Tato knížka je věnována celé mé rodině, bez níž bych byla ničím. Hlavní poděkování patří mé mamince, která mi je vždy oporou a důvěřuje beze zbytku všem mým životním krokům.

Stanislava Vránová Zmudová
Kapky otázek

work in progress 2014

Jak bláhové je lidstvo samo,

když probudí se každé ráno.

Zaslepeností nevidí a neslyší

a často ani nemá ponětí,
co je v životě TO nejdražší.

Probudit se je v moci každého z nás,

tak člověče nepropásni ani chvíli,

už teď je přece TEN nejlepší čas!

© Autorka: Stanislava Vránová Zmudová

© Ilustrace na obálce: Lukáš Junek

© Design: work in progress

© Foto: Petr Nikl

ISBN 978-80-87961-00-1

„Jsem spokojen, doktore. Náš podnikatelský projekt se vskutku vyvíjí velice dobře, řekl bych až nad očekávání dobře. Všechno klape, jak má. Měl jste vynikající nápad. Ostatně, i vy na svém účtu musíte pociťovat, že vás královsky za vaše služby odměňuji. Jsem rád, že jsem se ve vás nezklamal.“

Konstatoval s libostí v hlase noblesně oblečený a pěstěný pětapadesátiletý velkopodnikatel a senátor inženýr Pokorný, který seděl rozvalený v béžové kožené sedačce v reprezentativní kanceláři doktora.

Doktor se samolibě zatetelil a ješitně řekl:

„Já jsem vám říkal, pane Pokorný, že je to zlatý důl. Je jen důležité, aby nikdo ze zapojených neselhal!“

„O to se nestarejte! To není vaše starost. Všichni zú častnění jsou pečlivě vybraní a mám je pod palcem. Zobou mi z ruky. Nikdo z nich si nedovolí špitnout ani na smrtelné posteli. Sami vědí, že by se z takovéhle šlamastyky v žádném případě nevykroutili! Takže žádné chmury. A dost už o nepříjemnostech! Víte, že mě problémy nebaví. Žijeme příliš krátkou dobu a je třeba si život co nejlépe užít, vychutnat a ne ho promarnit trablemi. Potíže rád přenechávám druhým, ostatně královsky je za to platím. I když velmi nerad. Mám rád, když mi život leží u nohou a plyne podle mých představ a pravidel.“

Otráveně prohodil senátor a velkopodnikatel ing. Pokorný a nervózně se ošil v sedačce.

Doktor si všiml hněvu šéfa a ve snaze ho co nejrychleji uklidnit konejšivě řekl:

„Pane senátore, vy vždycky víte, co je správné, o tom jsem nikdy sebeméně nezapochyboval! Proto jsem se také se svým nápadem obrátil přímo na vás a ne na někoho jiného. Ale znáte to! Lidi jsou jen nedokonalý nástroj, a proto jsem... No, a jak vlastně dopadlo to jednání s novým odběratelem z New Yorku na naše ehm... specifické zboží?“

„Stále jednáme, ale vypadá to velice slibně. Příští týden za ním opět letím a měli bychom si dohodnout konečné podmínky. Raději doktůrku teď odpočívejte, protože vám přibude práce. Ale samozřejmě i peněz! A o ty nám celou dobu především jde, že?“

Už v dobré náladě sdělil senátor Pokorný a jeho ústa plná zlatých zubů se křečovitě, až zlověstně pousmála.

Vchodové dveře do panelákového bytu se otevíraly a mezi nimi se objevila velmi pohledná černovlasá štíhlá dvacetiletá dívka. Hned jakmile dve ře zavřela, vesele zahulákala:

„Haló! Je někdo doma?“

„Haló! Je tady někdo. Jako vždycky, já a králík Tonda. Princ s velkým zlatým královstvím a bílým koněm tě ještě nenašel. Připravuju v kuchyni večeři, můžeš mi přijít hned na pomoc.“

Bodře odpověděl dceři táta.

„Neblázni! Přece nebudu vařit. Jako budoucí královna bych byla absolutně odepsaná, kdyby se takový zvěrstvo manžel dozvěděl. To je ve smetánce etický prohřešek motat se v kuchyni. Na domácí práce je služebnictvo,  aristokrati by mě totálně odvrhli...“

Rýpla si do táty Hanka, pověsila kabát na věšák a nazouvala si bačkory.

„Tak co dneska baštíme? Mám hlad jako vlk!“

Zeptala se ihned při příchodu do kuchyně mlsně Hanka a hrnula se ke kuchyňské lince.

„Kuře na paprice s těstovinama.“

Soust ředěný při krájení cibule prohodil přes rameno táta.

„Jú, to je dobrý. Já tuhle baštu můžu, to já jáda. A s čím můžu pomoct?“

Tázala se rozverná Hanka.

„Umej prosím tě ty kuřecí plátky, vezmi si druhý prkýnko a nakrájej je na malý kostičky. A prosím, výsosti, nepořežte se.“

Škodolibě zaflirtoval s dcerou rodič.

„A proč? Bylo by aspoň víc masa, a ještě ke všemu čerstvýho.“

Vyprskla smíchy Hanka.

„Dobrý papáníčko! Ženský by ti mohly závidět, jakej jsi kuchtík.“

Mlaskala si spokojeně u plného talíře těstovin s omáčkou Hanka.

„Jsem rád, že ti chutná. A Nováková, jez pomalu, nebo tě bude bolet žaludek.“

Napomínal dceru táta, jakoby domlouval pětiletému dítěti.

„No jo! Ale když ono je to žrádýlko tak strašně móóóc dobrý. Jó, tati. Byla jsem v tý agentuře ohledně tý cesty. Představ si, že na rozdíl od jiných cestovních agentur, který zajišťují studentům práci v zahraničí, nechtějí žádný poplatek a dokonce ani cestovný! Strhnou to až z vydělanýho. To je skvělý, viď? Je vidět, že všichni nejsou takový vydřiduši.“

Jásala s plnou pusou Hanka a nabrala si další plnou lžíci z talíře.

„Hm... to je skvělý.“

Nepříliš nadšeně odpověděl táta, který celou dobu tajně doufal, že holka o cestě do ciziny jen planě fantazíruje.

Hanka, která tušila, že táta není její cestou příliš nadšený, spustila svůj dopředu připravený diplomatický manévr a z plných sil svého jediného rodiče, kterého měla, začala systematicky ukecávat:

„Tati, nebuď smutnej. To víš, že kdybych nemusela, neodjela bych od tebe. Jenže uznej sám, kde si mám tu angličtinu vypilovat, než právě v Anglii? Musíš přece uznat, že v knihách není těch tisíce novotvarů, které dle statistik vznikají a které my, burani z  ech, ani neznáme. V dnešní době jsi bez řeči vodvařenej. Nedostaneš slušnou práci a nepočítej s tím, že bych tu státnici z ájiny ve škole udělala bez takovýhle praxe. Pohořela bych jak papírovej pytlík na sporáku. Ve škole se nic nenaučíme. Drtěj do nás jen slovíčka a gramatiku, to nabiflovaný mám, ale nestačí to na to, abych plynně komunikovala. To fakt nedokážu! A všichni kantoři nám stejně říkají, že nejlepší je praxe v cizině, minimálně na půl roku. Půlka třídy už tam byla a druhá půlka se chystá taky odjet. Já fakt nejsem sama a možná se mnou pojede i Maruška, takže tam sama nebudu. A ještě ke všemu si uvědom, že tahle agentura nechce dopředu ani kačku. Tak uznej, že je to prostě kauf a byl by hřích takovou šanci nevyužít. A koneckonců i ty si ode mě odpočineš a začneš si žít svůj život. Jsi ještě mladej a pohlednej, tak by sis třeba mohl najít nějakou šikovnou a hodnou ženskou. Co z toho života taky máš. Pořád se pro mě obětuješ a život ti utíká jako bláznivej zajíc. A nebuj, budeme si denně skypovat, takže skoro jako bych byla s tebou doma, ani toho půl roku nepocítíš, že s tebou nejsem. A výhodou je, že ti nebudu užírat věčně z lednice, špinit ti prádlo, nechávat vypadaný vlasy v umyvadle a...“

„Mlč už, prosím tě. Pochopil jsem, že nemá smysl se tě snažit zviklat od tvého rozhodnutí. Tvá argumentace je příliš detailně promyšlená.“

Posteskl si táta a hlavou mu prolétlo tisíce hrůzných scénářů, které by se dceři mohly stát. Položil lžíci na talíř a konstruktivně se zeptal:

„A kdy chceš odjet?“

„Musím si nejdřív ve škole domluvit přerušení studia. Papíry už jsem si z té agentury donesla, takže si je můžu vyplnit klíďo píďo dneska.“

Vítězoslavně završila rozhovor o cestě do zahraničí Hanka a podlézavě se zeptala:

„Nebylo by v kastr ůlku ještě něco pro vyhublou, hladovou a chudou studentku? Takovou dobrotu už nikde ve světě nenajdu. Tu umíš udělat jenom ty, a tak je třeba toho využít a pořádně se dopředu nafutrovat.“

„To víš, že by bylo. Upaluj do kuchyně a asi si to i přihřej. Bude to už asi studený.“

Prohodil pochmurně táta a podíval se na stěnu, kde visela fotografie čtyřleté Haničky.

Zamyšlená Hanka šla loudavě a shrbeně po univerzitní půdě k posluchárně biologie. Vešla do třídy a už zdálky spatřila u lavice svou nejvěrnější kamarádku a zpovědnici Marušku, která se jen tak nepřítomně dívala po místnosti. Zamávala na ni a svižnějším vzpřímeným krokem se vydala k lavici, kde Maruška postávala.

„Ahoj. Tak jak bylo o víkendu u skorotchýně?“

Dychtivě vytahovala informace Hanka z Marušky, jakmile došla na přijatelný dosah, který zajistil, že nikdo ze třídy je nemůže poslouchat.

„No hustý! Ani se mi o tom nechce mluvit. Je prost ě příšerná! Filip mě celou dobu uklidňoval, abych neudělala nějakou hovadinu. Hulila jsem špeka za špekem, abych to ve zdraví přežila. To si neumíš představit, co to bylo za hrůzu! Jestli já si Filipa někdy fakt vezmu, tak se odstěhujeme na opačný kout republiky, nebo radši světa, jinak bych ji musela snad zabít. Chudák Filip. Nechápu, že je při její výchově vůbec tak krásně normální.“

Znechuceně zkonstatovala otrávená Maruška.

„To je fakt tak příšerná?“

Udiveně se ujišťovala Hanka.

„Že váháš!“

Dopotvrdila s očima v sloup Marie.

„Hm. Tak to je mi fakt líto, že se ti ten víkend nevydařil podle tvých představ. Ale zvednu ti náladu. Našla jsem studentskou agenturu, která nás vyveze do Anglie bez jedinýho poplatku. Strhnou nám to včetně cestovnýho až v průběhu pobytu ze mzdy, kterou si tam vyděláme. Dobrý, ne? Už jsem to říkala tátovi. Nebyl sice moc nadšenej, ale ukecala jsem ho a tak se po kratším diplomatickém jednání zcela podal mým argumentům. Sice ne nadšeně, ale on to rozdejchá.“

Informovala Marušku s velkou radostí Hanka a oči jí zářily jako hvězdičky.

„No... víš. Říkala jsem to o té cestě Filipovi a on se strašně rozčílil.Víceméně mi tu cestu zakázal, takže budeš muset jet sama.“

Opatrně sdělovala Maruška Hance.

„To si děláš snad kozy?!“

Zklaman ě se zvýšeným hlasem se zeptala rozrušená Hanka.

„Bohužel ne. Víš, Hanko, já Filipa nechci ztratit. Miluju ho a půl roku je prostě dost dlouhý odloučení pro tak mladý lidi, jako jsme my. Třeba by si našel jinou, a to já fakt nechci! Filip pro mě znamená víc, než nějaká Anglie.“

Hájila sebe a svůj vztah Hanka.

„Hm. Tak jo, no. Chápu t ě, ale radost z toho fakt nemám.“

Posteskla si Hanka.

„Nebuď labuť! Najdeš si tam na pokec někoho jinýho. Víš, co je v Anglii  echů? A třeba tam narazíš i na bezva kluka. Co ty víš, co tě tam čeká.“

Uklidňovala alibisticky Maruška Hanku a snažila se tak sama pro sebe smýt svou vinu ze selhání.

„Hele, už jde!“

Ukončila debatu Hanka, která spatřila mezi dveřmi přednášejícího.

Redakce deníku „Hvězda“ byla naplno osvětlená. Osamocená Sandra, která seděla za stolem v redakci
u počítače, poslouchala na diktafonu nahraný rozhovor s právě vycházející pop hvězdičkou. Střídavě diktafon vypínala, zapínala a ťukala do klávesnice.

Náhle se Sandra zvedla z kancelářské židle, zapnula rádio postavené na stole a odešla si do kuchyňky, která byla vzadu v redakci, uvařit kávu.

Při příchodu z kuchyňky zaslechla moderátora, jak oznamuje:

„Pro noční nespáče pouštíme na přání Pavla z Příbrami Janka Ledeckého a jeho písničku – Na ptáky jsme krátký.“

Sandra položila hrníček s kávou na stůl a vyprskla smíchy:

„No to máš recht! Na ptáky jsme fakt krátký, ale jak z toho ven? He... ehe, nevíš, viď? Tak slož druhou písničku, ať se dozvím i konec!“

Ironicky dodala a opět usedla za počítač. Zapnula chraplavý diktafon a její prsty hbitě ťukaly do klávesnice další věty.

Sandra v noční košili pobíhala po kuchyni a připravovala snídani. Její pětiletá dcerka Alenka nepokojně seděla
za jídelním stolem a nevrle pískala:

„Mamííííííííííí! Kdy už to bude! Já mám stlašnej hlad!“

Sandra mezi přípravou snídaně uspěchaně k dcerce prohodila:

„Užuž miláčku. Za chviličku budeš papat, vydrž ještě!“

„A máš čelstvý lohlíčky?!“

Nevrle, spíš vztekle zavřeštěla Alenka.

„Nemám, miláčku! Dostaneš včerejší chlebíček!“

Trpělivě odpověděla na požadavek své dcery Sandra.

„Ale já nechci včelejší chlebíček! Já nemám láda včelejší chlebíček! Já chci dnešní, čelstvej lohlíček!“

ertila se ještě víc rozlícená Alenka.

„Milá čku! Babička šla teprve nakoupit a já, jak vidíš, jsem prozatím neměla kdy pro čerstvý rohlíčky zajít!“

Hájila se stále ještě trpělivě Sandra.

„Tak počkáme, až příííde babička s čelstvym lohlíčkem. Já plostě stalej chlebíček jíst nebudu, nebudu, nebudu, nebudu a basta!“

Radikálně rozhodla Alenka.

„No... to nepočkáme! Za Á je babička po dvou infarktech, takže musí chodit pomalu, a za BÉ musíme být za hodinu u paní doktorky, takže nemáme čas na čerstvý rohlíček čekat!“

Striktně, ale klidným hlasem dokončila Sandra debatu o pečivu.

„Pfuuuuuuuu! To mi teda nebaví. Hnusnej stalej chlebíček... nenávidim stalej chlebíček pfuuuu...! Hnusnej a stalej. Fuj tajbl...  nechci ho...! Nebudu ho papat a nebudu!“

Mrzutě prskala s našpulenou pusinkou Alenka.

Sandra podávala do okénka nemocniční kartotéky zdravotní sestře průkazku Alenčiny pojišťovny a oznamovala:

„Dobrý den. Jdeme za paní doktorkou Novotnou na alergologii. Jsme objednané na devátou hodinu.“

Sestra si podanou průkazku vzala, prohlédla a směřovala ke kartotéce, aby vyhledala zdravotní kartu. Když ji našla, vrátila se k okénku zpět a řekla:

„Posaďte se ke dveřím číslo čtyři. Paní doktorka za chvilku přijde. Dělá ještě na oddělení vizitu.“

„Děkuji.“

Řekla Sandra, otočila se od okénka kartotéky a neočekávaně se srazila s ošetřující lékařkou Alenky.

„Jé! Dobrý den, paní doktorko, já jsem se vás tak lekla.“

Vyprskla smíchy překvapená Sandra.

„To vypadám dneska tak hrozně?“

Rozesmála se lékařka a pokračovala:

„Tak pojďte, Svobodovic, do doupěte čarodějnice.“

Sandra zvolala do vedlejší místnosti čekárny na Alenku, která si zde doposud hrála s nemocničními hračkami:

„Pojď, Alí, jdeme do ordinace!“

Oportunistka Alenka se neochotně zvedla ze židle od zajímavé hračky a zamračeně zakňourala:

„To snad neni ani plavda!  ověk si v klidu nemůže hlát! Pořád ho ty dospělí s něčim votlavujou!“

A plácla se vztekle ručičkami do stehna.

„Ale, ale!“ Napomenula přísně Alenku Sandra.

V doktorčině ordinaci se Sandra s Alenkou posadily do židlí naproti lékařce, která si prohlížela Alenčiny výsledky.

Alenka se na židli netrpělivě ošívala, vykopávala nožičkama sem a tam a dělala otrávené grimasy.

Sandra se na Alenku přísně podívala, otočila oči v sloup a zakroutila hlavou.

Lékařka, která zvedla hlavu od Alenčiny zdravotní karty, spatřila před sebou zábavný obrázek rodiny Svobodovi. Srdečně se tomu nevšednímu komediantskému pohledu rozesmála a povzbudivě řekla:

„Nebojte. Ono jí to brzo p řejde. Věřte mi, že v pubertě budete mít ještě větší problémy. Mám tři děti a vím,
o čem mluvím. A teď k výsledkům, paní redaktorko. Mám pro vás radostnou zprávu. Přišly výsledky krve a vypadají dobře. Hladiny se nám relativně srovnaly do normálu.“

Sandra se s radostí a úlevou usmála.

Lékařka se podívala na Alenku a vyzvala ji:

„Alenko, pojď si vzbudit šaška.“

Alenka vstala, tentokrát bez řečí, a přicupitala ochotně ke spirometru, který byl připojený k počítači.

MUDr. Novotná podala Alence trubičku a nařídila:

„Tak šup. Pořádně se nadechni, tak, teď nedýchej, a teď zprudka vydechni! Skvělý! Vidíš, jak se to šaškovi líbilo. Tak a ještě jednou. Zhluboka se nadechni, nedýchej, a teď zprudka vydechni, ještě, ještě, ještě! No skvělý! Jsi šikovná holčička! A koukej! Máš 98 %! To je prostě perfektní!“

Sandra se s úlevou usmála.

Alenka si šla sednout zpět vedle Sandry na židli, ale náhle se váhavě zastavila. Ještě než došla k židli a posadila se, otočila se na lékařku a razantně obchodnicky řekla:

„A dostanu dneska vůbec oblázek?!“

MUDr. Novotná se rozesmála, otevřela šuplík, podala Alence kartičku s obrázkem a poté se profesionálně zeptala Sandry:

„Jaké chcete napsat léky? Léčbu prozatím ponecháme stejnou, jen Pulmicort snížíme na třikrát jeden vdech.“

Sandra se zamyslela a odpověděla:

„Stačí Zyrtec a Pulmicort.“

MUDr. Novotná se jala předepisovat recept.

„Jak se říká, když něco dostaneš?“

Mentorovala Sandra Alenku.

Alenka se začala na židli neklidně houpat čím dál tím víc a ukňouraně zamručela:

„Kuju a mamííí?! Kdy pudeme! Mě už to tady nebaví.“

Sandra zrudla ostudou a rozpačitě zakoktala:

„Alenko! To se přece neříká, není to slušné! Buď hodná a trpělivá!“

Doktorka Novotná se rozesmála a pobaveně řekla:

„Neboj, už jdete. Recepty mám napsané. A doufám, že se na m ě a na šaška přijdeš za dva měsíce podívat? Co ty na to?!“

„Hm, no co mám dělat, nó.“

Znechuceně zabučela Alenka.

Sandra vytřeštila oči a otevřela pusu nad projevem dcery, ale na slovo se už opravdu nevzmohla.

MUDr. Novotná, přehlížejíc Alenčinu antipatii, vyrovnaně pokračovala:

„Paní Svobodová. Kdyby se nic nedělo, objednejte se v kartotéce na kontrolu za dva měsíce. A nezapomeňte si nechat dát razítko na recept.“

„Mnohokrát děkujeme.“

Řekla v rozpacích Sandra a podávala ruku lékařce.

„Hmmm, tak... kujem.“

Zaremcala Alenka a taktéž po vzoru své maminky dospělácky podala ruku lékařce.

MUDr. Novotná se rozesmála a opětovala dítěti podání ruky. Neopomněla okomentovat mentalitu Alenky:

„Alenko! Z tebe bude jednou určitě moc slavná herečka! Ale než vyrosteš, to si maminka ještě dá! Tak ahoj.“

Sandra se ve dveřích ještě otočila na lékařku a unaveně řekla:

„Mockrát děkujeme a prosím vás, nezlobte se.“

„Nic se neděje. Je svá. Hezký den.“

Odvětila povzbudivě lékařka.

Sandra stála před malým domečkem ve vilové čtvrti, nad jehož venkovními dveřmi visela cedule: Michaela Nová – kartářka.

Ješt ě chvíli otálela, než sáhla na zvonek a stiskla jej. Zanedlouho se otevřely dveře a mezi nimi stála sympatická, asi padesátiletá žena.

„Pojďte dál a nezouvejte se.“

Pozvala mile Sandru.

„Děkuji. Přišla jsem o trošku dřív, nevadí?“

Omlouvala se Sandra.

„Ne. V pořádku, pojďte dál. Dáte si čaj, kávu nebo minerálku?“

Ptala se paní, jež už byla kdesi v nitru domku.

Sandra, která za sebou zavřela venkovní dveře, stála v rozpacích na chodbě a rozpačitě zakuňkala:

„Jestli mohu poprosit, tak bych si dala kávu.“

„Instantní nebo turka?“

Optala se konstruktivně sympatická kartářka.

„Raději instant a bez cukru a mléka.“

Pípla stále ještě v rozpacích Sandra.

„Tak pojďte dál. Přeci nebudete stále stát mezi dveřmi. Posadíte se a já nám zatím uvařím ty kávy.“

Řekla bodře paní, která se na chodbě vynořila před Sandrou a uvedla ji do pokoje.

Sandra si sedla na židli za malý oválný stoleček, vyndala z kabelky diktafon, který položila na stůl, a rozhlížela se zvědavě po interiéru. Kartářka se za chvíli objevila mezi dveřmi s podnosem, na němž měla dva barevné šálky. Popošla ke stolku, za nímž seděla Sandra, a podnos na něj položila.

„Vezměte si prosím.“

Vyzvala Sandru a posadila se na židli ke stolu čelně proti Sandře.

„Děkuji.“

Řekla Sandra a vzala si z podnosu žlutý, krásně kytičkami malovaný hrníček.

Žena si vzala druhý šálek, který položila před sebe na stůl, a konstruktivně se zeptala Sandry:

„Tak o čem chcete psát? Dělala jsem články už s různými novináři, bojím se, abysme se neopakovaly
a články se nestávaly plytkými.“

„No, já bych p ředně chtěla vědět, proč k vám lidé chodí?“

Zvídavě se ptala Sandra a zapnula diktafon k nahrávání.

„Hm... ono toho je víc. Nedá se v kostce říci, kvůli čemu všemu lidé chodí na karty. Vesměs chtějí vědět, jestli se jim vylepší partnerské vztahy nebo najdou toho osudového partnera. Někoho zajímá, jestli ho vyhodí
z práce, povýší, anebo jestli zbohatne. Ale kdybych měla podstatu shrnout jedním slovem, tak si lidé vlastně chodí pro naději. Chtějí slyšet, že jejich sny, iluze budou naplněné.“

Řekla zamyšleně okultistka.

„A nemyslíte si, že jim často naději i berete?“

Rýpla si Sandra.

„No, já bych neřekla, že někomu beru nebo dávám naději. Já jen čtu, co je v kartách. Život je z mnoha procent svobodná volba a i to, že někdo přijde ke mně na karty, je jeho volba. Já jsem samozřejmě vázaná vyššími zásadami, které nesmím při výkladu překročit! Když se nad tím zamyslím z jiného úhlu, tak si myslím, že naději si lidé dost často berou sami.“

Vyrovnaně s klidným hlasem odpověděla žena.

„A jaké jsou to ty vyšší zásady?“ Vyptávala se dál Sandra.

„O některých se hovořit smí a o některých ne. Existují jistá psaná i nepsaná esoterická pravidla a etika. Hlavním pravidlem je... mlčet, když se mlčet má. Samozřejmě že nemohu mlčet, když přijde klient a zaplatí si službu. Při kartách a ostatních vědách bílé magie je nejdůležitější psychologie. Nikdy se nesmíte dopustit chyb, které by mohly být skutečně až fatální. V zásadě však platí, v žádném případě nesmíte s klientem manipulovat.“

Řekla záhadně kartářka a napila se ze svého šálku.

„A jak je to vlastně možné, že karty fungují?“

Položila další otázku Sandra.

„To je jednoduché. Všude kolem nás je energie a i my, lidé, jsme energie. Klient jen do t ěch „čertovských obrázků“ vloží svou momentální energii, která jím proudí. Proč říkám momentální? Právě proto, že i energie člověka se mění vývojem, člověk se takzvaně transformuje. Proto se někdy stává, že se výklad neplní tak, jak jsem mu p ředpověděla. V dané chvíli, když u mne klient byl, podv ědomě vyhledával nějaký vzorec a situace, aby se poučil nebo naučil,
a když překročí kruh, nebo naopak se v něm začne víc plácat, jeho život se vyvíjí úplně jiným

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .