není sen, ale pravda. Popošel ke stolu, popadl lem ubrusu a rozzuřeně za něj zatáhl. Šálky, porcelánová konvice, šlehačka i kandované ovoce sletěly s řinkotem k zemi.

Máňa se probudila, pohlédla na Štěpána svýma doširoka otevřenýma zelenavýma očima, dokonce se pokusila usmát a natáhnout k němu ruku. Pak se upamatovala, kde je a že vedle ní leží Max, že je nahá a její šaty leží rozházené po celém pokoji, na podlaze a na židli.

Vykřikla a přikryla si rukou ústa, pak se však s křečovitým úsměvem otočila ke Štěpánovi.

„Štěpáne, počkej, nechoď pryč. Vysvětlím ti to. Max ti poví o svobodě a o čase. Pak to pochopíš. I ty bys mohl být svobodný, jen tu zůstaň a poslouchej.“

Ale už když to vyslovovala, věděla, že Štěpán to pochopit nemůže, protože už ani ona, Máňa, nerozuměla tomu, co se stalo, a všechno, co vypadalo, že je psáno jasnými a jednoduchými písmeny, jí teď připadalo rozmazané a nečitelné. Uvědomila si, že celá záležitost byla jen klam a podvod, že nikdy svobodná nebyla a nikdy neovládla čas, že jen podlehla slabosti, nevzlétla, ale propadla se. Pochopila, že plakala proto, že někde v hloubi duše to celou dobu věděla.

Z nějakého důvodu však nelitovala. I když hleděla na Štěpána, který stál uprostřed rozbitého porcelánu a rozlitého kafe, jejích poházených šatů, oči mu plály, doutnaly hněvem i bolestí, visící ruce se mu chvěly, nelitovala. Protože v okamžiku, kdy všechno a všechny kromě sebe opustila, smysly se jí rozjiskřily jako ohňostroj.

Jak se pohnula, ucítila na hrudi Maxovu paži. Zastyděla se a chmátla po rudém přehozu, aby si zakryla břicho a ňadra. Zápasila s látkou, obličej jí ztmavl hanbou a zlostí na Maxe.

„Počkej,“ vykřikla na Štěpána, „musíš si to poslechnout. Když se chceš zlobit, ztluč mě, ale nech mě, abych si s tebou promluvila, protože když ti to nevysvětlím, budeš si myslet, že jsem děvka.“

Štěpán zaslechl její hlas, který mu zněl sladce a známě, ale nevnímal, co říkala, vnímal jen svou pálící nenávist a pocit, že svět se zbortil a skončil. Zdvihl nohu a dupl do střepů šálku, rozdrtil je patou. Šlápl do trosek dortu a udělalo se mu zle od slizce sladké vůně kandovaného ovoce.

Pak se posadil Max, napůl skrytý za Mániným tělem, a mávl na něj. „Odpusť, kamaráde, tohle se někdy stává.“

Bylo hloupé, že se tu Štěpán objevil, Maxovi scéna nebyla po chuti, ale zas to nebyl tak špatný závěr, vlastně se hodil k jeho čerstvé svobodě, vždyť zítra odejde a nikdy se do tohohle pokojíku v továrním dvoře nevrátí. Jak na to pomyslel, musel se nahlas zasmát.

Štěpán se otočil, vyběhl na dvůr, pak na ulici a běžel, až cítil bolest v boku, srdce mu bušilo a sotva popadal dech.

Do Bauerova pokoje vpadl úplně bez sebe, sténal. Stál ve dveřích, tiskl se na jejich dřevo, ale když promluvil ke kožešníkovi, jeho hlas byl chladný.

„Řekl jste, že mi jednoho dne pomůžete přejít hranice. Jestli jste to myslel vážně, chci vyrazit okamžitě.“

Bauer vzhlédl od knihy, kterou držel v rukou, jeho tvář byla bezvýrazná, ale blesklo v ní, jako by náhle porozuměl, zatvářil se překvapeně a ušklíbl se.

„Neříkal jsem ti, že dobrá práce potřebuje svůj čas? Nechápu, proč bys měl vůbec odcházet, a když už, tak proč okamžitě, a ne později?“ Položil si těžké ruce na kolena a odkašlal si. „Už tě nebaví kožichy? Pořád tě můžu pár věcí naučit, než budeš zralý na cestu.“

Chvíli mlčeli, kožešník seděl na posteli, Štěpán stál u dveří. Byl unavený a ochablý, jako by vykrvácel; na kratičký okamžik měl pocit, že hraje roli v nějaké hrůzně znetvořené grotesce. Napadlo ho, zda je to skutečně on, kdo se opírá o ty oprýskané dveře podivného a zasmrádlého pokoje, protože vše, co se toho dne událo, se nemohlo přihodit jemu. Ale právě kvůli všemu, co zažil, věděl, že aby si mohl zachovat své nové já, které se odpoutalo od utrpení doby, musí svůj život změnit, přesídlit do nějakého nového vesmíru a do nové totožnosti.

Tiskl ruce ke dřevu, až to zabolelo, oči měl žhavé a zoufalé. „Chci odejít teď. Proč bych měl čekat?“

Bauer vstal, na místo, kde přestal číst, položil kousek papíru. Snažil se urovnat si postel, ale jeho ruce byly příliš velké a pohyby trhavé, takže postel zůstala neuspořádaná a zmuchlaná. Projel si prsty krátké tvrdé vlasy a zamračil se. „Mrzí mě, že jsem ti to slíbil. Jsi připravený jen napůl, i když jsi přečetl tolik knih. Ale na druhou stranu jsi Žid, a to se počítá ve tvůj prospěch.“ Pohlédl znovu na chlapce, viděl, jak je zoufalý. „Když nemáš trpělivost čekat na správnou chvíli, jdeme.“

Sešli po špinavých schodech, minuli společné umyvadlo a záchod a vnořili se do umírajícího soumraku. Kráčeli chudinskou čtvrtí, kolem domů zčernalých od dýmu ocelárny, textilek a plynáren. Bauerovy oči zaplály náhlým hněvem, popadl Štěpána za loket a stiskl ho, až to bolelo. „Rozhlídni se, zhluboka se nadechni, protože takhle tady žijeme. Rodíme se do sazí a smradu, když jsme děti, tak si v tom hrajeme, a když vyrosteme, továrna nebo dílna nás vysaje. Když umřeme, odkážeme dětem svou nenávist.“

Štěpán spatřil uličku plnou mladíků, špinavých, vyzáblých kluků, kteří na sebe hrubě pokřikovali. Kopali do hadrového míče, který poletoval po chodníku sem a tam, hráli bez řádu a pravidel, vyhrávali silnější. Bauer držel Štěpána za paži, prsty se mu do ní zarývaly jako ptačí pařáty, když mluvil, jeho hlas byl ochraptělý a nenávistný. „Co ty o tomhle můžeš vědět? Nevíš nic, protože jsi vždycky měl naději. Konec školního roku znamenal prázdniny na venkově, měls naději, že dostaneš k narozeninám dárek, a naději, že až tvůj otec umře, zdědíš spoustu peněz.“ Zatřásl Štěpánovi loktem. „Co tohle pro tebe znamená? Nic, protože tu nikdy nemusels žít. Říkáš, že jsi komunista a chceš jet do sovětského Ruska, ale vždycky budeš mizerný komunista, protože ses narodil jako boháč.“

Na okamžik zmlkl, pak rozhněvaně zrychlil krok a táhl Štěpána za sebou. Zavrtěl hlavou a prohodil: „Ještě ses nenaučil nenávidět.“

Zastavil se před jedněmi dveřmi, otočil se ke Štěpánovi. „Chceš odejít kvůli lásce, nebo někoho nenávidíš? A nelži, jinak ti roztřískám hlavu o cihly.“

„Kvůli nenávisti,“ odpověděl Štěpán a pohlédl do Bauerova hubeného obličeje.

„Aspoň něco,“ řekl kožešník a rozkašlal se. Trvalo dlouho, než znovu nabral dech, plivl na chodník a vstoupili do domu.

Když se vydali na cestu, byli tři. Nastal však problém s Andreasem; byl to bankovní úředník, propadl panice a vrátil se, ještě než dorazili k první hranici. Andreas byl drobný snědý mladík, nechal doma ženu a dítě. Domluvili se s manželkou, že pojede první a najde si práci, brali ohled na dítě.

Museli zaplatit za organizaci cesty, za jídlo, které dostanou, a za úplatky pohraniční policii. Chlapík, ke kterému Bauer přivedl Štěpána, totiž prohlásil, že jim strana není ničím povinována.

Když přišli, zrovna večeřel. Na papíře měl nakrájené tlusté plátky krvavé klobásy, zakusoval je pořádnými kusy chleba, které trhal z bochníku. „Dá se to zařídit, už jsme to párkrát udělali. Ale já jsem tě neposlal, rozumíš, kdyby se to pokazilo, je to všechno na tobě, o nás ani muk.“

Jedl pomalu, pak zavrtěl hlavou. „Až dorazíš na druhou stranu, půjdeš zase sám. A sám to budeš vysvětlovat, protože tam mají vlastní pravidla.“

S lítostí složil prázdný papír, strčil ho do kapsy a otřel si pusu hřbetem ruky. „Musíš dát peníze průvodci a nesmíš si vzít žádné zavazadlo, jasný?“

Překročili hranici, jako by se jednalo o příjemný výlet. Cesta vedla lesem, který se zvolna probouzel do jarního rána, ptáci štěbetali a mezi smrky pronikaly paprsky světla. Muž, který je vedl, byl starý a šlachovitý, nemluvil, jen si pro sebe broukal nějakou monotónní melodii. Kráčel vyrovnaným krokem před Štěpánem a Leem, celé hodiny se prodírali jehličím na úzké lesní stezce. Ani jednou se neotočil, aby zkontroloval, jestli jdou za ním. Pak se najednou zastavil a máchl rukou.

„Odsud se vrátím, tamhle z toho domu mě nesmí vidět. Už je to jednoduché, půjdete pořád dál, dorazíte ke srubu, kde vás nechají přespat, když jim dáte peníze. Ukážou vám, kudy dál.“ Pohlédl na ně a pokrčil rameny. „Lidi se potkávají a loučí, už vás asi nikdy neuvidím, jako ty ostatní, kteří šli před vámi stejnou cestou.“ Uchechtl se, obrátil se k nim zády a odešel; zůstali v lese sami.

Cesta trvala celý týden; šli od muže k muži a spali každou noc v jiném domě. Ale vše proběhlo hladce, byla to dobrá úniková cesta, již pečlivě připravilo komunistické podzemí. Byla opakovaně používána už před tím, než přišli Němci, než se Slovensko prohlásilo nezávislým státem a než Maďarsko anektovalo Podkarpatskou Rus.

Až v posledním úseku jim oznámil vesnický učitel, u kterého čekali na převoz přes Polsko, že cesta není bezpečná. Polská policie prý chytá pašeráky a byla by hloupost nechat se chytit a být podezírán kvůli něčemu, čeho se nedopustili, takže musejí počkat.

Nemohli zůstat ve vesnici, a tak šplhali po úbočí karpatských hor, stoupali výš a výš, až Štěpán lapal po dechu, do výšky, v níž už nerostly stromy, jen zakrslé křoviny a hebká tráva horských pastvin.

Několik dní se skrývali v ovčácké boudě. Každé odpoledne přišla stařena oblečená do ovčí kožešiny a mužských bot a prodala jim uzený sýr, namotaný jako nit na vřeténko, džbánek kyselého ovčího mléka a nahrubo mletou krupici, kterou vařili v hrnci na ohništi.

Neměli na práci nic jiného než zírat dolů do údolí a čekat, až přijde učitel a poví jim, jak mají putovat dál. V řídkém horském vzduchu plynul jeden den za druhým a mladíci si povídali.

Nejprve mluvili o obyčejných věcech, které přinášely všední dny, jak uvařit, jak se mýt a oholit v ledové nádržce vedle boudy, do které stékala voda ze skal, jak nasbírat dřevo na oheň, protože noci byly studené, i když jim stařena za peníze půjčila drsné koňské houně.

Každý den ji netrpělivě vyhlíželi, protože mohla přinést vzkaz od učitele a byla jejich jediným spojením se světem. Žili očekáváním, neboť věřili, že jsou na pokraji nové slibné existence v Sovětském svazu, který, jak doufali, jim dá vše, co dosud postrádali. Hořeli netrpělivostí, aby tam už byli, vstoupili do života, který bude mít smysl. Oba byli tak pošetilí, že se domnívali, že když odejdou dostatečně daleko, utečou i sami sobě.

Jednou žena nepřišla, cítili se opuštěně a osaměle, v noci zůstali dlouho vzhůru a plánovali, jak sejdou dolů do vesnice. Pak se však rozhodli, že nepůjdou, báli se ukázat za denního světla, a v noci si netroufali, neboť neznali dost dobře horské stezky.

Přišla další den ve svém kožichu, a když se jí zeptali, proč se neukázala, pokrčila rameny, pokřižovala se na čele a na ramenou a zamumlala, že byla neděle, a to se chodí do kostela.

Leova tvář byla nesouměrná a nepěkná, lesklé vlasy měl sčesané dozadu z nažloutlého čela. Býval obchodní cestující, chodil od dveří ke dveřím a snažil se prodávat domácí přístroje, mýdlo a podřadné pletené zboží, vydělával málo, a kdykoli se podíval do zrcadla, zděsil se své ošklivé tváře.

Po večerech sedával v kavárně, měl jen pár přátel a jeho neuspokojivý život ho přivedl ke komunismu. Ne proto, že by věřil v jeho spravedlnost, ale protože byl ztracená existence a domníval se, že když se změní světový řád, zlepší se mu život.

Nečetl tolik jako Štěpán, ale věřil jednoduchou vírou, účastnil se demonstrací a stávek ve vzdálených městech, kam jezdil vlakem či autobusem, aby podpořil dělníky oceláren nebo horníky. Nechal se zbít od policajtů a jednou se dostal do vězení. Vyprávěl o tom Štěpánovi s hrdostí, jako by utrpení pro komunistickou stranu byla pocta či medaile, kterou by mohl nosit na hrudi. Zášť vůči policii si hýčkal, jako by mu měla zajistit místo v budoucím světě.

Dobře vařil, po několika dnech si vzal na starost ohniště a kotlík, zatímco Štěpán sbíral dřevo, nosil vodu z nádržky a zametal. Zjistil, že v tůňce jsou ryby, sedával tam časně ráno, než vyšlo slunce, a snažil se rybařit na zkroucený špendlík a vlasec, který si vyrobil z žíně vytažené z koňské houně.

Když za chladného svítání nahodil vlasec a pozoroval v čisté vodě stín pstruha, vzpomněl si na jiný úsvit a mlýn daleko v rovině u městečka Hraby, na Máňu a její měděné vlasy a našpulený ret, na léto před necelým rokem, na chuť jahod. Ale vzpomněl si také na Maxův pokoj a zmuchlanou postel, na dvě nahá těla propletená na přehozu. Odhodil prut a vyskočil, protože nedokázal snést tu bolest.

Občas se k nim doneslo cinkání kravských zvonců. Strachovali se, že stádo by se mohlo přiblížit a pasáci by je tu odhalili. Řekli by to ostatním a ti by je udali úřadům, a ty by jim zabránily přejít do Sovětského svazu. Ale rána v horách byla ještě chladná a pastevci drželi stáda nízko v údolí, kde už byla tráva šťavnatá, do hor je poženou až později v létě.

Všude kvetly květiny — maličké sedmikrásky jako hvězdičky, světle fialové horské krokusy, trpasličí narcisky na dlouhých křehkých stoncích a bledé zvonky, které rostly v trsech v prohlubních obrácených k jihu, kde byly ukryté před horským větrem.

Na jejich pobytu v horské boudě bylo cosi snového, pozemek byl ohrazený kvůli kravám a páchl hnojem a mlékem, i když krávy tu už od loňského léta nebyly.

Byli sami, odtrženi od světa dole. Vše, co se již odehrálo, ztrácelo v horských výšinách na významu, i jejich naděje, že utečou, se zdály mlhavé a vzdálené, jako by se neměly nikdy uskutečnit.

Drobnosti, nezbytné pro jejich holé přežití, vyžadovaly veškeré úsilí — zajistit jídlo, vyspat se, teplé šaty a oheň s pramínkem dýmu, jenž stoupal otvorem ve střeše. Na těchhle věcech teď záleželo, protože vše, co se stalo v minulosti nebo se teprve stane, zahaloval opar neskutečna.

Leo byl o víc než deset let starší než Štěpán a zpočátku s ním mluvil přezíravě s nadřazeností staršího. Viděl v něm dítě, nedopečenou rybku, společníka, kterého si sám nevybral. V samotě horských pastvin se věkový rozdíl rozplynul, byli si rovní a jeden na druhém závislí.

Někdy seděli na kameni před boudou a pozorovali nadýchaná bílá oblaka, která spěchala oblohou, vyhřívali si na slunku záda, ale tváře a oči je pálily z ledového vichru, který vál od zasněžených vrcholů Karpat.

Leo nahrábl hrst hlíny a odsypával ji mezi prsty. „Některé dny žiješ, jako bys byl mrtvý, a jiné se cítíš opravdu živý. Když prodávám kartáče a bramborové škrabky, cítím se mrtvý. Ale ačkoli jsem mrtvý, vyprávím vtipy, protože mi pomáhají, abych si vydělal. Víš, že jsem chodící sklad vtipů? To teda jsem. Vtipy pro jakoukoli příležitost, stovky, rozřazené podle námětu, o tchyních, o vlacích, koních, restauracích, i o Židech, i když jsem sám Žid. Už ses někdy snažil prodat nekvalitní svetr hospodyni, která ho nepotřebuje? Není to pěkná práce, Štěpáne, to ti říkám. Zazvoníš, když otevře, strčíš botu mezi dveře, aby ti nemohla přibouchnout. Začneš mluvit, usmíváš se, vyprávíš vtipy, dokud něco neprodáš a trošku si nevyděláš. Ale přitom víš, že uvnitř jsi mrtvý.“

Zamračil se. „Nebo nic neprodáš, nic nevyděláš, ale cítíš se stejně. Někdy tě pozvou dál a ty se s nimi miluješ. Ne s těma mladýma a pěknýma, ale s těma tlustýma a postaršíma. A ty to uděláš, abys měl z čeho žít.“ Leo si z prstů oklepal hlínu.

„A jaké jsou dny, kdy se cítíš živý?“ zeptal se Štěpán.

Leova tvář se rozjasnila, zajiskřilo mu v očích.

„Když bojuješ, když vyrazíš do ulic a přidáš se k davu rozzuřených lidí, kteří bojují za lepší svět. I když tě zraní a zatknou, víš, že žiješ.“ Promnul si ruce a zamyslel se. „Jednou celý svět vzplane, a ti, kdo byli celý život mrtví, povstanou a budou bojovat a ze světa udělají důstojné místo.“

Po chvíli zavrtěl Štěpán hlavou a řekl: „Jenže lidé zůstanou pořád stejní, budou šťastní nebo nešťastní, dobří nebo špatní, chytří nebo hloupí.“

„Kecáš!“ vykřikl Leo. „Komunismus všechno změní. Ve spravedlivé společnosti bude mít každý své místo. Každý, kromě těch, kteří jdou proti nám, a ty zabijeme.“ Zavřel oči, jeho obličej téměř zkrásněl, rukama sevřel kolena.

„Jen počkej, kamaráde, brzy uvidíš sám, až se tam dostaneme. Jen doufám, že na nás ten zatracený učitel nezapomněl.“

Zůstali v horách jedenáct dní, pak přišel učitel a provedl je horským sedlem. Prodal jim padělané pasy a řekl jim jméno muže, který jim ukáže cestu na Ukrajině.

Poslední noc v Polsku strávili v židovském štetlu, přespali v chudobinci. Jejich průvodce spal s nimi, a než vlezl do postele, modlil se s obličejem obráceným směrem na východ.

Pak konečně dorazili na místo. Kočí poklepal bičištěm na bok dřevěného dvojkoláku a řekl: „Tak jste tu, tohle je Ukrajina. Polní stezky nikdo nehlídá, můžete tam dojít, než se setmí.“

Sledovali, jak jeho vůz s koněm mizí vyježděnou cestou, a před očima se jim rozprostřela široká světle zelená plocha mladého obilí, jež jako by směřovala donekonečna až k obloze. Vydali se k vesnici Perevozkino nedaleko od hranice. Kolem poledne dorazili k prvním domkům.

Leův nehezký obličej se chvěl dojetím, oči mu zářily. Zvedl ruku, plácl Štěpána po zádech a zatočil se na špičkách, jako by chtěl tančit. „Dokázali jsme to, kamaráde, nakonec jsme to zvládli. Jsme na svobodě a jsme doma.“

Kráčeli po ulici lemované nízkými, vápnem nabílenými domky. Podél cesty rostly lípy, právě kvetly a vzduch sladce voněl jejich květy a zněl bzučením včel.

* První verš Vergiliova eposu Aeneis.

XII

Místnost byla prázdná, páchla plesnivými starými pořadači a dezinfekcí. Okno bylo otevřené a Sergej Osipovič Dolgorukov doufal, že zápach zmizí, že odplyne mezi železnými mřížemi na okně. Ale nestalo se tak a otevřeným oknem jen létaly na jeho stůl mouchy. Kroužily pod holou žárovkou, seděly na okraji sklenky s čajem a tvořily hrozny na kapce sladkého nápoje.

Dolgorukov mávl velkou rukou, aby je odehnal, ale za okamžik se vrátily. Četař je nechal, protože věděl, že odhánět je nemá cenu, vždycky zas přiletěly, dokud je nezabil. „Jsou jako lidi,“ pomyslel si a udiveně zakroutil hlavou, „pořád se vracejí, nikdy se nepoučí.“

Sklonil se nad formulářem ležícím na pracovním stole, namočil pero v kalamáři a hranatým písmem napsal jedno slovo, pak další, ale protože neměl náladu na to, aby psal zprávu, odložil pero na piják a zavřel oči.

Nebyl vysoký, ale statný, a ačkoli mu táhlo teprve na čtyřicet, tloustl. Měl na sobě úzkou rubášku, která ho tísnila na prsou a přes břicho, hlavně když seděl za stolem a poslouchal venkovany, jak si stěžují na sousedovy děti, že kradou.

Tahle práce se mu hnusila. Hnusila se mu páchnoucí místnost i Anna Ignatěvna, i on sám, protože od té doby, co ho přeložili do Perevozkina, se život stal nudným.

Prohrábl si hranatými prsty prošedivělé vlasy, pocítil, jak jsou hebké. Rozhodl se, že si večer vlasy oholí, protože plešatěl a oholená hlava mu dodá rozhodného, vojenského vzezření.

Pomyslel si, že je dobré vypadat silný, neboť uvnitř skrýval strach, který mu hryzal v srdci jako červ. Proč ho po třech měsících ve štábu přidělili do vesnice? Bylo to proto, že mu Strana důvěřovala, že bude hlídat pohraniční dědinu, podávat zprávy o lidech, kteří, když se opili, mluvili příliš svobodně nebo kšeftovali přes hranici, kde měli bratrance a strejce, co byli samí polští fašisti, i když mluvili stejným jazykem? Nebo ho sem přeložili, aby ho varovali, potrestali na znamení toho, že už mu nevěří?

Sergej Osipovič Dolgorukov se už dříve snažil vypátrat, jak to je. Vydal se za svým nadřízeným Gorobenkem, a když se nic nedozvěděl, troufl si oslovit i Herška, toho Žida a okresního tajemníka Strany, který jim často přednášel o dialektickém myšlení a stranické disciplíně. Ale Herško na něj jen pohlédl přes brýle a ani mu nenabídl, aby se posadil.

„Člověk se na rozhodnutí neptá, soudruhu Dolgorukove. Když tě potřebují v Perevozkinu, musíš jít. Všichni sloužíme stejné věci, ať jsme kde jsme.“ Pokrčil svými útlými židovskými ramínky a střelil po něm pohledem.

„Jak bych měl vědět, proč se tví nadřízení rozhodli poslat tě na venkov? Ale možná znáš příčinu sám a cítíš ve svědomí nějaké břemeno, soudruhu Dolgorukove. Jestli to je takhle, možná mi o něm povíš a já se pokusím najít nějaké soudružské řešení.“

A právě tehdy pocítil Sergej Osipovič, jak ho pohlcuje chladná vlna strachu, plíživého a nepodloženého, jenž ho po nocích bodal a mučil.

Stál před tajemníkem, mlčel a potil se, ale po chvíli se vzpamatoval, a dokonce se zmohl na úsměv. Později, když si na tu událost vzpomněl, byl na sebe pyšný, že se usmál; před krajským tajemníkem se slušelo udělat právě něco takového.

„Vždycky jsem byl dobrý komunista, soudruhu Heršku, a svědomí mám, jak se říká, bílé jako sníh.“

Žid si sundal brýle a leštil je kouskem látky. „Pokud je to tak, pak to považuj za postup.“

Ale strach v něm přesto trval, rostl a nabýval nových podob, neboť Sergej Osipovič Dolgorukov věděl, že nic se neděje bezdůvodně, že Strana postupuje pomalu, ale vždy s určitým plánem jako šachista na konci partie. Místo figurek používala lidi, pohybovala s nimi vpřed, dozadu a do stran, a když bylo zapotřebí, ze šachovnice je odstranila.

Lámal si hlavu a snažil se vzpomenout, zda neřekl něco nevhodného, nebo na lidi, kteří k němu přicházeli domů a mohli na něj nebo Annu Ignatěvnu něco prozradit, a tím ho v očích Strany učinit nedůvěryhodným.

Věděl, že v archivech má svůj svazek, každý měl svůj svazek. Část toho svého znal, neboť jako policejní důstojník musel psát zprávy sám o sobě, o svém životě, do kterých škol chodil, o svých názorech na politické události, o svých přátelích a o manželce, i o tom, jak tráví volný čas.

Za čas ho požádali, aby napsal totéž znovu, a Dolgorukov si už ani nepamatoval, kolikrát prošel celý svůj život a zapsal ho. Nespokojili se jen s jedním příběhem, protože někdy si lidé vybavili z minulosti cosi nového a někdy lhali, a jestliže soudruzi porovnali dokumenty ve svazku, mohli odhalit zrádce.

Konaly se i prověrky před komisí, kdy se ptali na různé věci, aby ověřili tu spoustu zpráv ve svazku. Bylo totiž snadné lhát na papíře, ale mnohem obtížnější bylo zalhat tváří v tvář a nezačervenat se. A pak tu samozřejmě byly ty detaily, do kterých se intrikán mohl zaplést, nebo malé nesrovnalosti, jež ho mohly prozradit. Obvykle se ho ptali na politiku, ekonomii a kulturní události, ale nejen na to — členové komise byli zřejmě neobyčejně zvědaví a pátrali i v nejtemnějších zákoutích jeho mysli.

Když přestali klást osobní otázky a ptali se na obecnější záležitosti, ocitl se na pevné půdě, protože Sergej Osipovič si zvykl číst každé ráno noviny od první do poslední stránky, takže znal veškeré poslední zprávy.

Obličej mu roztál pomalým spokojeným úsměvem. Ohromně mu pomáhalo, že každé ráno, když přišel do práce, měl na stole noviny, díky tomu věřil, že neklopýtne, a občas ho napadlo, jak lidé vydrží v kanceláři, aniž se radí s Pravdou.

Rubriky, které četl a ukládal si do paměti, ho ve skutečnosti nezajímaly, jen zřídka přemýšlel o tištěných slovech a nikdy se je nesnažil zpochybňovat. Na tom, zda byla pravdivá nebo nebyla, vůbec nezáleželo. Důležité bylo si je zapamatovat a policista měl, díky Bohu, téměř fotografickou paměť, která automaticky registrovala nové myšlenky a staré smazávala, jako by nikdy neexistovaly.

Jednou se při stranické prověrce dokonce stalo, že jistý člen komise mu řekl, že ho obdivuje, neboť je kulturní člověk. Bylo to tehdy, když Sergej Osipovič na základě novinového článku kritizoval jistý koncert v Moskvě, na kterém samozřejmě nebyl, neboť nikdy v životě žádný koncert neslyšel.

Proč však byl vzápětí odvolán z charkovského štábu a poslán do malého a Bohem zapomenutého místa na hranici, kde byl jediný policista v celém sousedství, do místa, které se dalo považovat za vyhnanství a ponížení?

Snažil se přemýšlet, ale mouchy a lípy na ulici ho rozptylovaly. Zamračil se a znovu si prohrábl dlaní vlasy. Někde ve skrytu mysli bylo něco, na co nechtěl ani pomyslet, cosi temného a děsivého, co se vynořovalo ve stínu jeho strachu, co se snažil potlačit a zapomenout na to, ale stále se to vracelo se strašlivou úporností.

Byl si jistý, že se o tom nikdy nikomu nezmínil, ani o tom nikdy nepsal v té spoustě vlastních životopisů, a pokud přišla řeč na něco jen vzdáleně s tím souvisejícího, rozhodně a nenuceně to popřel. Neboť jak by on, policejní komisař Sergej Osipovič Dolgorukov, který byl pověřen, aby vykonával práce ve sklepení štábu charkovské policie, mohl mít cokoli společného s Bohem?

„Náboženství je opium lidstva a cesta, jak zotročovat pracující masy,“ opakoval, u složitějších výrazů nepatrně zadrhával.

Opřel se, až židle zapraštěla, a klepl pravítkem o stůl.

Ve dveřích se objevila hlava jeho vojenského sluhy, mladičkého venkovana Vasilije Andrejeviče Antonova. „Volal jste, soudruhu četaři? Myslím, že jste mě volal. Děje se něco, soudruhu plukovníku? Jen jsem zametal cestičku, jak jste mi poručil.“

„Přines mi sklenici čaje, lenochu, a dej pozor, aby se voda vařila, než ji naliješ, a nezapomeň tu sklenici nejdřív pořádně umýt.“

Chlapec odešel a Dolgorukov se zase uvelebil na židli, aby dál přemýšlel o tom, co ho rozčilovalo. Neuklidnilo ho, když si zchladil žáhu na sluhovi, Bůh ho neopustil. Bůh byl v pozadí jeho existence, v hlubinách jeho bytosti. Sergej Osipovič se s ním vší mocí snažil bojovat, ale Hospodin tu byl pořád, ani se nepohnul.

Za všechno mohla samozřejmě jeho matka, a i když už zemřela, myslel na ni s trpkostí i láskou, jež se nezměnila od doby, kdy byl dítě. I teď, když zavřel oči, ji spatřil v zrcadle paměti, ženu s plným poprsím a ruměnou pletí, s copy kaštanově hnědých vlasů umně spletenými do koruny.

Jeho otec padl na počátku Velké války a od té doby truchlila a měla zarudlé oči, zahalovala se do svého smutku, jako se jiní lidé halí do kožichů, aby se chránili před chladem. Dětství měl kvůli jejímu smutku, truchlení a strachu, aby se mu něco nestalo a on nezemřel jako jeho otec, obtěžkané a plné úzkosti.

Nosila výhradně černé šaty a jídlo, které synkovi připravovala a které bylo její hlavní starostí, solila svými slzami. Nutila ho, aby klečel v koutě na malém bucharském koberečku a modlil se pod ikonou, již osvěcovala petrolejka visící na řetízku.

„Serjožko, pomodli se za tátovu duši, aby spočinula se svatými v nebi,“ říkávala.

Někdy ho brala do temného kostela s cibulovitou kopulí. Dávali tam almužny vousatému knězi, který jim hlubokým hlasem požehnal a naplnil vzduch kadidlem. Když odcházeli, otočil se a ukázal prstem na kostelní vrata: „Bydlí v tomhle kostele Bůh?“

Zdvihla si z obličeje závoj a políbila ho. „Bydlí uvnitř nás. Když jsme dobří, je šťastný, a když jsme zlí, pláče a zlobí se.“

„Jako když prší a hřmí?“

„Ano, miláčku, jako když prší a hřmí.“

Zasadila do duše Sergeje Osipoviče Boha a on se ho nedokázal zbavit, ať se sebevíc snažil. Na veřejnosti Hospodina zapíral a nechával ho u sebe přebývat jen proto, že tenhle podnájemník se odmítal vystěhovat, nosil ho s sebou na všech svých cestách a byl s ním, i když spal a pracoval, protože jeho dětství v něm přetrvalo, i když se stal mužem.

Svět Sergeje Osipoviče byl jako třípatrový dům. Vrchní patro obývali straničtí funkcionáři, ústřední výbor a různé sekretariáty, ti, kdo psali do Pravdy o nynější pravdě, lidé, kteří stvořili pravdu ze své moudrosti pro blaho utiskovaných mas.

Bylo to vznešené patro s úzkým vchodem, dobře střežené a mimo dosah lidí, jako byl on; soudruzi, kteří tam pobývali, nebyli jako obyčejné bytosti. Svírali v rukou lidské osudy, četli svazky, zprávy a udání a činili rozhodnutí, o kterých se nepochybovalo, ale podřizovalo se jim.

A proto když se teď rozhodlo, aby Dologorukov seděl na policejní stanici v Perevozkinu, rozhodnutí bylo nezvratitelné a navýsost spravedlivé.

Kdykoli pomyslel na třetí patro, viděl ho jako strojek plný čepů, koleček a převodových řetězů, které se tiše a hladce otáčely pro štěstí lidstva, ale nikoli nezbytně pro jeho vlastní. Dolgorukov do určité míry záviděl těm, kdo bydleli ve třetím patře, a to nejen proto, že žili v nejvyšším poschodí, ale též proto, že ani jednoho z těch soudruhů netížila taková tajná neřest, jakou trpěl on. Bylo naprosto nepředstavitelné, že by někdo z nich v sobě nosil neviditelného Boha.

On, Sergej Osipovič, obýval prostřední patro, což nebylo vůbec špatné, jen musel být obezřelý, číst pravidelně noviny a nesměl nikomu dovolit, aby odhalil jeho vnitřní já. Dával si pozor, aby nikdy nemluvil důvěrně s nikým cizím a aby s přáteli a kolegy probíral jen záležitosti, o nichž se psalo v Pravdě.

Ale i když žil ve svém prostředním patře tak opatrně, nikdy se neosvobodil od strachu, protože stačil jediný krůček, jediná chybička a sletěl by do sklepa. A toho se Sergej Osipovič k smrti bál, protože patřil k těm několika lidem, kteří věděli.

Někdy ležel celý zpocený v posteli vedle Anny Ignatěvny, své manželky, a bál se usnout dříve než ona, protože ačkoli s ní spal, věděl, že by ho udala za to, co by mohl prozradit ve spánku.

Brali se mladí a v jejich lásce plál oheň, věřil jako tolik mladíků, že jejich vášeň je jedinečná a že na světě nikdy nebyli lepší milenci než on a Anna. Když se svlékla, prosil ji, aby nechala rozsvícené světlo, aby se na ni mohl dívat, na její ústa a oční víčka a tepající krk a ňadra, která se při milování vzpínala a tvrdla.

O něco později, když stál před prověrkovou komisí, se ho zeptali na jeho ženu. Odpovídal tak upřímně a otevřeně jako vždycky, protože se domníval, že nemá co skrývat. Anna Ignatěvna byla dobrá komunistka, pocházela z dělnické rodiny a pracovala v továrně. Jedna členka komise, pamatoval si ji dobře, byla to hubená ženská s nakrátko ostříhanými vlasy a s brýlemi v kovových obroučkách, se na něj podívala a položila si scvrklé ruce na stůl.

„A když jste s manželkou o samotě, soudruhu Dolgorukove, milujete se normálním způsobem, nebo se tvoje žena snaží zavádět nějaké nezvyklé praktiky?“

Nejprve nepochopil, ale když mu to došlo, pocítil rozpaky, jako by měl najednou v krku balvan. Nechtěl téhle ženské ani stranickému výboru vykládat o svém milování s Annou Ignatěvnou. Myslel si, že o tohle by se opravdu zajímat nemuseli.

Otočil se a pozorně se zahleděl do tváří lidí před sebou, ale byli klidní a nikdo se soudružčině otázce nepodivil. Sergej Osipovič se dovtípil, že se zřejmě na totéž ptali všech ženatých soudruhů, že to byla rutinní záležitost, bez níž by svazky nebyly úplné.

Spolkl své zahanbení, podíval se té ženě zpříma do očí za skly.

„Normálně, soudružko, jen normálně, jak jsi řekla.“

Ale vrtalo mu hlavou, jestli to, že nechával rozsvíceno, když se milovali, bylo normální, nebo ne. Nakonec se rozhodl, že bude bezpečnější, když při tom zhasnou, neboť tak to zřejmě komunisté normálně dělají.

Myslelo mu to pomalu, takže až za pár dní ho napadlo, že pokud se komise ptala jeho na tak citlivé věci, asi se na totéž ptala i Anny Ignatěvny. Když dojedli večeři, sklidili ze stolu a usadili se, aby poslouchali rádio, pověděl jí o prověrkové komisi a dotazech na jeho manželský život.

Přísně na něj pohlédla. „O prověrkách se nemá mluvit, to nevíš? Na takové věci se ptají, proč by se neptali?“

Tehdy si Sergej Osipovič uvědomil, že Anna Ignatěvna miluje Stranu víc než jeho a že by bylo nebezpečné jí odhalit své vnitřní já, povídat si s ní o tom, co si myslí, nebo o dětství, protože ačkoli byli muž a žena, s nimi a mezi nimi byla neustále Strana.

Dolgorukov se často cítil osamělý, protože na celém světě neměl jedinou duši, se kterou by si mohl promluvit a nemusel se bát, že ho udá.

Od té večerní rozmluvy s manželkou už si vždycky dával pozor, aby před milováním zhasl světlo.

Sklepy hnědého kamenného domu, kde Dolgorukov trávil pracovní den, byly prostorné a vlhké. Dlouhé chodby je členily na oddělení a pododdělení a každá chodba vedla k místnostem s malými zamřížovanými dveřmi a bez oken. V každé té místnosti se nacházeli muži a ženy, kteří byli nepřátelé lidu.

Nepřáteli lidu se stali z nejrůznějších důvodů, někteří se tak narodili a měli sklony k tomu stát se spodinou lidstva, jiné svedla na scestí chamtivost, špatná společnost, četba závadných knih či jejich vlastní zvrácené myšlení. Ale všichni byli nakonec odhaleni a předvedeni před spravedlnost.

Někdy se Dolgorukov divil, že je těch nepřátel tolik. Tajně je počítal a došel k závěru, že vězením neprošly tisíce, ale desítky tisíc lidí. Nepatřil k nijak bystrým pozorovatelům, ale vrtěl hlavou v tichém úžasu nad tím, že i teď, víc než dvacet let po říjnové revoluci, se Charkov a jeho okolí hemží zrádci, sabotéry a dalšími nepřáteli, které se nepodařilo polepšit nebo se jich zbavit.

Těmi lidmi sice pohrdal, ale současně je svým způsobem chápal, protože věděl, že i on chová v srdci semínko zrady, cosi, co by ho jednoho dne mohlo uvrhnout do místnosti bez oken, kde by ho čekaly výslechy a trest.

Právě v takových okamžicích si co nejvroucněji a nejsilněji přál zbavit se Boha, ale ani tehdy se mu to nedařilo, neboť i když věděl, že Strana se zrodila z historické nezbytnosti, stále měl podezření, že ty nezbytnosti a zákony stvořil Hospodin, a stvořil také tu věc, kterou Dolgorukov nazýval svou nebohou zmatenou duší.

Mezi chodbami byla jedna, která jako slepé střevo neměla jasnou funkci, neboť nevedla k žádné vězeňské cele a jediné dveře na jejím konci ústily do výtahové šachty. Byla dlouhá jen dvacet kroků a měla hladkou dlážděnou podlahu, takže se dala snadno umýt — byla to popravčí chodba.

Někdy vedl Dolgorukov touhle chodbou vězně, a když byli uprostřed, vytáhl pistoli a střelil ho do týla a on se zřítil dopředu na zem a zemřel. Ale existovaly výjimky a někdy nebožtík ještě udělal jeden či dva kroky, jako by se nic nestalo, a teprve pak upadl a lehl si na dlážděnou podlahu.

Dolgorukov nerad střílel vězně, ale věděl, že těch, kteří došli až takhle daleko, se společnost musí zbavit, jinak by ji nesmírně ohrožovali. Domníval se, že popravy vykonává s lidskostí, při cestě chodbou si s vězněm vždy povídal, ptal se ho na jídlo a na rodinu, na to, co bude dělat, až vyjde na svobodu, a pak toho člověka střelil do týla ve chvíli, kdy smrt neočekával, takže se mu snadno umíralo.

Jen jedenkrát, pokud ho paměť neklamala, požádal nadřízené, aby ho té povinnosti zprostili.

Zašel za velitelem a požádal ho, zda by si s ním mohl promluvit soukromě. Sebral veškerou odvahu, protože si byl vědom nebezpečí, ale na druhou stranu věděl, že prostě nedokáže střelit Ostapenka do zátylku a pak jít domů a setkat s jeho starou ženou. Bydleli v téže ulici a Ostapenkova manželka prodávala v malém zelinářství na rohu.

Vězeň byl stařec, dělník v charkovské továrně na traktory. Komunistou se stal už před revolucí a bojoval v Rudé armádě pod Trockým. Každému vykládal o svých zásluhách, a čím byl starší, tím častěji zmiňoval soudruha Trockého a soudruha Zinovjeva a soudruha Jagodu, až bylo rozhodnuto, že je načase, aby ho nechali zemřít a za několik týdnů poté, co ho pohřbí, poslali jeho manželce oznámení, že onemocněl a zemřel ve vězeňské nemocnici.

Velitel Dolgorukova vyslechl a kývl.

„Říkáš, že s tebou bydlí v ulici a jeho žena pracuje v zelenině? Dobrá, pošlu na to někoho jiného.“

Tvářil se sice, že ho chápe, a nedělal žádné cavyky, ale záležitost určitě ohlásil a zapsali ji do jeho svazku. Sergej Osipovič věděl, že to velitel oznámí, neboť on sám by udělal totéž, ale neměl na vybranou; Ostapenka do týla střelit prostě nemohl.

V Perevozkinu se mu určitě žilo hůř než ve městě. V Charkově měl i rozptýlení a zábavu, večer mohl zajít do hospody, napít se a nikdo ho nepoznal. Sousedi se zastavili na kus řeči, konaly se schůze a oslavy, kterých se museli účastnit, jednou Anna Ignatěvna dokonce přinesla z továrny dva lístky na představení moskevského baletu.

Ale tady na vesnici byl život nudný, každý znal každého, každý viděl druhému pod pokličku, do kuchyně a do ložnice, a on se ocitl sám se svými prohřešky a strachy.

Táhlo mu na čtyřicet a častěji než dříve dumal o životě a smrti; nebyl sice žádný velký myslitel, ale tu a tam se mu v jeho pomalé a zmořené hlavě vynořila otázka, jaký smysl má jeho život.

Někdy myslel na mrtvé vězně; napadlo ho, že snad přece jen existuje posmrtný život, že bude muset znovu čelit těm mrtvým, že ho budou vyslýchat a soudit. Snažil se setřást strach, byl přece členem Strany a nic takového jako poslední soud neexistovalo. Ale pak o svých závěrech zase zapochyboval a nedokázal se uklidnit.

Bál se také toho, že nedokáže své pochybnosti skrýt, že úřady zjistí, že tajně věří v Boha, a to bude samozřejmě konec jeho kariéry, a nejen to: svou službou ve vězení byl se Stranou spojen pupeční šňůrou oddanosti, a pokud by ta byla přerušena, nepochybně by zemřel.

Stále četl každé ráno noviny, ale nějak už ho to nechránilo. Ve městě mohl žít a přetvařovat se, dovedl balancovat mezi překážkami a nástrahami života, které se skrývaly za oficiálními pravdami v novinách. Ale na vesnici se cítil jako nahý. Vzpomněl si, že ve škole pozoroval pod mikroskopem nějaký hmyz, veš nebo mouchu, a žasl nad tím, co má ten tvor vypuklin, znetvořenin a chloupků tvrdých jako meč. Teď si připadal jako ten brouk, a mohla být jen otázka času, než ho někdo lapí.

Chtěl být dobrým komunistou, sloužit své vlasti a Josifu Vissarionoviči jako každý jiný, nemít žádné pochyby. Obrátil se a zahleděl na rudou vlajku se žlutým kladivem a srpem, jež visela na oprýskané zdi vedle vybledlého Stalinova portrétu.

Dolgorukov cítil, že svaté ikony v kostele a ta fotografie se něčím podobají. Jednou, v nejhlubší noci, zavřel v jejich pokoji nad policejní stanicí okenice, a když si byl úplně jistý, že Anna Ignatěvna spí, padl před obrázkem na kolena. Jednou či dvakrát se pokřižoval, neboť tak ho to naučila matka, křižovat se před svatým obrazem.

Schoulil se na kolenou a udeřil hlavou o podlahu, zhoupl se zpět, pozvedl oči k obrázku a mumlal: „Kyrie eleison, kyrie eleison, zprosti mě hříchu a neuveď mě v pokušení, svatý.“

Kýval se vpřed a vzad, opakoval slova modlitby, která se naučil jako dítě, a jak skláněl čelo k chladné zemi, naplnila ho naděje a víra, že ta tvář v zarámovaném obraze vykoná zázrak, tak jako je dělali svatí na ikonách, které visely v klášterech a kostelech.

Ale obraz mu nepomohl. Starostí, problémů a špatné nálady se nezbavil, protože byl rozervaný mezi Stranou, k níž náležel a které se bál, a Bohem, kterého se nedokázal zbavit.

Vaska vrazil do dveří špinavou hlavu, oči vykulené ze zpráv, které přinášel.

„Soudruhu četaři, na dvoře jsou dva muži, co přešli hranici. Jeden vypadá jako ďábel, chraň nás Bůh, druhý je ještě kluk. Ten ďábel mi nabízel cizí cigaretu, ale od čerta bych si nic nevzal. Co s nima mám dělat?“

„Přiveď je sem,“ nařídil Vaskovi Dolgorukov, ale pak si to rozmyslel a zamračil se. „Ne, nejdřív mi přines čaj, nech je venku, ať vychladnou. Zavolám tě, až budu připravený.“

Když osaměl, chvíli přemítal, pak se ušklíbl a upravil stůl tak, jak to viděl při zasedáních prověrkové komise. Zatímco jeho obličej zůstane ve stínu, na tváře vyslýchaných bude dopadat světlo. Před sebe položil blok a tužku, doprostřed stolu džbán s vodou a prázdnou sklenku. Znovu vstal, z kouta přinesl vázu s povadlými květinami, narovnal si rubášku a opasek a nasadil svůj nejlepší úřední výraz. Pak zavolal Vasku, aby ty dva přivedl k výslechu.

Dolgorukov začal zvolna, zeptal se jich na jména a adresy, na domov, na důvody, proč tajně přešli do Sovětského svazu, a na to, jak cestovali.

Leo uměl naštěstí trochu rusky, o Sovětském svazu přemýšlel už dlouho, a když se vrátil z šichty, učil se v noci z učebnice ruštiny. Teď mohl Štěpánovi, který hovoru nerozuměl, překládat. Občas mu zaznělo nějaké slůvko povědomě, ale smysl vět mu unikal, měl pocit, jako by kráčel ve tmě, a byl Leovi vděčný, že mu pomohl odpovídat.

Jenže fakt, že podomní prodavač uměl rusky, vzbudil Dolgorukovovo podezření, vyptával se, kde a kdy se učil, neboť to mohlo znamenat, že ten muž je špion a přišel sem škodit.

Policista si úhledným hranatým písmem zapisoval poznámky, občas přidal otazník nebo vykřičník, občas obojí, protože později si sedne a všechno přepíše, a chtěl si zapamatovat, jaký dojem na něj ten hovor udělal.

Vzal mezi prsty Leovu stranickou legitimaci, několikrát ji obrátil. Poznal nahoře hvězdu, ale písmo nepřečetl a odmítl ji vrátit s odůvodněním, že ji přidá ke zprávě, kterou pošle do Charkova.

Štěpánovi kladl stejné otázky. Když se dozvěděl, že Štěpán přešel hranici nejen proto, že je komunista, ale také proto, že nemohl žít bezpečně pod německou okupací, vzhlédl a zeptal se: „Co to znamená být Žid? Znamená to, že se modlíš ke svému Bohu podle židovského zvyku?“

„Já se nemodlím,“ opáčil Štěpán rozpačitě.

„Ale aspoň studuješ židovské knihy a učíš se, jak zacházet s námi, Nežidy? Mluvíš židovským jazykem, protože Židi si vymysleli zvláštní jazyk, aby spolu mohli mluvit a ostatní jim nerozuměli?“

„Ne,“ řekl Štěpán a rozhlédl se, jako by hledal pomoc. „Žádné takové knihy jsem nestudoval a nemluvím jazykem, kterému říkáte židovský.“

„Tak. Ale jak potom můžeš tvrdit, že jsi Žid?“ vykřikl Dolgorukov a zamračeně pohlédl na Štěpána. „Žida z tebe dělá jen tvůj židovský Bůh, ve kterého věříš?“

„Nevím, jestli věřím v Boha, nebo ne,“ odpověděl pomalu Štěpán. „Přišel jsem sem, abych se naučil žít.“

V tu chvíli pocítil Sergej Osipovič Dolgorukov, že má tohohle zajatce zvláštním způsobem rád. Byl to cizinec, Žid, ale čímsi si byli spříznění. Řekl, že je Žid, ale Žid nebyl, protože byl komunista.

Náhle dostal úžasný, bláznivý i nebezpečný nápad. Mohl by si nechat hocha v Perevozkinu a využívat ho k tomu, aby s ním mluvil o sobě. Nevadilo mu, že rusky ani ukrajinsky nerozumí, naopak, to byla výhoda. Bylo to troufalé rozhodnutí a Dolgorukov se z toho nebezpečí otřásl, ale na druhé straně se mu strašně chtělo se vypovídat, svěřit se někomu, kdo pro něj nepředstavoval žádnou hrozbu.

Dolgorukov poslal druhý den zápis do Charkova, telefonicky se spojil s úředníkem na ústředí a zahulákal do praskajícího sluchátka. Za prvního neručí, možná je to špion, je to mazaný chlap a mluví rusky a má členskou legitimaci. Ale ten druhý, ten chlapec, vypadá neškodně. Předseda zemědělského družstva si mu navíc stěžoval, že mu pro příští sezonu chybějí pracovní síly.

Za tři týdny dostal Dolgorukov oficiální odpověď. Obchodního cestujícího Lea poslali na východ za Ural do pracovního tábora. Neprokázali mu sice, že je opravdu špion, ale obezřetnost je nutná, přicházelo teď tolik uprchlíků, a jak se dalo oddělit zrno od plev?

Štěpánovi dovolili zůstat. Přidělili ho do družstva, dostal dočasné povolení k pobytu. O jeho budoucnosti rozhodne to, jak se bude chovat a jaké zprávy o něm dodá Dolgorukov. Bude pod stálým dohledem, nesmí opustit území vesnice. Jestliže u vězně zpozorují nějaké podezřelé chování, například styky s nežádoucími živly, musí být okamžitě dopraven do ústředí k výslechu. Tříměsíční podmínka se uděluje na základě příznivé zprávy o výslechu a žádosti velitele místního sovětu o dalšího zemědělského pracovníka do vesnického družstva. Od policejního komisaře se žádá nejvyšší ostražitost.

Dopis, který svíral policista v ruce, byl krátký a úřední, ale Sergeje Osipoviče potěšil; Charkov přijal jeho doporučení, a dokonce mu uložil, aby za cizince zodpovídal.

Celá ta záležitost se vyvíjela uspokojivě. Předseda místního sovětu s ním mluvil s úctou a poslal na policejní stanici pár vajec a maso. Pozval komisaře, aby s ním popil domácí slivovice. Mluvili o počasí a úrodě a jiných bezpečných tématech, neboť předseda si byl téměř jistý, že Dolgorukova poslali do vesnice proto, aby hlídal družstvo a vesnickou administrativu.

Dolgorukov se však současně proklínal za svou hloupost, za problémy, které mu Štěpán může způsobit, a za nebezpečí, jemuž se kvůli Štěpánovi vystavil. Otevřeným oknem zakřičel na Vaska a nařídil mu, aby tomu Židovi našel nějaké místo na spaní.

XIII

Pole na slunci zrála, pšenice, vousatý ječmen a čtvercová očka žita, vše se zelenalo a tyčilo na dlouhých stoncích. Byl to dobrý rok a staří venkované, kteří stále nedokázali překonat pocit, že jim pole patří, pozorovali obilí, drtili zrna mezi nehty a pochvalně pomlaskávali.

Ale mladí, ti bez půdy a bez kořenů, ti, kdo nikdy nezdědili půdu, nikdy bosí nevedli pluh a nerozrývali jím černou zem, ti před budovou družstva pili pivo a bavili se o svých strojích, které jim dodávaly iluzi, že mají moc.

Pro Štěpána to byl nový svět. Byl připravený ho přijmout a stát se jeho součástí, neboť věřil, že v tom novém vesmíru, v němž neexistují vlastníci ani vykořisťovaní, kde se lidé poměřují nikoli podle toho, co mají, ale podle toho, jací jsou, dokáže i on, Štěpán, nalézt sám sebe. Jenže i když on toužil po tom, aby ho vesnice Perevozkino přijala, ona ochotná nebyla. Když kráčel ulicemi, lidé, jež potkával, se buď zahleděli stranou, nebo nad jeho hlavu nebo skrz něj, jako by tu nikdo nebyl.

Pracoval s vojenským sluhou Vaskou kolem policejní stanice, řezal kulatá suchá polena, sekyrou je půlil a dělil na menší kusy, aby se vešly do kamen, a pak je důmyslně vršili do vysokých hranic. Dvakrát za den, ráno a v poledne, vytahovali vodu ze studny a nalévali ji do železné nádoby, která stála na tenkých rezavých nohách vedle dveří. Někdy si ho zavolal předseda vesnického sovětu a musel ve skladech nakládat obilí, bedny s ovocem a zeleninou nebo házet lopatou hnojivo do pytlů, které se pak vozily na pole.

Už žil ve vsi týdny, ale zůstával cizincem; cítil, že kdokoli se k němu přiblížil, zase odcouval do bezpečí, jako by kolem něj byl nějaký začarovaný kruh.

Tehdy to ještě nevěděl, ale postupně se dozvídal, že kolem něj vyrostl kruh strachu. Byl cizinec, nemluvil jejich jazykem, mohl být nepřátelský špion nebo špion donášející vládě, obojí bylo stejně nebezpečné. Kdyby se spřátelili s nepřítelem, sami by se ocitli v podezření, a kdyby pracoval pro vládu, donášel by úřadům, co říkají, a to bylo to poslední, co by si přáli.

Kromě toho byl Žid, a ačkoli to neřekli přímo, Židy kvůli jejich podivné víře a zvykům nesnášeli, nenáviděli je také proto, že je považovali za vychytralce bez špetky cti v těle.

Štěpánův nový život jako by opakoval zkušenost u kožešníka, jen ji ještě umocnil, protože když seděl u pracovního stolu a zápolil s kousky kožešin, mohl pak jít domů, za přáteli, chodit po známých ulicích, po předměstí, kde bydlel, mluvit týmž jazykem jako lidé kolem něj. I když s dělníky prohodil jen pár slov, alespoň těm slovům rozuměl, což v téhle ukrajinské vesnici neplatilo.

A přece se učil. Nejprve pochytil občas slůvko, pak slovní spojení a celé věty, někdy pochopil i celek, ačkoli některým slovům nerozuměl, a jindy rozuměl všem slovům, ale unikl mu celkový smysl. Ale každým dnem přibývalo v temnotě jeho neznalosti trochu světla, a proto věřil, že až dokáže porozumět a ostatní porozumějí jemu, zábrany padnou a život bude snazší.

Vaska ho každý den v poledne bral do kůlny a četl s ním noviny psané tou zvláštní cyrilicí. Svým prostým způsobem se Štěpánovi snažil vysvětlit, jaký je sovětský svět, že je celý dobrý a spravedlivý a zůstane takový, dokud v Kremlu povládne velký baťuška.

Ačkoli se Štěpán cítil jako cizinec a strachoval se, co se stalo s Leem, jeho společníkem na cestě, svého rozhodnutí nelitoval. Vše bylo tak, jak si sám vybral, a i když se vesnice nechovala přátelsky, pro něj znamenala svět naděje a příslibu. Cítil, že to je jen těžký začátek, byl přece mladý a takovouhle výzvu ochotně přijímal.

Poprvé v životě Štěpán cítil, že ho jen neunáší osud, ale že vzal věci pevně do svých rukou. Posílilo ho to a vyspěl, ale na druhé straně ho to činilo slepým vůči tomu, co mu jako otevřená kniha leželo před očima.

Když uplynul nějaký čas, Dolgorukov požádal Štěpána, aby ho doprovázel při každodenní pochůzce kolem vesnice a ven do polí. Posadili se, někdy pod břízu, jindy na louku, často poblíž pole, které se červenalo vlčím mákem prokvétajícím mezi klasy zrajícího obilí.

Dolgorukov se opřel o loket, sáhl do kapsy a vytáhl placatku. Odšpuntoval ji a pil, až mu široký obličej zčervenal a zpotil se. Pak podal láhev Štěpánovi a smál se, když se chlapec rozkašlal a oči se mu zalily slzami. „Je to silné a zdravé, vypálí to všechnu špínu, která se ti nanesla do duše, ty můj špionku.“

Mluvil se Štěpánem bez zábran, protože si byl jistý, že mu nerozumí; několikrát se zeptal Vaska a znovu a znovu kontroloval, jestli hoch svou neznalost ruštiny jen nepředstírá, až nakonec nepochyboval o tom, že ačkoli Štěpán pár slovům rozumí, celé konverzaci porozumět nedokáže.

Což byla, alespoň zpočátku, pravda.

Sergej Osipovič tak našel někoho, komu o sobě mohl bez obav povídat. Celou záležitost pečlivě promyslel a dlouho o ní přemítal, než podlehl nutkání mluvit, přiznat, co v sobě tak dlouho skrýval a pohřbíval.

I kdyby Štěpán něčemu porozuměl, nic by to neznamenalo, pomyslel si Dolgorukov, protože koneckonců to je cizinec, uprchlík, podezřelý člověk, kterému by nikdo nevěřil. Stačilo by jediné Dolgorukovovo slovo, jedna nepříznivá zpráva, a skončil by v horoucích peklech, kde by po něm neštěkl ani pes.

Dolgorukov se znovu napil z placatky, podíval se ke slunci, jež zářilo a pálilo nad poli, až se mu z něj rozslzely oči.

„Někdy myslím na to, co se s námi stane po smrti. Překvapuje tě to, chlapče? Komunista by na takovéhle věci neměl myslet, protože komunista ví, že až umře, nebude nic.“

Utrhl stéblo a žvýkal ho mezi zuby.

„Tělo shnije, ale co se stane s duší? Kam ta se poděje? Myslíš, že shnije s tělem? My komunisti nevěříme v nesmrtelnost duše, věříme jen vědě a faktům, a protože víme, že duše není vědecký fakt, neexistuje a nemůže ani shnít.“

Odmlčel se, pak se naklonil ke Štěpánovi a šeptal se stéblem v puse:

„Štěpánku, povím ti tajemství. Já, Sergej Osipovič Dolgorukov, policejní komisař ve vesnici Perevozkino, mám duši. To se divíš, viď? Z toho mě nepodezírals, co? Ale tak to je. Mám duši, která ve mně sedí a někdy se směje, někdy pláče a někdy se mnou mluví, jako by byla živý člověk.“

Zavrtěl hlavou a odplivl si.

„Mohl by ses mě zeptat, jak vím, že duše existuje. Řeknu ti to. Tvář s nosem, oči a různé pupínky, ty uvidíš vždycky, ale duše se ukazuje jen zřídka. Ležíme na poli, rozhlížíme se kolem, a co vidíme? Nic. Je to pole a země a strom a zvíře, všechno z pevné látky, na kterou si můžeš sáhnout a můžeš ji zvážit. Ale pak se rozhlédneš a najednou se cítíš jako pták, skoro letíš, jsi šťastný a jsi pták.“ Dolgorukov se napřímil, máchal velkýma rukama ve vzduchu jako pták a usmíval se. „Co jiného z tebe dělá ptáka než tvoje duše? A proto vím, že mám v těle duši.“

Zvedl pěst, několikrát se udeřil do hrudníku a vítězoslavně se na Štěpána podíval. „Tady je, ani Strana s ní nic nenadělá, tohle je prostě fakt.“

Jindy vzal Štěpána daleko za vesnici směrem k lesům. Přišli k malé kruhové stavbě s cibulovitou střechou zčernalou deštěm a sněhem a zarostlou mechem. Kdysi, před revolucí, tu bývala kaple. Byla tak malá, že se tam vešel jen kněz a oltář s obrázky svatých a lidé, kteří přišli na mši, museli klečet v prachu před otevřenými dveřmi. Teď byla prázdná, při žních se používala jako sklad zrní. Ortodoxní kříž, který býval na vrcholu střechy, se ulomil, zbyl z něj železný pahýl, jenž trčel vzhůru jako prst.

Ke kapli museli jít asi dvě hodiny, policista nechal Štěpána nést plátěnou kabelu s chlebem a zelenými jablky, a když dorazili, usadili se, aby si odpočinuli a snědli chleba a ovoce. Dolgorukov kývl hlavou ke kapli.

„Lidé se tu modlívali k Bohu. K Bohu Otci a k Bohu Synu a Svatému duchu, ale teď tvrdí, že žádný Bůh není, a namísto Boha sem dávají pytle. Co myslíš, je správné dávat pytle se zrním tam, kde byl Bůh?“

Nečekal, že mu Štěpán odpoví, protože to, co mu říkal, byla spíše zpověď, monolog, nikoli konverzace. Nemluvil s chlapcem, ale sám se sebou, ovšem přítomnost druhého pro něj hodně znamenala. Dolgorukov věděl, že nepotrvá dlouho a ten Žid se naučí rusky a začne rozumět. Věděl, že brzy přijde den, kdy pošle kluka na východ, do zapomnění táborů.

Bylo mu vězně líto a zvlhly mu oči. Z plátěné kabely vytáhl jablko, vyleštil ho o rukáv a podal Štěpánovi. Vyndal další, kousl do zeleného ovoce, až mu z koutku úst vystříkla šťáva a stékala po bradě.

Cítil, jako by byl dva muži v jednom těle, dvě síly, které ho táhly opačnými směry a trhaly ho na kusy.

Chytil Štěpána za ramena a postavil ho na nohy.

„Podívej se,“ řekl Dolgorukov, „takhle se my modlíme k našemu Pánu.“

Komisař sundal služební čepici, hluboko se uklonil, skoro až k prašné stezce, a pokřižoval se na čele a na hrudi. „Kyrie eleison, kyrie eleison, Pane, smiluj se, Pane, smiluj se,“ pravil a jeho malé zelené oči byly plné světla.

Na zpáteční cestě policista mlčel, teprve když se blížili ke vsi, na Štěpána znovu promluvil. „Můžeš bojovat s nepřáteli a můžeš číst každé ráno noviny, ale s časem bojovat nemůžeš. Jednou všichni umřeme, chlapče, ty i já, všichni.“

Zauvažoval o vlastních slovech a pak se od srdce zasmál. „I náš baťuška v Moskvě jednou umře a pak nám zůstane jen náš Hospodin.“ Zahleděl se na Štěpána, ale hoch nedal vůbec najevo, že něčemu porozuměl, což komisaře potěšilo.

Vrátili se pozdě a Anna Ignatěvna se zlobila, nesnášela, že se Dolgorukov o vězně tak stará, sice se k němu chovala laskavě, ale opakovala, že Štěpán není tak důležitý, že jsou důležitější věci, které by měl dělat.

Vyprávěla Dolgorukovovi, co všechno slyšela ve vsi, a nutila ho, aby to oznámil stranickým úředníkům a ukázal tak svou oddanost, protože se chtěla vrátit do města. Někdy komisař opravdu napsal do Charkova, jindy odešel z domu do hospody s vesnickými nespokojenci. Podle toho, jakou měl náladu.

Koncem léta dozrálo obilí, sklidilo se a uskladnilo v družstvu. Štěpán musel víc pomáhat ve vesnici a spřátelil se s několika mladými lidmi. Už rozuměl a nějak se domluvil, takže se i něco dozvěděl o jejich životě.

S Dolgorukovem se vídal často, protože bydlel v boudě za policejní stanicí a komisař s ním pořád mluvil, ale čím víc mu Štěpán rozuměl, tím víc ho děsilo, co slyší. Věznění nevinných, pracovní tábory, popravy, komisařův vlastní strach, že padne za oběť systému, kterému sloužil. Pro Štěpána to znamenalo konec iluzím a trpké probuzení.

Začínal chápat, že jeho samého možná brzy zlikvidují, že ho udají za něco, co neudělal, pošlou pryč, jako poslali Lea, nebo dokonce zastřelí na základě falešného obvinění. Teď, když mluvil rusky, si ho Dolgorukov netroufne nechat dlouho ve vesnici.

Nikdo ve vsi nevlastnil žádná pole, veškerá půda patřila zemědělskému družstvu, neexistovali zaměstnavatelé, nikdo nenajímal pracovní síly, ale rozdíl mezi bohatými a chudými přetrval. Někteří bydleli ve velkých domech a měli všeho nadmíru, protože to byli členové Strany a věděli, jak si svou pozici udržet, jiní byli chudí a tvrdě dřeli, aby nakrmili své děti. Nedostávali plody své práce, ty jim brali velitel místního sovětu, vedoucí skladu a úředník, kteří kradli a podváděli. Ale nikdo je nemohl chytit a obvinit, protože patřili k nové vládnoucí třídě.

Ale úplně všichni, majetní i chudí, žili v neustálém strachu, že je obviní a potrestá někdo shora.

Štěpán se Dolgorukova bál, pokládal ho za netvora, za vraha, člověka s dvojím svědomím, který byl ve svém podivném šílenství schopen spáchat jakoukoli podlost, neboť žil rozpolceně a sloužil dvěma rozdílným bohům.

Litoval, že odešel z domova na místo, kde nebyl život o nic lepší než ve městě, z něhož uprchl. Začal snovat plány, jak utéct a vrátit se domů, přitom ale věděl, že návrat by nebyl řešením, že by se vrátil do většího utrpení.

Dny a noci přežíval ve strachu, nevěděl, jak se dostat k hranici a jak ji překročit, a i kdyby ji překročil, jak by mohl cestovat bez průvodce, bez přítele a bez úkrytu.

A pak jednoho dne vypukla válka. Sovětský svaz a nacistické Německo si mezi sebou rozdělily Polsko a v chaotických říjnových dnech přispěchal Štěpánovi na pomoc neočekávaný přítel.

V Perevozkinu žila žena, která se jmenovala Ljuba, což znamená láska. Drhla v družstvu podlahy, vynášela studený popel a rozdělávala oheň. Později se naučila psát na stroji a stala se podřízenou úřednicí v kanceláři.

Už nebyla mladá, ve vlasech měla pár šedin, ale její obličej byl hladký a pravidelný, s vysokými lícními kostmi, jako mají Mongolové. Říkalo se, že u sebe nechává přes noc muže, svobodné i ženaté, a spousta vesnických žen ji kvůli tomu nesnášela.

Žila sama v malém domku na dolním konci osady; měla tam pokoj a kuchyň, ale bez elektrického proudu, proto tu také směla bydlet sama. Měla několik přátel a volný čas trávila pletením nebo tím, že si uklízela pokoj. Za domem byla malá zahrádka, kde pěstovala zelí a brambory, ale také astry, které si dávala do vázy.

Anna Ignatěvna se vždycky pohoršila, když šla kolem Ljubina domku, rozčilovaly ji slunečnice, které kvetly podél plotu zahrádky a skrývaly cestičku, dveře i okno.

„Kdoví co se za tím roštím děje, je to vyloženě ostuda, škoda, že na to není žádný zákon. Dobrý komunista nemusí nic skrývat.“ Dorážela na Dolgorukova, aby prověřil její minulost, aby varoval předsedu družstva a místního sovětu, ale manžel jen mávl rukou.

„Nedělá nic špatného, už tu pracuje tři roky a nikdo si na ni nestěžoval.“

„Jsou to vesničani,“ řekla Anna Ignatěvna, „a uvažují jako vesničani. Nevědí nic o tom, jak bdí Strana. Nikdo neví, odkud sem přišla a proč není vdaná. Chová se, jako by jí vesnice patřila. Kdyby se něco stalo, budeš za to odpovídat ty jako policejní komisař.“

Od té doby, co přišli do Perevozkina, byla často nevrlá, cítila, že má nad vesničany navrch, a Dolgorukova vinila z toho, že takhle dopadli.

Ale Dolgorukov neměl v úmyslu proti úřednici zakročit. Často, když si žena myslela, že má službu, vklouzl do Ljubiny zahrádky, zaklepal na dveře a pak se posadil na židli. Srkal u ní čaj a klidně by zůstal až do rána, kdyby se nebál Anny Ignatěvny a důsledků, jaké by taková aféra měla na jeho nejistou kariéru.

V Ljubině přítomnosti se cítil příjemně; byla přátelská a předstírala, že obdivuje jeho uniformu, zajímala se o jeho práci a nikdy ho nepeskovala kvůli jeho povinnostem jako manželka.

Než přišel Štěpán, byl Ljubin pokojík jediným místem, kde se cítil uvolněně a kde ho netrápil strach. Její pozornost mu zvedala sebevědomí a zapomínal kvůli ní, alespoň nakrátko, na své dilema mezi Bohem a Stranou. Někteří muži, kteří přišli do kanceláře, se s Ljubou bavili. Vždyť byla svobodná, nebo si to alespoň mysleli. Bylo přirozené, že ji škádlili, jako by byla ještě děvče.

Nezlobila se na ně, ale odbývala je, sice jemně, ale rozhodně, a nikdo nevěděl, že by měla nějakého milence. V Ljubě bylo něco, kvůli čemu ji lidé respektovali, ale nikdo nedokázal říct proč. Kupodivu byla jediná, kdo se od samého začátku nevyhýbal Štěpánovi, a ačkoli se mu smála, když byl v práci nešikovný, nesmála se zlomyslně. Když věděla, že Štěpán zrovna pracuje ve skladech vedle její kanceláře, donesla mu ovoce, kousek koláče nebo šálek horkého čaje.

Později, když už Štěpán mluvil lámanou ruštinou, často vyklouzla z kanceláře a posadila se k němu na naplněné pytle. Dělala si z něj legraci kvůli jeho směšnému přízvuku a jak špatně vyslovuje, vyptávala se ho na jeho zemi, jak tam lidé žijí. Zdálo se, že ji zajímá vše, co se od něj mohla dozvědět, naslouchala mu s přivřenýma očima, jako by ani nebyl vězeň z ciziny a podezřelý špion. Jednou se prstem dotkla Štěpánovy ruky, on se na ni podíval udiveně, protože Ljubu vnímal jen jako úřednici z kanceláře.

Vzbuzoval její zvědavost, často myslela na to, jaké by to bylo s ním spát, mít jeho ruce na svých prsou, vidět jeho nahé tělo, neboť se ještě nikdy nemilovala s Židem.

Jenže Štěpán měl celé jaro a léto plnou hlavu nového prostředí a nezvyklé práce a podivných posedlostí policejního komisaře, a tak nechápal, co od něj Ljuba čeká.

Ona se na něj nijak nezlobila. I když měla uvolněné mravy a špatnou pověst, nechávala u sebe spát muže ne proto, že byla zkažená, ale protože byla až příliš dobrá a věřila, že jednoho dne najde svou pravou lásku.

Všimla, jak se Štěpán slušně chová, o tolik jinak než vesničané, viděla, jak jí a jak mluví. Jednou, když seděli ve skladu, řekla: „Všude lidi trpí, narodili se, aby trpěli. Ale tady v Rusku jsme na tom ještě hůř, protože o své bolesti nemůžeme mluvit.“ V šeré místnosti vzdychla, měla suché rty. „Je to proti zákonu. Svíjíš se bolestí jako červ, ale nesmíš vykřiknout.“

Štěpán jí nerozuměl, ale cítil, že ta žena je jeho přítelkyně, a to v samotě jeho nového světa znamenalo hodně.

„Čekáš na někoho? Kdo to je?“

Neodpověděla, spěšně se odtáhla, jako by měla strach. „Copak každý z nás v tomhle světě na někoho nečeká? Ano, čekám, až se mi někdo vrátí z vězení. Jestli to chceš vyzradit svému komisaři, už nemusíš. Ví to.“ Trpce se zasmála a vstala, aby jí Štěpán neviděl do tváře.

„Brzy poznáš, že v Sovětském svazu žádné tajemství neutajíš.“

„Já mu to nechtěl povědět,“ odpověděl Štěpán smutně. Její slova a podezření se ho dotkly.

Pár dní se neviděli, ale pak Ljuba přišla znovu a mluvili o knihách, které oba četli, každý ve svém jazyce, Tolstého Vojnu a mír, Annu Kareninu, Tichý Don, Madame Bovary a Třetí existenci Josepha Kerkhovena od Jakoba Wassermanna. A díky postavám z těchto knih se i přes věkový rozdíl spřátelili.

V půli září, když Rudá armáda vpochodovala do Polska, nastalo ve vsi velké vzrušení, mluvilo se o sjednocené Ukrajině, o větším množství potravin a lepším bydlení. Vaska vyvěsil na budovu družstva a na policejní stanici rudý prapor.

Sergej Osipovič měl plné ruce práce, kromě povinností v Perevozkinu zodpovídal za dvě další vesnice v osvobozeném území. Býval pryč celé dny, někdy nemohl přijít domů ani na noc. Musela se udělat spousta práce, dopadnout kulaky, poslat do Charkova fašistické živly a psát zprávy o lidech, kteří byli určeni, aby vedli vesnice.

Ihned po okupaci se samozřejmě ustavily místní sověty, ale jejich členové neměli žádné zkušenosti, muselo se jim říkat, jak mají pracovat, učit je, jak co uspořádat, a Dolgorukov se svého úkolu zhostil s velkým nadšením.

Komisař se úplně proměnil. Cítil se silný, plný elánu, rozkazy vydával hlasitým rozhodným hlasem, a to dokonce i Anně Ignatěvně a sluhovi Vaskovi. Už nepochyboval o tom, že mu Strana zcela důvěřuje a že ho nikdy nepodezírala. Věřil, že zábor polské Ukrajiny se plánoval dlouho a že ho na nové místo ve vesnici poslali už předem kvůli jeho oddanosti a zvláštním schopnostem. Veškeré dřívější pochybnosti a obavy jako by zmizely. A čím méně se bál, tím méně myslel na Boha a na svou duši, a když si někdy vzpomněl, jak dřív žvanil s tím Židem, zuřil, ne však na sebe, ale na Štěpána, a jeho hněv se měnil v nenávist.

Jak jezdil od vesnice k vesnici po rozježděných polských cestách, litoval, že neposlechl Annu Ignatěvnu a neposlal Štěpána pryč jako toho druhého cizince. Těžkou pěstí se tloukl do kolena a láteřil, že je blázen a šílenec, protože se svěřoval tomu klukovi a takhle se vystavil nebezpečí. Štěpánovi se vyhýbal, když o něm mluvil, tak jen jako o tom Židovi nebo o tom špionovi. A pak si sedl a napsal nadřízeným dopis.

Hustě pršelo a kapky, které dopadaly do louží na dvoře, jako by znovu vyskakovaly, takže dvorek vypadal jako obličej poďobaný od neštovic.

Štěpán dostal za úkol skládat pytle ve skladě, ale den byl temný a lenivý a nikdo nedohlížel na to, jak pracuje. Posadil se a pozoroval déšť. Tři měsíce se chýlily ke konci, ale když se ptal Dolgorukova, co s ním bude dál, důstojník neodpověděl a jen pokrčil rameny. Jindy mu řekl: „Mám důležitější věci na práci než tebe. Co ty jsi zač? Ve srovnání s tím, že musíme udělat revoluci na Ukrajině, nejsi vůbec nic.“

Štěpán se snažil zeptat Vaska, ale sluha byl hlupák, nic nechápal a jen mávl rukou: „Proč bys nezůstal tady? Když se teď naše země zvětšila, bude spousta chleba a masa a říká se, že až doženeme dobytek z Polska, budeme mít maso každý den.“

Pršelo už několik dní, úrodná černá půda se změnila v bahno, které se lepilo Štěpánovi na boty, v noci mu byla zima, neboť místnost, kde bydlel, se v zimě neužívala. Když zaslechl v prázdném skladě kroky, otočil se. Ljuba si sedla vedle něj a schovala si ruce do vatovaného kabátu.

„Máš starosti?“ zeptala se a pohlédla na chlapce.

„Nechce se mi pracovat. Jak můžu něco dělat, když nevím, kde budu zítra?“

Zamračila se a položila ruku na jeho rukáv. Byla bledá, vypadala jako zvadlý list. „Odejdeš příští týden. Vypadá to, že tvůj čas tady skončil.“

„Ale povolení mi vyprší až za dva týdny.“

Ljuba zavrtěla hlavou.

„Dolgorukov napsal dopis a obviňuje tě, že jsi špion. Pošle tě pryč. Říká, že má moc práce a nestačí tě hlídat.“

Štěpán si vzpomněl na komunistu Lea, který v Praze už dávno vstoupil do Strany, česká policie ho ztloukla, dokonce ho zatkli a seděl ve vězení, ale v Sovětském svazu ho ani nenechali, aby osvědčil svou oddanost, a hned ho poslali do tábora nucených prací. Jak by se proti nařčení dokázal bránit on?

„Dolgorukov lže,“ řekla Ljuba po chvíli, „protože všichni vědí, že tady v Perevozkinu jsi nemohl nic vyzvědět a že jsi jenom uprchlík a Žid.“

Podívala se z okna na proudy deště a pokračovala: „Chtěl, aby ten dopis podepsal předseda sovětu, slyšela jsem, jak se hádají, protože Foma nechtěl podepsat lež. Ale nepomůže ti to, protože to je věc policie a ty jsi cizinec.“

Štěpána se zmocnil strach. Už si na vesnici a její obyvatele zvykl, a i když se mu nevedlo nijak dobře a neměl tu moc přátel, cítil, že by tu dokázal žít, i když už nevěřil, že se ocitl v lepším světě.

Zklamalo ho, jak tu lidi ovládali strachem a krutostí. Věděl, že sem nikdy nebude patřit, že nikdy nebude jedním z vesničanů, jak předtím doufal. Ale tohle mu teď nevadilo, teď se strašně bál, že ho zatknou a strčí do Dolgorukovových sklepů, které mu důstojník popisoval ve svých šílených zpovědích.

„Co mám dělat?“ zeptal se Štěpán sklíčeně.

„Můžeš utéct,“ řekla Ljuba, „teď je k tomu vhodná doba, protože spousta lidí cestuje na nová území a zpátky a všude je zmatek.“

Za dva dny za ním Ljuba poslala muže, který vezl na západ obilí a sušené ryby. Štěpán se s ním setkal večer a domluvili se, že za Luisin zlatý prsten s malým modrým kamínkem ho ten člověk schová na voze pod pytli a vysadí ho v jednom židovském městečku u hranic se Slovenskem.

XIV

Josifu Vissarionoviči Džugašvilimu čas připadal jako oceán. Na březích byl mělký, ale v propastech hluboký a plný života. Sahal od Baltu až po sladké vody ústí Nilu. Gruzínec byl námořník, který čekal, až ho vítr zanese do Byzance. Byl to jeho velký sen, a kdyby se mu splnil, zapsal by se do dějin jako tvůrce nové říše, která by nakonec zahrnovala celý svět.

Vzpomněl si na Němce a na tmavě zažloutlém obličeji se mu objevil potutelný úšklebek. Museli za ním přijít, aby jim dovolil vést jejich válku, protože nemohli lovit lva, kdyby jim na záda dýchal medvěd.

Zvolna kývl hlavou. Dopřeje jim tu germánskou válku, nechá je krvácet, když po tom tolik touží, neboť mu dobře zaplatili, a to v hotovosti, a získá kus Polska a pobaltské státy, které byly vstupními prahy do Evropy.

Zavřel oči a vplul do oceánu času, v němž nová Byzanc spolkla svět. Podepsal se na smlouvu, která slibovala neútočení a trvalé přátelství mezi Sověty a nacistickým Německem, přitom však věděl, že ta slova nemají smysl, neboť slova jsou dobrá jen k tomu, aby se jimi dosáhlo cíle.

Když přiložil zlaté pero na papír, věděl, že podpis znamená pro jeho dlouholeté spojence Francii a Británii válku, zkázu, miliony mrtvých a zbořená města. Jenže to mu nevadilo, záleželo mu jen na tom, aby uskutečnil svůj sen.

Rusové a Němci složili podepsané listiny a pak si dlouho do noci navzájem připíjeli. A když se loučili, políbili se na tváře — ne jednou, ale třikrát a rychle za sebou.

Pro Dlouhána Dietera nebyl čas oceán, ale polská uniforma. Ležel v zákopu poblíž malé vysílací stanice v městě Gleiwitz a spolu s ním tam bylo třicet ozbrojených kamarádů vojáků v polských uniformách.

Neuplynul ani rok od chvíle, kdy se on a Lieselotte Orffová a její bratr dvojče Peter, zrzavá Gerta a Hans, který s oblibou připichoval motýly a sledoval, jak se chvějí a umírají, toulali městečkem v horách a poučovali toho hloupého českého kluka o německé kultuře.

Dlouhán Dieter ležel v bahně a naslouchal noci. Nedaleko se rozkládala mokřina, slyšel, jak kuňkají žáby. I v tom rybníčku bývaly žáby, pulci a larvy šídel pod listy leknínů. Ale na tomhle teď nezáleželo, neboť rok, kdy sloužil v SS, z něj udělal muže a dětským hrám se už jen smál.

Dlouhán Dieter se obrátil a podíval na svého souseda. Všichni dnes vypadali legračně, váleli se smíchy, když se viděli v těch polských uniformách, a Oberführer Naujocks poznamenal, že je to zatracená škoda, že se nemohou vyfotografovat. Ale nemohli, protože celá operace byla naprosto tajná.

Natáhl ruku a dotkl se paže muže, který se krčil po jeho levici. „Jak dlouho tu ještě budeme v tom blátě trčet?“

„Kdo ví. Dokud to celé nezačne.“

Dlouhán Dieter přejel prsty po hlavni pušky a zamumlal: „Člověče, já bych už rád viděl nějakou akci.“

„To každý,“ řekl Walter. Zmlkli, neboť to měla být nečekaná akce a neměli být odhaleni příliš brzy.

Měl radost, že pracoval pod velením Alfreda Heinricha Naujockse, Oberführera SS, člena speciálních jednotek. Měli spoustu dovolené, hodně cestovali a Oberführer nebyl z těch, kdo by je nějak honil, pokud ovšem nebyli v akci. Pak vyžadoval jak disciplínu, tak bezvadný výkon, což vždycky dostal, neboť věděli, že Naujockse není radno rozzuřit.

Dlouhána Dietera to v drsné uniformě štípalo a obával se, že bude mít vši a další havěť. V kasárnách se museli svléknout donaha, nesměli si nechat vůbec nic svého. Dostali polské spodní prádlo a ponožky, dokonce hodinky, o neforemných holínkách s tvrdými podrážkami a popraskanou kůží ani nemluvě. Naujocks byl velký šprýmař a někdy, když v pauzách mezi výcvikem odpočívali, si sedl ke svým chlapům a vyprávěl jim historky. Byly to pravé teutonské vtipy, ne nějaké hloupé školácké šprýmy, byly drsné a šťavnaté, každý z Oberführerových vtipů končil buď výkalem nebo prdelí nebo souloží, tak jak se na dobrý vtip sluší. A pak se všichni smáli.

Dnes v noci měli provést nějakou zlomyslnost, Dlouhán Dieter nevěděl přesně, oč půjde, ale věděl, že mají v převlečení za Poláky zaútočit na německou vysílačku. Takže je to bouda vymyšlená na wehrmacht nebo dokonce na SA nebo na ty chytráky na ministerstvu války, kterým chyběl pravý bojovný duch.

Poškrabal se na břiše a hrudníku, něco po něm určitě lezlo, a pak se vrátil v myšlenkách ke svému velícímu důstojníkovi. Obdivovali ho, téměř ho zbožňovali; byl to vzdělaný muž, studoval na univerzitě v Kielu. Ale měl také kuráž — o tom svědčil přeražený nos. Ke zranění přišel kdysi ve rvačce s komunisty.

Dlouhána Dietera vyrušilo z přemýšlení zahulákání rozkazu. Četa se rozvinula po celém poli, vytvořila půlkruh. Stříleli do vzduchu, až došli k nestřežené bráně budovy.

Šel s nimi jakýsi chlap z Gdaňska, který vyrostl mezi polskými dětmi. Naujocks ho vzal nahoru do poschodí, zatímco Dlouhán Dieter zůstal na dvoře a kouřil.

Vypadalo to, že akce skončila. Dlouhánu Dieterovi pořád nedocházelo, proč ji vlastně provedli, v čem byl ten vtip. Obrátil se na Horsta, Waltera Raatha a Martina Starosličného a zavrtěl hlavou: „Co je tak směšného na tom, když vpadneme do vysílače převlečení za Poláky a pak tu novinu vyhlásíme do světa?“

„Později nám to poví,“ řekl Walter Raath a kopl do pažby své polské pušky. Horst zívl a usadil se na zem, čelem ke zdi. „Vyspíme se už konečně?“

Ze dveří vyšli husím pochodem na dvůr, Naujocks je rozestavil do kruhu kolem brány. „Otočte se a sledujte, jestli není v poli nepřítel,“ nařídil jim a oni se otočili a zády k budově zírali do černoty. Byla tma, nebe se zatáhlo, nebylo vidět hvězdy. Jediné světlo vycházelo z projektoru na střeše domu. Bylo hloupé stát takhle proti světlu, které je ozařovalo zezadu. Dlouhán Dieter se otočil, aby se podíval na stanici.

Spatřil, že Oberführer Alfred Naujocks drží samopal, vedle něj stál další muž s puškou a těmi zbraněmi pálili do nich, do jejich zad a hlav a týlů.

Zvedl ruku a křičel, že to je on, Dlouhán Dieter, člen SS, obránce německé kultury, a že ta uniforma, kterou má na sobě, je jen převlek, že to byl jen kanadský žert a že Naujocks všechno vysvětlí.

Slyšel, jak rachotí samopal, a vyběhl vpřed přes pole, upadl a plazil se, pak znovu běžel, ale paprsek projektoru projel polem, levým ramenem mu prolétla kulka a on znovu upadl. Plazil se přes mokré hroudy, a jak se plazil, náhle pochopil, proč se museli obléct do polských uniforem a svléknout si i spodky a nátělníky; mělo se jim dostat té cti, že poskytli záminku a důkaz, aby mohla vypuknout největší válka světa.

Ležel s hlavou v blátě, v puse cítil chuť syrové země a na válce a vítězství už mu nezáleželo.

„Ta svině,“ řekl, „ta špinavá svině.“ Z žaludku se mu do krvácejícího hrdla vzedmula obrovská nenávist. Věděl, že umírá, uvědomil si, že když do nich stříleli, Naujocks ho nenechá žít, ale stále se plazil vpřed, pryč od války a gleiwitzské vysílací stanice, a jak se plazil, pořád šeptal: „Ta špinavá svině.“

Později vyšel Oberführer z budovy, procházel polem a dobíjel všechny, kdo se ještě škubali, chrčeli a plazili v krvácejících kruzích.

Druhý den ráno poslalo německé ministerstvo propagandy do Gleiwitzu dva autobusy zahraničních reportérů, aby o incidentu napsali.

A dalšího rána vtrhly německé armády do Polska.

Pro Dlouhána Dietera v polské uniformě čas skončil, ale pro jiné znamenaly polské uniformy nejlepší dobu jejich života.

Po té nešťastné události v pražských ulicích řídil Ulrich Wlczke nákladní vůz mezi kasárnami v centru města a cvičištěm na předměstí, nakládal a vykládal vojenské vybavení, muže a munici, vše vykonával k nejvyšší spokojenosti velitele přepravy.

O několik týdnů později ho však převeleli k armádní skupině generála von Klugeho, takže v prvních zářijových dnech řídil vůz po vyježděných cestách pomořanského koridoru a vydával do hluku motoru své podivné bručivé zvuky. Zastavil na okraji malého zalesněného kopce, který se podle jeho mínění ani nemohl srovnávat s hlubokými a vyrovnanými lesy v Zschornegosdě. Vypnul motor, pohlédl přes čelní sklo na táhlý kopec před sebou, ale četař vyštěkl rozkaz a Ulrich Wlczke seskočil z řidičské kabiny a popadl zbraň. Spatřil nestvůrné černé hlavy, které se vynořily nad hřebenem. V prvním okamžiku měl chuť odhodit zbraň a běžet o život, ale pak pochopil, že hlavy patří koním a že na zvířatech sedí polští huláni, jezdci v černých kožešinových čepicích, a v pěsti svírají třpytící se šavle.

Cválali ze svahu a vítr nesl jejich hlasy k Ulrichu Wlczkemu. Jeli rychle a nádherně, blížili se k hlavním tanků, které stály ve volném seskupení v údolí. Jezdci na koních se vynořovali ve vlnách, jako by je vyplavovalo moře, každá vlna se přelila přes kopec a stékala dolů. Jezdci stáli ve třmenech, koním s vlajícími ocasy stříkala pěna od hub. Mechanik zíral na tu podívanou s otevřenou pusou a pomyslel si, že v životě nic tak krásného nespatřil.

Pak zahřměly dlouhé hlavně pušek a vyšlehly oheň, rovné řady koní se narušily a rozptýlily; některá zvířata padla k zemi a hrabala do vzduchu kopyty. Kavaleristé se rozdělili, znovu se rozjeli a pár jich zamířilo k lesu. Ulricha Wlczkeho napadlo, jak asi vypadají zblízka, živého polského hulána ještě nikdy neviděl.

Četař do něj kopl a zařval, že je idiot, poleno, které teď, když má střílet, usíná za zbraní. Ulrich Wlczke polkl, napřímil se, nasadil pás s náboji, zmáčkl kohoutek a do koní a hulánů vyslal smršť kulek a ti, které zasáhl, padali k zemi.

Nejprve se účinku zbraně podivil, pak se mu střelba zalíbila. Vyprázdnil jeden pás, potom druhý, když mu došlo střelivo, zakřičel, aby mu dali další, když hlaveň samopalu zrudla, rozepnul si poklopec a močil na kov, až syčel a chladl. Pak střílel dál.

Jak střílel do lidského a koňského masa, rozjařil se, smál se a plácal se rukama po kalhotách, pusou napodoboval rachocení samopalu. Otevřel ústa a rytmicky nahoru a dolů trhal hlavou: „Ta-ta-ta-ta, a tu máš, ta-ta-ta-ta, to byla trefa, na koně, ta-ta-ta-ta.“

Nepřestal pálit ani poté, co už celý kopec a pole pokrývalo krvavé a škubající se maso. Střílel by dál, ale četař ho odtáhl od zbraně a vyčinil mu, že plýtvá municí.

Napsal o bitvě manželce Hannelore, ale dopis nikdy nedošel, protože ho zabavili cenzoři. Měl smůlu, neboť polské tažení skončilo už za pět dní a další huláni, do kterých by Ulrich Wlczke mohl střílet, se nenašli.

Rusové vstoupili do Polska z východu 17. září, když už se téměř dobojovalo. Jejich hlavním úkolem, jak prohlásili, bylo nastolit pořádek a disciplínu a zabránit loupení a vraždění. Všechno se odehrávalo v souladu s podepsanou smlouvou; Rudá armáda nikdy nezasahovala do střílení komunistů za demarkační čárou a Němci se zase nestarali o likvidaci fašistických živlů v ruské okupační zóně.

Židé putovali do Psji jednou či dvakrát ročně. O Pesachu navštěvovali starého rabína, zůstali den dva, někdy celý týden. Seděli kolem dlouhých dřevěných stolů, které jim rabínovi žáci postavili ve velké síni, lámali macesy a jedli je.

Trpělivě čekali, až rabínovi jeho manželka a snachy připraví jídlo, rybu v husté omáčce a zeleninu, koláč z drceného macesu, vajec a tuku. Když stařec trošku ujedl, neboť už byl opravdu v letech a mnoho nepotřeboval, donesly se mísy ke stolům a jídlo se rozdělilo mezi poutníky.

Někdy jich bylo několik stovek a každý dostal jen nepatrné sousto masa, fazoli či dvě, nebo si jen smočil prst ve sladké rybí omáčce, do níž se přidávaly rozinky a mandle. Ale i sebemenší kousíček jídla, jež pocházelo z rabínova stolu, přinášel Židovi a jeho rodině požehnání.

Přicházeli také na Vysoké svátky, na Nový rok a Den pokání a židovské rodiny měly z židovských nocležníků, kteří navštěvovali rabína a nemohli se ubytovat v jeho domě, slušný příjem.

Byl to velký kamenný dům, měl dvě patra a malá, hluboko vsazená okna, střecha byla pokrytá modrou břidlicí, která se nerozbila tak snadno jako ty nové červené střešní tašky, jež se používaly později. Mezi čtvercovými díly břidlice rostla tráva a chumáče mechu a někdy, ale jen velmi zřídka, přivál vítr na střechu semínko, které se tu uchytilo, a vyrostla z něj útlá květina.

Židé přicházeli, hleděli na střechu a říkali si: „Musí to být opravdu svatý muž, vždyť kde jinde by Hospodin sázel květiny než na střechu spravedlivého.“

Pak šli domů a ke všem zázrakům, které se již vyprávěly o psjovském rabínovi, přidali ještě jeden.

Štěpána přivedli na dvůr a dali mu pokoj v jednom z přístavků, kde spávali poutníci. Byl to malý pokojík, stěny měl z hrubých nabílených prken. Po stranách pokoje stály čtyři kavalce, ale Štěpán byl jediný nájemník, protože do Nového roku zbývalo několik dní a poutníci ještě nedorazili.

Uvítal ho rabínův zeť, vyhublý mladík v hedvábném kaftanu a kožešinovém klobouku. Nejprve mluvili ukrajinsky, protože vesnička Psji patřila k Ukrajině, i když dříve bývala součástí Polska. Pak začal muž mluvit jidiš a Štěpán mu rozuměl, protože se to podobalo němčině, kterou se učil, když bydlel s Luisou v jejím městě v horách.

Nejprve ho zvláštní svět, v němž se ocitl, udivoval, ale za pár dní pochopil, že není podivnější než ostatní světy, které poznal. Školní svět, v němž se mladí snaží nacpat si do hlavy zbytečné znalosti, které je nepřipraví na život; svět jeho rodičů, kteří se starali o peníze a pohodlí, ale byli slepí k nebezpečí, jež je obklopovalo; Gideonův svět, který se uzavřel do ulity poezie a zemřel pod koly nákladního auta Ulricha Wlczkeho; a svět v Perevozkinu.

Židé psjovského rabína se zabývali literou Zákona, seděli kolem stolu a studovali Tóru. Nejprve si každý četl pro sebe, pak se začali dohadovat o nějakém tvrzení nebo písmenu nebo jménu, dostávali se do varu, mávali rukama a křičeli, jako by ruská armáda vůbec neokupovala Kamenec a Skalu, jako by sovětští vojáci nehlídali křižovatky a mosty a oni sami se přes noc nestali občany Sovětského svazu.

Starali se jen o svého Boha a svitky, které považovali za zjevení Hospodinovo, a věřili, že ačkoli záležitosti tohoto světa jsou důležité, mnohem více záleží na světě věčném. Studovali a debatovali pod sovětskou vládou stejně, jako to dělali předtím, když jim vládli Poláci.

Štěpán se mezi nimi cítil jako cizinec, záviděl jim jejich víru a smysl života, neboť to byl bezpečný a chráněný svět, chráněný nejen zvnějšku, ale i zevnitř. Nebyli ani fašisté, ani komunisté, nemuseli se zabývat sami sebou, aby zjistili, kdo jsou. Nemuseli se přetvařovat jako Max, napůl Žid a napůl Nežid, nebyli rozpolcení jako Dolgorukov. O existenci svého Boha nikdy nepochybovali, a když se nedokázali dohodnout, jak vykládat nějaký Boží příkaz, zeptali se svého rabína a on jim to pověděl.

Štěpán s nimi seděl u stolu, jedl s nimi a záviděl jim, neboť i když byli slepí a dětinští a žili na pokraji katastrofy, někam patřili. Zatímco Štěpán věděl, že nepatří nikam.

Mluvil s několika rabínovými chasidy, protože se brzy rozneslo, že i on je Žid, i když nemluvil hebrejsky ani se jako Žid nechoval. Vyptávali se ho, co dělá, na jeho rodinu, na to, jak žil v Perevozkinu, a na Hitlera, budiž jeho jméno navždy vymazáno. Nevěřícně vyvalovali oči, jako by ten jeho svět nebyl i jejich.

Vyprávěli mu příběhy o starém rabínovi a o zázracích, které vykonal. Byl jeden muž a jeho žena nemohla mít děti. Přišel k rabínovi a žádal o rozvod. Neboť děti jsou požehnáním od Pánaboha, a kdyby neměl děti, kdo by pro něj odříkal nad hrobem modlitbu za mrtvé, aby jeho duše snadněji vstoupila do světa spravedlnosti?

Rabín na něj pohlédl a zeptal se ho: „Je tvá manželka dobrá žena, nebo špatná?“

Muž odpověděl: „Je to dobrá žena, jako že jsem živ; nespílá mi, pokoj uklízí, dokonce zadarmo omývá mrtvé a připravuje je na pohřeb. Umí dělat lívance jako žádná jiná, pane rabíne, ani vy jste nikdy neochutnal takové lívance, jaké svede ona.“ Muž si vzdychl. „Jsem s ní rád a nikdy bych se nerozvedl, jen kdyby mohla mít děti.“

Rabín se na něj znovu podíval a řekl mu, ať jde domů a zůstane s manželkou, ať počká rok, žena otěhotní, během dvou let hned dvakrát.

A jak řekl, tak se stalo, za rok přišel ten muž k rabínovi a daroval mu pár lívanců. Žena porodila synka. Za další rok se objevil zas, tentokrát přinesl rabínovi nádherný hedvábný kaftan a oznámil mu, že mu jdou skvěle obchody a že má už dva kloučky.

„Zázrak, opravdový zázrak,“ povídal ten člověk u stolu, ostatní se usmáli, tahali se za pejzy, pohupovali se vpřed a vzad. Jeden vstal, tleskl a vykřikl: „Radujme se ze zázraků psjovského rabína!“ Všichni vyskočili z lavic, dva přinesli housle a celá síň se dala do tance a zpěvu. Zpívali nezvyklé melodie, které stoupaly a klesaly, stoupaly a zase klesaly.

Štěpán na ně zíral, jako by ztratili rozum, nedokázal pochopit, proč se najednou tak radují. Z Perevozkina odjel teprve před třemi dny a pořád se strachoval, co by se mu mohlo stát, až se Dolgorukov vrátí a zjistí, že utekl. I když zmizel ve správný čas, ve zmatku a chaosu, který vznikl po ruské okupaci, a z druhé strany hranice teď prchá spousta lidí, nepochybně ho udá policii a ta prohledá vesnici a okolí.

A kdyby policie přišla a zeptala se, jestli v městečku není nějaký cizinec, neprozradili by ho chasidi, nepředali by ho, aby se sami zachránili?

Ale byl mezi nimi opravdu cizincem? Nepatřil, jakkoli vzdáleně, přece jen k té pomatené skupině lidí, kteří tančili na dvoře? Někteří se drželi za ruce, jiní tančili sami, měli přivřené oči, když se točili, vlály za nimi dlouhé černé kabáty, klobouky měli vražené nízko do čela a pěli chvály na zázrak.

Někdo ho zatahal za rukáv a vyzval ho, aby vstal a šel také tančit do kruhu, a on to udělal, snažil se být jedním z nich a cítit jejich štěstí, ale nedokázal to. Jediné, co cítil, byl strach, že ho chytí a zastřelí nebo pošlou do tábora v tajze, odkud se nikdy nevrátí.

Věděl, že ho tanec na rabínově dvoře nijak nepřiblížil k tomu, po čem toužil. Odešel z kruhu, postavil se ke zdi, styděl se za to, že se pokusil přidat k ostatním a tančit na melodii, kterou hrály rozvrzané housle.

Už byl na rabínově dvoře tři dny a pořád nevěděl, co s ním bude, samotného starce ani nezahlédl. Šuškalo se, že čarotvorce se zavřel ve svém pokoji, má zatažené záclony a rozpráví s Hospodinem, neboť teď, když zem zabrali Sověti, za ním přijde spousta Židů a budou chtít, aby jim poradil, co mají dělat se svým majetkem.

Do rabínova pokoje směl vstoupit jen jeho nejstarší syn. Když ho chasidé uviděli, sběhli se k němu, ptali se a pak uctivě naslouchali jeho odpovědím.

„Nejí,“ řekl.

Pohlédli na sebe a vyděšenými přidušenými hlasy opakovali, že rabín nic nesnědl.

Třetího večera začínal šabat a stařec sešel dolů, aby s poutníky povečeřel. Byl maličký, vypadal jako ptáček, měl řídký bílý plnovous, ale obočí bylo černé, oči měl veliké, zářící a podivně mladé.

Štěpána překvapilo, jak vypadá, neboť čekal někoho majestátního, nějakého světce nebo krále. Tenhle člověk mu měl zajistit cestu k útěku, ale při pohledu na něj Štěpán propadl zklamání a smutku.

Rabín pronesl požehnání, pak se rozhlédl kolem stolu, a když spatřil Štěpána, usmál se a poprosil syna, aby se posunul a udělal chlapci místo po jeho pravici. Chasidi kolem stolu si začali cosi vzrušeně šeptat.

„Říkají, že jsi Žid, který neví, že je Žid,“ řekl stařec a zazubil se, „a proto budeš jíst se mnou.“ Naklonil se ke Štěpánovi a pošeptal mu do ucha: „Neboj se, moc toho nesním.“

Měl svérázný a břitký smysl pro humor, a ačkoli Štěpán spoustu narážek a úsloví nepochopil, ostatní jim rozuměli a každou chvíli se rozesmáli, opakovali rabínova slova a pochechtávali se ještě dlouho po tom, co domluvil.

Po večeři vyšli na dvůr a tancovali. Stařec začal s nimi, několikrát tleskl starýma hubenýma rukama nad hlavou, dvakrát se otočil, pak se zastavil a chvilku je pozoroval.

Kývl na Štěpána a pohlédl mu do tváře. „Pojď dovnitř, chci s tebou mluvit.“

Místnost byla rozlehlá, nebyl v ní žádný nábytek, jen úzká dřevěná postel se sametovou pokrývkou, dvě židle a stůl a na něm několik rozevřených knih. Na stěnách visely police z hrubých nenatřených prken a na nich byly další knihy. Svazky vypadaly neuspořádaně, stály a opíraly se o sebe v hromadách bez ladu a skladu. Celý pokoj se zdál holý a nepořádný, chabým světlem ho ozařovala petrolejka se zeleným stínidlem, která stála na stole.

Posadili se a Štěpán uvažoval, co mu ten stařec asi poví. Ocitl se tu v šíleném světě, ve světě slepých, ve světě, kde lidé věřili na zázraky, četli prastaré knihy o událostech, které se staly tak dávno, že už pozbyly platnost.

Seděli dlouho, a čím déle takto prodlévali, tím sklíčeněji se Štěpán cítil. Uvědomil si, že dům, dvůr a chasidé se svými příběhy žijí ve snu, a on věděl, že snění ho nezachrání. Stařec vzhlédl a zamrkal. „Prý se chceš vrátit domů?“

„Rád bych,“ odpověděl Štěpán.

„Chceš domů, aby ses naučil být Židem?“

„Ne, chci domů, protože nemám kam utéct a protože se bojím být sám.“

„Aha,“ vzdychl rabín, „jeden důvod lepší než druhý.“

Naklonil se, jeho oči zahalil stín, zesmutněly.

„Bude válka, hodně Židů zemře. Už dříve byly pogromy, do našich vesnic přišli křesťani, zabíjeli, znásilňovali a pálili. Ale tentokrát to bude horší, zemře celá generace. Židé budou trpět tak, jako ještě nikdy netrpěli, jejich krev vystoupí do nebe a oblaka, hvězdy i slunce zrudnou jejich krví. Budou křičet o pomoc, ale nikdo jim nepomůže a nikdo je nevysvobodí, dokud se nenaplní míra krve, a ta míra je nezměrná.“ Zmlkl, v očích měl slzy, stékaly mu po tvářích a třpytily se ve světle lampy.

„Někteří přežijí, ale i ti, co přežijí, budou uvnitř mrtvi, a těch, kdo přežijí a budou opravdu živí, bude jen pár. Dobrá, mohu ti pomoct utéct, a jestliže si to Bůh přeje, snad se vrátíš do svého města a budeš vidět tu krev a to utrpení, ale nelituji tě kvůli tomuhle, ale protože jsi nikdy netancoval tak jako moji chasidé. Když si člověk zatančí, lépe se mu umírá, protože žil.“

Rabín natáhl svou vyhublou paži ke Štěpánovi a dotkl se jeho ramene. „Chceš zůstat tady a učit se?“

Štěpán zavrtěl hlavou. „Chci jít domů.“

„Můžeš se učit a odejít později.“

„Učím se tím, že čtu knihy,“ odpověděl Štěpán vzdorovitě.

Rabín naklonil hlavu, strčil do klobouku, takže se mu posunul do čela, a rozesmál se tichým zvonivým chichotáním.

„Tak ty čteš knihy,“ vypravil ze sebe se smíchem. Pak kývl, zhoupl se dopředu a dozadu a zatahal se za pejzy. „Když jsem byl mladý, otec mě poslal do velké ješivy ve Frankfurtu, abych viděl svět. Odpoledne jsem vždycky vyrazil do ulic, chodil do knihkupectví a pohanských knihoven a četl jsem knihy. Ale nikdy jsem tam nenašel nic, co by už nebylo napsáno, i když jsem si někdy myslel, že ano. Četl jsem Řeka Platóna a Žida Spinozu a dalšího Žida, co se jmenoval Marx, a četl jsem i Žida Freuda, který se domníval, že jsme nešťastní, protože jsme uvnitř sebe nemocní, a snažil se rozplétat uzly našich duší.“

Stařec už byl vážný a téměř se zlobil.

„Co vlastně chtějí všechny ty knihy? Chtějí najít způsob, jak nás udělat šťastnými, a ti, co je psali, si říkali proroci, ale jsou to falešní proroci, proroci lží, protože zapomněli, že bez Boha nemůže být nikdo šťastný!“

„Vím,“ odpověděl Štěpán smutně.

„Tak zůstaneš?“

„Nezůstanu.“

„Pak musíš urazit dalekou cestu,“ řekl rabín, „chceš, abych ti požehnal?“

Natáhl dlaně a položil je na chlapcovu hlavu, pak se dotkl jeho očí. Ale stáhl prsty, jako by sáhl do ohně, a v jeho hlase zazněl nesmírný smutek a soucit.

„Máš Kainovo znamení.“

„Jak to myslíte?“ zeptal se Štěpán rozčileně, protože nechápal.

Stařec byl náhle vážný, neusmíval se ani nechichotal, jako by se ho zmocnila únava. Když znovu promluvil, na Štěpána se ani nepodíval. „Jak to mám vědět? Copak umím vykládat to, co je skryto? Může to znamenat, že přežiješ, ale také to může značit, že zemřeš.“

„Bojím se, že mě najdou Rusové, znamená to, že uprchnu?“ zeptal se Štěpán.

„S pomocí Boží budeš do Dne pokání doma,“ odpověděl rabín.

Když Štěpán odešel z místnosti a objevil se na dvoře, Židé přestali tančit a seběhli se k němu.

„Řekl ti něco?“ vyptávali se. „Naučil ses od něj něco?“

„Ale ano,“ odpověděl Štěpán, „řekl jedno slovo, ale nevím, co znamená.“

„Co to bylo za slovo?“ vyzvídali jeden přes druhého v jidiš, „co to bylo za slovo?“

„Řekl, že to je tajemství.“

Rabínův zeť natáhl ruku a odstrčil chasidy od Štěpána. Chvíli hocha pozoroval. „Člověk může jít hodně daleko, aby zaslechl slovo,“ řekl pomalu. „Bylo to slovo zázrak?“

„Myslím, že ano,“ řekl Štěpán.

Chasidi na něj hleděli planoucíma očima zpod kožešinových klobouků, které zakrývaly jejich vousaté tváře. Pak jeden tleskl a vykřikl: „Rabín řekl slovo, a to slovo bylo zázrak.“

Ostatní opakovali po něm a z věty vznikla melodie, muzikant popadl housle a zahrál ji, a pak se celý dvůr rozezněl radostí, chasidi se dali do tance a zpívali novou píseň.

Venku bylo živo dlouho do noci, Štěpán usnul teprve k ránu.

Zdálo se mu o hoře. Byla strmá, těžko se na ni lezlo, ale musel to dokázat. Běžel do kopce, nohy si rozedřel o křoviny a kameny, byl unavený a sotva lapal po dechu, ale věděl, že musí dorazit nahoru dřív než ostatní, protože na vrcholu čeká rabín, který ho zachrání. Pak šlápl do prázdna a padal do propasti, letěl dlouho, téměř nekonečně dlouho, ale nemohl se ničeho zachytit a pořád padal.

Sevřel ho nesmírný zdrcující strach, jak z nicoty, do které padal, tak z té, z níž přicházel, a pak spatřil vousaté obličeje psjovských chasidů, kteří lemovali stěny té propasti. Ukazovali si na něj prstem a jeden druhému říkali: „Nezemře, ale bude padat navždy, protože má Kainovo znamení.“

Ráno se Štěpán vzbudil a lomcovala jím horečka. Uzdravil se za dva dny, pak ho tajně provezli přes hranici na Slovensko a odtud se vrátil do rodného města.

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .