Joshua Dalzelle v nakladatelství

FANTOM Print

ČERNÁ FLOTILA

Válečná loď

Volání do zbraně

Protiúder

EXPANSION WARS *

New Frontiers *

Iron & Blood *

* Plánujeme, české názvy budou upřesněny

JOSHUA DALZELLE

PROTIÚDER

ČERNÁ FLOTILA III.

FANTOM Print
2017

Copyright © 2015 Joshua Dalzelle

Translation © Jakub Mařík

Cover © Adam Burn

ISBN 978-80-7398-874-6 (ePub)

ISBN 978-80-7398-875-3 (mobi)

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

PROLOG

MÍSTO: NEZNÁMÉ

DATUM: NEZNÁMÉ

„Hej!“

Plukovník Robert Blake zamrkal proti ostrému světlu a znovu se pokusil zvednout ruku, aby si zakryl přecitlivělé oči. Opět se mu to nepodařilo. Měl pocit, jako by mu něco rozmačkalo mozek, a věděl, že za to může nedávné probuzení z hibernace. Celým procesem si prošel už při nácviku mise, ale tentokrát se mu zdálo, že jsou vedlejší účinky vyloženě extrémní.

„No tak, Siddelová! Uvolni mě!“ zavolal znovu lékařskou důstojnici Carla Sagana, která měla dohlížet na jejich probouzení. Slyšel ozvěnu svého hlasu a ulevilo se mu, že v pořádku jsou alespoň jeho uši. „Slibuju, že se hned nepokusím vstát a chodit. Jen si chci zakrýt oči a podrbat se na nose.“

„Uveďte své jméno,“ vyzval ho hluboký neosobní hlas. Byl to všudypřítomný zvuk, který jako by přicházel odevšad.

„Kdo je to?“ chtěl vědět Blake.

„Uveďte své jméno,“ řekl znovu Hlas.

„Blake.“

„Blake,“ zopakoval Hlas. „Plukovník Robert Blake, velitel mise.“

„Ano,“ potvrdil Blake. Jeho myšlenky běžely jako o závod a cítil první náznaky paniky. „Kdo jste? A kde jsem? Prosím, uvolněte mi pouta.“

„Vaše tělo spoutané není,“ informoval ho Hlas, ve kterém se objevil náznak soucitu. „Jen jsem vašemu mozku zatím neumožnil kontrolu nad svaly. Nejprve musíme prodiskutovat pár věcí.“

„Kdo jste?“

„Než na to odpovím, dovolte mi, abych vám položil otázku,“ řekl Hlas. „Roberte, jak dlouho podle vás trval váš pobyt ve vesmíru?“

„Tohle je naše první hibernace,“ odpověděl Blake, zatímco se snažil přemýšlet. „Ne víc jak šest měsíců.“

„Kde se podle vás právě nacházíte?“

„Na cestě k hvězdné soustavě Proxima Centauri,“ řekl Blake. „A na další otázky neodpovím, dokud sám nedostanu pár odpovědí.“

„Dobře, Roberte,“ odvětil Hlas. „Byl jste ve stavu pozastavených životních funkcí déle než dvě stě padesát vašich let. Váš druh by tento stav klasifikoval jako smrt.“

Smrt? Váš druh?

„Prosím,“ zašeptal Blake. „Prosím… kdo jste?“

„Jsem hlavním vědcem na lodi, která našla vaše plavidlo, jak bez energie pluje mezihvězdným prostorem,“ pověděl mu Hlas. „Po prohlídce vašeho plavidla jsem dospěl k názoru, že jste se zatím nesetkali s žádným inteligentním druhem schopným mezihvězdného cestování. Vaše izolace chrání stejnou měrou mě i vás. Nacházíte se v uzavřeném sterilním prostředí, dokud se vaše tělo neaklimatizuje na podmínky našeho plavidla. Druhým důvodem vašeho izolování je, že můj vzhled by vás mohl rozrušit, pokud bych se ukázal dřív, než vstřebáte nové informace.“

Bylo to šílené, ale jeden z manuálů mise skutečně obsahoval protokoly pro podobnou situaci. Vědci z Cujo se domnívali, že šance narazit na mimozemský život je mizivá, ale americká armáda rozhodla, že musí mít záložní plán. Blake si manuál pročetl během cesty ze Sluneční soustavy a připadal mu naprosto absurdní. A když k této situaci skutečně došlo, připadal mu ještě absurdnější.

Blake střídavě ztrácel a nabýval vědomí, mlhavě si uvědomoval, že kolem něj dochází k pohybu, ale nedokázal se plně probudit a soustředit se na něj. Když se té letargie konečně zbavil, zjistil, že jeho tělo na pokusy o pohyb reaguje. Pomalu svěsil nohy přes okraj tvrdého stolu, na kterém ležel, a rozhlédl se.

Místnost byla čistě bílá, kruhová a zdánlivě bez jediného spoje. Stůl, stěny, podlaha a strop vypadaly, jako by je někdo vytvořil z jediného kusu nějaké keramiky. Blake se podíval na svou kůži a zjistil, že je šedá, skvrnitá a opuchlá. Možná byl skutečně mrtvý. Předchozí rozhovor s Hlasem mu z nějakého důvodu připadal jako sen. Ale to bylo jedno. Potřeboval zjistit, jestli ta místnost má nějaký východ.

Když se pustil stolu a přesunul váhu na nohy, zjistil, že na to ještě nejsou připravené. Podlomila se mu kolena a spadl na podlahu, kostnaté klouby do ní tvrdě narazily. Odněkud z místnosti se ozvalo tiché zasyčení a Blake ucítil teplé ruce – lidské ruce – jak ho zvedají a ukládají zpátky na stůl. Vzhlédl ke tváři svého zachránce. Nebyla zcela lidská, ale lidem se velmi podobala.

„Není třeba se bát,“ řekl Hlas, který vycházel odněkud z místnosti. „Je umělým konstruktem, který vám bude asistovat, dokud znovu plně neovládnete své tělo. Postavili jsme ho, aby připomínal váš druh a zbytečně vás nešokoval.“

„To je od vás velmi ohleduplné.“ Blake si lehl a ztěžka dýchal.

„Očividně jste již zjistil, že jsme obnovili vaše volní motorické funkce, ale bude chvíli trvat, než bude vaše atrofované tělo zcela opraveno,“ pokračoval Hlas. „Mezitím bychom s vámi rádi probrali pár věcí. Věcí, které musíme vyřešit, než se pokusíme oživit zbytek vaší posádky.“

Zmínka o posádce vymetla z Blakeovy mysli zbytky pavučin, náhle byla soustředěná jako laser na to, co bude Hlas říkat dál.

„Jistě,“ odpověděl Blake. „Odpovím na cokoliv, co budete chtít.“

„Podařilo se nám zpřístupnit počítače v plavidle, kterým jste cestovali.“ Zdálo se, že Hlas teď trochu váhá. „Chvíli trvalo, než jsme dokázali rozlišit faktické záznamy a zábavné fikce, ale máme pocit, že jsme již dokázali v chování vašeho druhu určit jisté vzorce.“

„Například?“ zeptal se Blake. Trochu ho děsilo, že bude celé lidstvo posuzováno podle béčkových filmů, co se ocitly v tabletech jeho posádky.

„Vaše projevy násilí, dokonce i proti vlastnímu druhu, jsou vskutku pozoruhodné,“ řekl Hlas tónem naznačujícím, že nejde o odsuzování, ale o pouhé zhodnocení. „A přesto se zdá, že se za ním skrývá tendence jednat v rámci jasně vymezených definic dobra a zla.“

„Nejsem si jistý, na co se ptáte,“ přiznal Blake. „Vlastně si ani nejsem jistý, jestli to byla otázka.“

„Žádám pouze o prosté potvrzení a případné objasnění,“ řekl Hlas.

Následující tři hodiny detailně probírali užití násilí jako prostředku při řešení problémů, etické a filosofické následky a dokonce procházeli i různé scénáře, kde musel Blake popisovat, jak by jednotlivé střety řešil. Některé situace zahrnovaly jen jeho, v dalších šlo o malé skupiny jako rodina a někdy došlo i na obrovské koncepty jako celá planeta. Na konci z toho byl Blake vyčerpaný a naprosto zmatený.

Hovor nahradilo nepříjemné ticho, kdy se Blake musel sám sebe ptát, jestli kvůli jeho odpovědím zůstane posádka Carla Sagana mrtvá, nebo jestli budou oživeni stejně jako on. Protože netušil, o co Hlasu jde, odpověděl na všechno co nejupřímněji a plně se svěřil do rukou osudu.

„Přiznávám, že mne teď váš druh zajímá ještě víc, než když jsem poprvé zkoumal vaši loď,“ řekl po několika minutách Hlas. „Dospěli jsme k rozhodnutí.“

„Bude posádka oživena?“ zeptal se Blake.

„Ano,“ odpověděl prostě Hlas. „Všichni, u kterých to je možné. Některým z nich nedokážeme pomoci ani my. Také pro vás máme návrh.“

„Návrh?“ Blake se málem zasmál. „Co bychom my mohli navrhnout někomu jako vy?“

„Je tu jedna věc, jejíž podstatu nejsme schopni plně pochopit,“ řekl Hlas. „Koncept, který je pro nás tak cizí, že jsme jeho zkoumání téměř vzdali.“

„A to je?“

„Vy to nazýváte válka,“ pověděl mu Hlas. „Byli bychom velmi rádi, kdybyste nám poučili o její podstatě, implementaci a popřípadě nám i pomohli s jejím demonstrativním provedením. Uděláte to pro nás, Roberte?“

Blake se nad tím, o co ho žádali, pár minut zamýšlel, stejně jako nad bizarní nepředstavitelnou situací, ve které se ocitl. Nakonec však měl jen jednu základní zodpovědnost a tou byla jeho posádka. Ta měla přednost před všemi filozofickými debatami, které sám se sebou v budoucnu povede kvůli tomu, co po něm jeho zachránci chtěli.

„Ukážu vám to.“

KAPITOLA 1

ZEMĚ

ROK 2433

„Měl jste před námi tajemství,“ řekl flotilní admirál Marcum, když se z balkónu díval na Ženevské jezero. „Tahle planeta není žádný zamořený slum, jak jsme si měli myslet.“

„Byla, když jste odsud odletěli,“ odvětil starší kapitán Jackson Wolfe. „Napravení škod trvalo celá staletí a pak jsme neměli chuť všechny zvát, aby se vrátili a zopakovali to.“

„Vstal jste dnes špatnou nohou, kapitáne?“ poznamenal Marcum s povytaženým obočím.

„Ani ne,“ řekl Jackson.

Marcumovi neušlo, že svého nadřízeného neoslovuje hodností nebo uctivým pane .

„Ven s tím, kapitáne. Jestli spolu máme pracovat, musíme se přes to dostat, ať už je to cokoliv. Já se řídil rozkazy. I vy většinou děláte, co se vám řekne. Tak co ode mě chcete?“

„Povězte mi o Arše,“ vyzval ho Jackson. „Kdo to spustil? Jak dlouho existovala? Kdy vám došlo, co to je? Pomozte mi, abych vám znovu věřil jako tenkrát, když jste mě napůl mrtvého vytáhli z torpédoborce.“

Marcum se na něj dlouho díval, než si ztěžka povzdechl a otočil se zpátky k jezeru. „Té planetě se Archa nikdy neříkalo. Nebyl to její původní účel. Ta planeta měla být dalším krokem plánu výkonné rady Cujo Corporation, která se chtěla odtrhnout od konfederační vlády a fungovat jako suverénní enkláva.

Našel ji jeden z našich přísně tajných automatických průzkumných dronů, a když jsme viděli, jak moc je tamní ekologie vhodná pro kolonizaci, začali jsme hned stavět. To bylo před sedmadvaceti lety, dlouho předtím, než se nám na prahu objevili Fágové. Dokonce tam měli i plně funkční loděnice, i když jen velmi malé. Z nich vyšly nové válečné lodě… stavěli jsme je v tom systému po jedné, daleko od zvědavých očí.“

„To vysvětluje existenci kolonie a úplně nové třídy bitevních lodí,“ řekl pomalu Jackson. „Ale nevysvětluje to žádnou z těch důležitých věcí.“

„Jak jste správně uhodl, na Havenu panovaly velké obavy, že Fágy zastavit prostě nedokážeme,“ přikývl Marcum. „Obavy, které se ukázaly být oprávněné, mohu-li dodat. Odsuňme váš slepý idealismus stranou. Flotila by měla jen malou šanci porazit fágské jednotky u Nuovo Patrie, která navíc ani nebyla jejich hlavním cílem.

Když se začalo vážně diskutovat o možnostech, jak zachránit lidský druh, pokud začneme akceptovat ztráty celých hvězdných soustav, Cujo zašlo za některými senátory a lobovalo u nich, aby odklonili zdroje k naší nejlepší nové planetě.“

Admirála přerušil Jacksonův neradostný smích. Marcum se kvůli jeho nepatřičné reakci zamračil.

„Takže i když našemu druhu hrozilo vyhynutí, korporace stále hledala způsob, jak na tom vydělat,“ poznamenal stále se smějící Jackson.

„Nechápu,“ přiznal Marcum.

„Řekl jste mi, že se chtěli osamostatnit a oddělit od Konfederace,“ vysvětloval mu Jackson. „Co by se stalo, kdyby Senát poslal nejgeniálnější lidi a většinu našich zdrojů do jejich malého nového impéria, ale Fágové by nás nakonec nevyhladili?“

„To mě ani nenapadlo,“ připustil mračící se Marcum. „Nová enkláva by pak měla monopol na vědu, umění, technologie… Konfederace by se musela před Cujo plazit a o všechno žebrat. Opravdu si myslíte, že jim šlo o tohle?“

„A vy jste jim s tím pomáhal,“ doplnil Jackson. „Ano, myslím si, že výkonná rada a senát jsou úplně stejní – krysy, co lezou jedna přes druhou, aby získaly nějakou výhodu, i když se pod nimi potápí loď.“ Když mu Marcum neodpověděl, znechucený kapitán se otočil a rozhlížel se po své domovské planetě.

Po hrozivém útoku Fágů, který úplně zničil hlavní svět Konfederace Haven, si otřesení přeživší členové vlády nakonec našli cestu do rodné kolébky lidstva – na Zemi. Když jejich lodě vlétaly do Sluneční soustavy, vřelého uvítání se nedočkaly. Obyvatelé modré planety nezapomněli na hromadu urážek z většiny konfederačních světů a navíc se obávali, že by uprchlíky z Alfa Centauri mohli sledovat Fágové.

Jackson Wolfe vnímal návrat na Zemi unavenýma očima muže, kterého dotlačili příliš daleko za bod zlomu. Stále v sobě nesl vinu kvůli zničení Havenu, přestože ve skutečnosti nemohl udělat prakticky nic, čím by tomu zabránil. Měl pocit, že kdyby znovu neporušil rozkaz a neodvedl většinu bojových zdrojů Sedmé flotily do pohraničí, možná by obrana Havenu byla dost silná, aby útok odrazila.

„Zajímalo by mě, jak dlouho ho tam budou držet,“ řekl Marcum.

„Neodvažuju se ani hádat.“ Jackson pokrčil rameny. „Dokážu si představit, že s uvěřením jeho historce mají trochu problémy.“

„Ani já si nejsem jistý, jestli mu věřím,“ odtušil Marcum. „Ale dokud tu zůstane s těmi svými loděmi, může tvrdit, že je královna ze Sáby, a já se za něj zaručím.“

Než se mohl Jackson zeptat, jestli Marcum vůbec ví, o kom to mluvil, dvojité dveře předpokoje, kde spolu čekali, se hlasitě otevřely.

„Kapitáne Wolfe, admirále Marcume… omlouvám se, že jsme vás nechali čekat,“ řekl důležitě vypadající malý muž v bizarním, ale asi módním obleku tónem, který nenechával nikoho na pochybách, že ho to nemrzí ani v nejmenším.

„A?“ pobídl ho podrážděně Marcum.

„A pokud mne budete následovat, zavedu vás do hlavní konferenční místnosti,“ pokračoval prcek, který se v přítomnosti dvou slavných důstojníků Flotily snažil vypadat co nejdůležitěji.

„Až po vás.“ Marcum se podíval na Jacksona a zakoulel očima. Společně následovali muže ven z místnosti, u které Jackson začínal mít pocit, že je to spíš zadržovací cela než recepce.

Jacksona trochu překvapovalo, jak se k nim od přistání chovají. Když Áres vletěl na orbitu, nařídili mu, aby se nepletl do cesty běžnému orbitálnímu provozu, a trvalo další čtyři dny, než mu nařídili, aby sám s raketoplánem zaletěl přímo do Ženevy. Když už byl doma, chtěl navštívit severoamerický kontinent, ale na své žádosti o změnu kurzu nebo o vysvětlení, proč tak spěchají, dostával stále stejnou odpověď, že musí přistát v Ženevě. Od chvíle, co do systému začaly proudit vesmírné lodě, bylo zjevné, že se Zemi nijak nezamlouvá představa přijímání uprchlíků z Konfederace.

Chodba, kterou šli, byla dlouhá a plná zatáček. Celostěnná okna nabízela výhled na Alpy odrážející se na hladině klidného jezera. Budova, ve které se nacházeli, patřila k hrstce moderních staveb na břehu jezera, ostatní byly o několik set let starší. Vypadalo to, že i v nejbouřlivějších dobách byla Ženeva, spolu s většinou Švýcarska, ušetřena zkázy, kterou přineslo jednadvacáté století.

„Račte tudy,“ řekl jejich průvodce, ustoupil stranou a pokynul rukou. Jackson a Marcum tomu zmetkovi nepoděkovali ani kývnutím hlavy a prošli kolem něj do okázalé stinné místnosti, které dominoval obrovský oválný stůl ze dřeva stromu, co rostl jen na Zemi. Byly to právě podobné detaily, které drnkaly na struny v Jacksonově srdci. Přestože prožil většinu dospělého života na palubě hvězdné lodi, doma byl tady. Patřil sem.

„Starší kapitáne Wolfe,“ pozdravila ho žena středního věku s dlouhými stříbřitými vlasy, které stála u stolu. „Je mi ctí, že jste se k nám připojil. Prosím, posaďte se.“

„To já jsem poctěn, paní ministryně,“ řekl Jackson a uctivě sklonil hlavu.

Přestože ministryni Adavail Nelsonovou osobně nikdy nepotkal, její vážná, téměř přísná tvář byla dobře známá i těm, kteří se o pozemskou politiku moc nezajímali. Byla spravedlivým a neústupným dohlížitelem nad Radou národů, organizací, která v minulosti zprostředkovávala jednání mezi pozemskými státy a v nedávné době se pod vedením Nelsonové a jejích předchůdců hladce změnila v celoplanetární vládu. Tedy v první, která fungovala a do které všichni zúčastnění vstoupili dobrovolně.

„Paní ministryně –“

„Posaďte se, admirále Marcume,“ mávla Nelsonová rukou. „Ze zdvořilosti jsme vás na toto setkání pozvali jako zástupce toho, co zbylo z konfederační flotily, ale nemáte tu žádnou pravomoc. Není tu žádná politická moc, na kterou byste se mohl odvolávat, a nejste tu zrovna vítaný. Omlouvám se za svou neomalenost, ale ráda bych případným nedorozuměním předešla dřív, než začneme.“

„Jistě, paní ministryně,“ odvětil uhlazeně Marcum, jako by se ho to nijak nedotklo.

„Tuto informační schůzku s klíčovými účastníky událostí, které vedly k úplné ztrátě Havenu, jsme svolali před zasedáním kompletní Rady, která rozhodne, jak bude Země na tuto bezprecedentní situaci reagovat,“ pokračovala Nelsonová. „Pokud vám něco není jasné, klidně se zeptejte… je důležité, abyste všemu rozuměli pro případ, že byste museli podat svědectví.“

Jackson si při posledních slovech v duchu povzdechl. Byl si jistý, že se předvolání před Radu nevyhne. Mohli by ho klidně zavolat jen kvůli tomu, že byl známým „Zemšťákem“ sloužícím v Hvězdné flotile. Jeho role ve Fágské válce, jak se jí teď říkalo, byla pozemskými médii značně přibarvená a on byl zobrazován jako hrdina, jako naivní hlupák i jako krvežíznivý šílenec, který byl ochotný obětovat miliony lidí, aby mohl rozpoutat válku s první vyspělou vesmírnou rasou, se kterou se lidstvo setkalo. Bohužel si ani on sám nebyl jistý, do které z těch kategorií spadá.

„Důkladně jsme vyslechli údajného plukovníka Roberta Blakea a dokonce jsme mohli provést srovnávací analýzu DNA se vzorky, které se zázračně zachovaly v bývalých Spojených státech.“ Nelsonová se lehce zamračila, když se posadila na polstrovanou židli v čele stolu. „Podle všech výsledků, které máme k dispozici, je plukovník Blake tím, za koho se vydává. Nelze vyloučit možnost, že naše identifikační metody jsou nedostačující, ale s ohledem na jeho zásah v pohraničí jsem ochotná jeho příběh akceptovat. Skutečnou otázkou však je, jak s tím naložíme?“

„Paní ministryně, nebylo by vhodné mít na této schůzce i plukovníka Blakea?“ Jackson ignoroval protokol a zeptal se přímo Nelsonové.

„Možná ano.“ Na ustarané tváři Nelsonové nešlo poznat, jestli s tím souhlasí, nebo ne. „Jsou tu však jistě faktory, kapitáne, kvůli kterým bude lepší, když Blake o této schůzce nebude vědět.“

„Jaké faktory?“ zeptal se Jackson.

„Takové, které konfederační flotilu nemusí zajímat,“ odsekl starší muž v uniformě, která ho identifikovala jako admirála SDF* – Solárních obranných sil. „Ale muž, kterého jste tak nerozvážně dovedl zpátky na Zemi, disponuje osmnácti loděmi, které by mohly zničit vše v soustavě, stejně jako by mohly odrazit fágské jednotky, které vás sem mohly sledovat. Pokud je tím, za koho se vydává, nejsme si jistí, zda by měl těmto zbraním dále velet.“

* Solar Defence Forces (pozn. překl.).

Jacksona takové uvažování šokovalo a chtěl se proti němu ohradit, ale Marcum ho kopl do kotníku a nepatrně zavrtěl hlavou.

„Toto je pouhá informační schůzka před tím, než se sejde celá Rada,“ připomněla jim rázně Nelsonová a zamračila se na admirála SDF. „Podobné spekulace nejsou vhodné a především ničemu nepomůžou. A teď… začněme se stručným shrnutím bitvy o Nuovo Patrie.“

Následující tři a půl mučivé hodiny musel Jackson sedět a poslouchat, jak je jeho předchozí mise rozebírána a zpochybňována lidmi, o jejichž úsudku v této věci dost pochyboval. Netrvalo dlouho, než přestal vznášet námitky a opravovat záznamy, protože začalo být jasné, že politici a byrokrati o fakta vůbec nestojí. Ve skutečnosti pečlivě konstruovali verzi, kterou přednesou na zasedání Rady a následně s ní nakrmí občany Země.

Když úmorné sezení skončilo, Jackson s Marcumem v patách z místnosti utekl dřív, než ho mohl do rohu zahnat jeden z půl tuctu účastníků, kteří se tvářili, že by si s ním chtěli soukromě promluvit. Přestože si užíval, že může po tak dlouhé době dýchat pozemský vzduch, musel teď přemýšlet, jak těžké bude se odsud vyplížit a vrátit se raketoplánem zpátky na Área.

„Jaká byla schůzka, kapitáne?“ zeptal se Robert Blake, než si dopřál další lok piva. Se vstáváním z gauče se neobtěžoval.

„Jakou schůzku myslíte?“ Jackson si vzal jedno místní pivo a svalil se na pohovku naproti bývalému důstojníkovi amerického letectva.

„Ta, kde jste se všichni posadili a snažili se vymyslet uvěřitelnou báchorku, kterou během týdne nabídnete Radě,“ řekl Blake.

„Aha, tahle.“ Jackson pokrčil rameny. „Asi přesně taková, jak byste čekal.“

„Jen mezi námi, lodě, se kterými jsem já a moje posádka přiletěli, nám ve skutečnosti nepatří,“ upozornil ho klidně Blake. „Nemůžu je předat, i kdybych chtěl.“

„Chápu,“ přikývl opatrně Jackson. „A je nějaký určitý důvod, proč jste se o tuto skutečnost se mnou podělil?“

„Mluvím vážně, kapitáne,“ řekl Blake. „Já vím, co se v té budově šeptá. Ty lodě, sedmá generace od doby, co jsme začali dělat naši práci, nám sice byly svěřeny, ale nejsou nástroji, které si může kdokoliv vzít. Nedokážu ani vysvětlit, jak komplexní je vruahnská umělá inteligence, která se na nich nachází.“

„Proč tak přísné pojistky?“ zeptal se Jackson, když přestal předstírat, že ho to nezajímá.

„Pro Vruahny jsme užiteční,“ odpověděl po chvíli ticha Blake, „ale oni nám úplně nevěří právě kvůli tomu, proč jsme pro ně užiteční. Naše násilná a nepředvídatelná povaha jim brání, aby nám jednoduše předali klíčky od lodí schopných sterilizovat celé planety.“

„To je asi pochopitelné, ale nevěstí to nic dobrého pro případný vzájemný vztah s námi,“ řekl Jackson.

„Vy byste klidně předal odjištěnou jadernou hlavici klukovi, co šikanuje celou školu?“ zeptal se Blake. „Bez ohledu na to, co nám řekli, nemám nejmenších pochyb, že nás vnímají přesně tak. I když to bude znít absurdně, nejsem si jistý, jestli se v jejich očích v tomto ohledu lišíme od Fágů. “

„To je… znepokojující,“ připustil Jackson. „Co se stane, jestli Fágy porazíme? Najmou si nového surovce, aby se vypořádal s námi?“

„Nejsou to žádní genocidní maniaci, jestli se ptáte na tohle, ale přiznávám, že jsem si nikdy nebyl jejich motivací a záměry zcela jistý,“ řekl Blake. „Ale o to tady nejde. Ptal jsem se vás z jiného důvodu.“

„Ano?“

„Potřebuju si s vámi soukromě promluvit,“ pověděl mu Blake. „Našel jsem a vyřadil většinu odposlouchávacích zařízení v tomto pokoji, ale musím si být absolutně jistý, že nás nikdo neuslyší. Můžete to zařídit, aniž byste vzbudil podezření?“

„Řekl bych, že ano,“ přikývl Jackson. „Ale určitě ne tady. Ne v sídle Rady.“

„Tak kde?“

„Plukovníku, jak by se vám líbila návštěva toho, co bývalo Spojenými státy?“ zeptal se Jackson.

Blake se široce usmál. „Už jsem myslel, že se nezeptáte.“

KAPITOLA 2

Když se jeden z raketoplánů přidělených Áreovi lehce stočil k Floridě, Jackson v břiše ucítil šimrání nedočkavosti a vzrušení. Bylo mu dvacet, když odsud odešel, a dnes, o dvaadvacet let později, se do Severní Ameriky vracel poprvé. Rozhlédl se po kabině malého taktického raketoplánu. Robert Blake se vrtěl na svém sedadle a prohlížel si floridské pobřeží, zatímco Jillian Davisová, občanka Nové Ameriky, si vše prohlížela jen se zdvořilým zájmem.

Jackson u níže postavených byrokratů v Ženevě loboval, aby členům posádky Área umožnili návštěvu regionů Země, které měly pro jejich enklávy výjimečný kulturní význam. Byl to samozřejmě trik a jeden z administrátorů jim na něj skočil. Přestože hlasitě vykřikovali pravý opak, mnoho politiků na Zemi zoufale toužilo po uznání od mocné Konfederace a s příležitostí ukázat znovuzrozenou planetu nadšeně souhlasili. Jackson se pak zmínil, jako by ho to právě napadlo, že by bylo vhodné vzít na Floridu i plukovníka Blakea. Protože plukovník nebyl vězeň, úředník neměl moc možností, jak by žádost zamítl. Když se mu nepodařilo získat zastání u vyšších míst, povolil cestu pod podmínkou, že se budou držet časového plánu a pravidelně se hlásit.

Bylo to až uboze průhledné, ale Jackson věděl, že úředníka dostal už ve chvíli, když se naježil při návrhu kontaktování někoho s vyšší autoritou, aby opuštění areálu povolil. Protože administrátor nechtěl vypadat jako bezvýznamný úředník, spojil se s dokmistrem a oznámil mu, že z Área odletí dva raketoplány. Ty měly přistát na letišti na okraji malého města a nabrat pasažéry, kteří měli povoleno cestovat ve vzdušném prostoru Země.

„Přestože mě těší, že jsem zpátky doma, nechápu, jak tohle může být bezpečnější než temná komora se smetáky někde v Ženevě.“ Blake se díval z okna, zatímco raketoplán v lehké otočce klesal na přistání na Floridě.

„Překvapivě o dost,“ odvětil Jackson. „Jakmile přeletíte Atlantik, vliv Rady značně zeslábne. O sjednocené Zemi se toho napovídá hodně, ale mnoho lidí stále uznává staré hranice, i když už dávno oficiálně neexistují. V Severoamerické unii můžete dokonce narazit na spoustu těch, kdo se stále nazývají ‚Američany‘. Navíc to byla skvělá záminka, díky které utečeme Bezpečnosti Rady národů a znovu navštívíme Severní Ameriku.“

„Neměli by být Američany všichni obyvatelé Severoamerické unie?“ zeptala se Jillian Davisová. Seděla přes uličku naproti Jacksonovi a se zájmem sledovala blížící se linii pobřeží.

„Američany se nazývali lidé, kteří žili ve Spojených státech,“ vysvětlil jí Jackson.

Nebyl si úplně jistý, proč Davisová opustila Área, nebo proč se nabídla, že Jacksona a plukovníka Blakea doprovodí. Nikdy dřív se příliš nezajímala o Zemi nebo o národ, ze kterého vzešla její rodná enkláva.

Proudové motory zakvílely, když pilot lehce dosedl na přistávací dráhu a přejel po ní s raketoplánem až k čekajícím vozidlům. Když si Jackson rozepnul pásy a postavil se k odchodu, žena, kterou považoval za palubního technika, ho chytila za ruku a vložila mu do dlaně malé zařízení.

„Jsem z BRN, kapitáne Wolfe,“ pověděla mu uctivým tónem. „Když toto zařízení vy nebo někdo z vašeho doprovodu zapnete, během několika minut vás najdeme kdekoliv na kontinentu.“

Jackson poznal, že se její slova dají vyložit několika způsoby, a měl nejasný pocit, že šlo spíš o varování, než o užitečnou radu.

„Toho si cením.“ Jackson zařízení sevřel v dlani. „Nebudeme tam dlouho. Jen chci znovu vidět svůj domov a ukázat plukovníkovi pomník, který postavili na počest jeho mise.“

„Jen dvakrát stiskněte horní tlačítko,“ ignorovala žena jeho vysvětlení. „Dvakrát a hned vyrážíme. Stejně tak vaši pozici zkontrolujeme v případě, že zařízení ztratí kontakt se satelitem.“

„To je dobré vědět,“ odvětil Jackson. „Když mě teď omluvíte…“

Jackson se kolem ní protáhl, plácl dlaní do ovládání a sklopil rampu, aby mohli všichni vystoupit. Nepochyboval, že zbytek posádky, který opustil Área, je sledovaný stejně bedlivě jako on a že řidič v čekajícím autě patří k BRN. Starosti mu to nedělalo. Přestože si byl jistý, že jsou členové BRN dobří, věděl, že CIS je o hodně lepší. S neparným úsměvem strčil právě získané zařízení do pravé kapsy a lehce poklepal po podobně velkém přístroji, který měl v té levé.

Trojice pomalu a uctivě procházela bývalým vesmírným střediskem Cape Canaveral a prohlížela si plakety a popisy prastarých událostí, které znal jen jeden z nich. Plukovník Robert Blake se nepřestával mračit, když se rozhlížel po troskách jednoho z největších zázraků dvacátého století. Jackson ho chápal. Když tu Blake stál naposled, Cape Canaveral byl centrem hektické aktivity a majákem naděje a lepší budoucnosti. Teď z něj zbyla jen kolekce rezivějících zchátralých staveb s náhodně rozmístěnými plaketami, které měly připomínat jeho význam. Kapitána hvězdné lodi napadlo, jestli se plukovník amerického letectva skutečně smířil se svou situací, než byl doslovně konfrontován s troskami svého předchozího života.

„Zajímalo by mě, jestli mám nějaké žijící příbuzné. Nebo spíš jejich potomky, abych byl přesný,“ poznamenal Blake. Díval se na dvě nejslavnější odpalovací rampy, které stály víc jak sto let, ale teď z nich zbyly jen kusy betonu, co se z hustého podrostu obscénně natahovaly k jasnému floridskému nebi.

„O vás a vaší minulosti se toho moc neví, plukovníku Blakeu,“ ozval se za nimi nový hlas. „Cujo dovolila, aby vaše jméno proklouzlo trhlinami oficiální verze jen občas. Ale pokud vás to skutečně zajímá, jsem si jistý, že bych ty informace vyhrabat mohl.“

„Kdo jste?“ chtěl vědět Blake.

„Plukovníku Blakeu, dovolte mi, abych vám představil… za koho tu teď jste?“ zeptal se Jackson.

„Agent Pike z Informační sekce CENTCOMu k vašim službám, plukovníku,“ představil se Pike a ironicky se uklonil. „Já vím, zní to trochu okázale. V každém případě vám, kapitáne, děkuji za odeslání signálu, že jste opustili Ženevu. Mohu?“

Jackson mu beze slov podal malé zařízení, kterému mu vnutila žena od BRN. Sledoval, jak ho Pike skenuje a ukládá do malého válce, který schoval do kapsy.

„Štěnice se satelitu bude hlásit dál, ale žádné čisté audio už neodešle,“ vysvětloval Pike. „Vlastně ji ruším už od chvíle, co jste vystoupili z auta. Tak co pro vás mohu udělat?“

„Vy jste ho sem zavolal?“ zeptal se Blake.

„Ano,“ potvrdil Jackson. „Myslím si, že Pike by měl vědět o hovoru, který by podle vás nesměla zaslechnout Rada národů. Nemluvě o tom, že by nás stejně našel.“

„Asi ano,“ pokrčil Pike rameny. „V nedávné době jsem zjistil, že moje práce je mnohem jednodušší, když se držím poblíž Wolfa a čekám, až se všechno podělá. A teď jsme tady. V oblasti není žádný dálkový odposlech a satelit, který by jim mohl prozradit, že se vaše skupinka rozrostla o nového člena, nás nezabere dalších padesát minut. Tak o co jde?“

„Říkal jste, že Vruahnové mají lodě, na kterých vaše posádka létá, pevně pod kontrolou,“ pobídl Jackson Blakea, který vypadal zmateně, jako by nevěděl, kde má začít.

„Ano,“ přikývl Blake. „Přivedl jsem vás sem kvůli tomu, že jsou tu podle mě minimálně dvě různé frakce, které mě chtějí přesvědčit, abych jim lodě předal, nebo mi je zkusí vzít silou.“

„Zajímavé.“ Pike přimhouřil oči. „A jak jste k té informaci přišel?“

Blake si nervózně odkašlal, než odpověděl: „Vruahnové jsou dobře obeznámeni s lidským jazykem a technikou, protože zkoumali mou posádku a Carla Sagana. Moje loď monitoruje komunikaci na Zemi od chvíle, co jsme dorazili, a důležité informace mi přeposílá.“

„To je pro ni tak snadné prolomit šifrovací rutiny?“ zajímalo Pikea.

„Zvládá to téměř v reálném čase,“ potvrdil Blake. „Čím víc se tu baví o zajištění mé eskadry, tím víc je AI na palubě… neklidnější, to bude asi to nejlepší slovo. Nedokážu ani odhadnout, jak nebezpečné by bylo, kdyby se nám ty lodě pokusili vzít.“

„Nejsnadnějším řešením by bylo odstranit pokušení,“ navrhl Jackson. „Co se rozšířily zprávy o Havenu, každým dnem sem přilétají nové lodě. Obloha je plná panikařících zástupců všech enkláv, kterým to nemyslí jasně a snadno by mohli udělat nějakou hloupost.“

„A nejen oni,“ upozornil ho Pike. „Vládě tady na Zemi by asi nevadilo, kdyby mohla jediným skokem překonat palebnou sílu a technologie Konfederace.“

„Je tu ještě něco, o čem jsem si s vámi chtěl promluvit a co bych zatím nechtěl pouštět do světa,“ řekl Blake. „To varování, které jste dostal, kapitáne… to vysílání z Alfy. To se podle našich informací nikdy dřív nestalo. Předal jsem to svým vruahnským kontaktům a podle jejich prvotních reakcí jde o něco nového.“

„To je sice zajímavé –“

„Vy nevidíte širší souvislosti,“ přerušil Blake Pikea. „My máme přístup k velmi přesným prediktivním modelům, které jsou založené na staletích pozorování Fágů a jednání s druhy, které na ně narazily. Skutečnost, že se s vámi rozhodli komunikovat, Wolfe, všechny ty modely prakticky hodila do koše. Už vám s jistotou nemůžu tvrdit, že stále máte čas, než plnou silou vtrhnou do lidského prostoru a všechny vyhladí. Stejně tak nemůžu říct, jestli vám tou zprávou nenaznačovali, že jste na to sami. Změna v jejich chování je tak dramatická, že teď jejich další kroky dokážu předvídat asi tak jako vy.“

„Pokud ten druh šířil v galaxii zkázu tak dlouho, jak tvrdíte, dost pochybuju, že jsme první, které oslovili,“ namítl Jackson. „Sakra, vždyť my se ani pořádně nebránili.“

„Odvedl jste lepší práci, než si přiznáváte,“ odporoval mu Blake. „Fakta se tím však nemění. V žádném zaznamenaném střetu, a že jich Vruahnové znají hodně, nedošlo k jedinému pokusu Fágů o komunikaci.“

„No, to je… zajímavý zvrat událostí,“ Pike se podíval na svůj chronometr z nerez oceli, který měl napodobovat staré hodinky. „Ale tuhle schůzku už musíme ukončit. Vy můžete pokračovat v obcházení památek a já začnu dávkovat informace do uší lidí, co je potřebují znát. Brzy se ozvu.“

Agent hodil Wolfovi jeho zařízení od BRN a odešel do křovin za jednou nízkou budovou u odpalovacích ramp.

KAPITOLA 3

„Jak se to tady jmenuje?“ zeptala se Jillian Davisová Jacksona, který vypůjčené vznášedlo pilotoval k naplánovanému místu přistání.

Blake se po rozhovoru s Jacksonem rozhodl vrátit do Ženevy, zatímco Jackson pokračoval dál směrem ke svému rodišti, protože si byl jistý, že po dnešku se už na Zemi nevrátí. Davisová ho doprovázela, a když teď byli spolu sami a v civilu, mluvila se svým kapitánem znepokojivě familiérním tónem.

„Lexington,“ odpověděl Jackson. „To je město v regionu nazývaném Kentucky. Podle toho, co vím, to býval národní stát v rámci Spojených států amerických. Odsud nás čeká ještě krátká jízda vlakem do Louisville. Vyrůstal jsem na jeho předměstí.“

Jackson se pomalu zhluboka nadechl a užíval si nasládlou vůni Kentucky v pozdním létě. Lidem, kteří zůstali na Zemi, trvalo celá staletí, než svůj přístup k planetě přehodnotili. Společnými silami zapojili nejnovější dostupné technologie, které nejenže jim umožňovaly žít v lepším souladu s přírodou, ale také zvrátily většinu škod, které napáchala bezohlednost rané industriální éry.

Narozdíl od planety, ze které lidé při prvním velkém exodu hromadně prchali do koloniálních světů, byla Země první poloviny pětadvacátého století modelovým příkladem udržitelného rozvoje. Nejviditelnějším důkazem byly výkonné fúzní reaktory na mořskou vodu, které posílaly čistou, bezpečnou a levnou energii do každého koutu planety. Díky nadbytku elektrické energie lidstvo nejenže dokázalo vyčistit vyspělé státy, ale sanace a nových technologií se dočkal i třetí svět.

Jackson stále žasl, jak rychle se planeta a její obyvatelé dokázali vzpamatovat. Když končila třetí světová válka, pro lidstvo to vypadalo bledě. Mocné světově velmoci byly na pokraji rozpadu, vládla všeobecná ekonomická deprese a zvyšující se toxicita prostředí měla alarmující vliv na porodnost. Mnoho akademiků věřilo, že nastala poslední hodina lidstva, protože se nenabízela žádná zjevná řešení a válkou vyčerpaná populace měla jen malou vůli pokusit se zachránit, co zbylo z jejich civilizace.

Cujo Corporation se pokusila zažehnout jiskru světové představivosti oznámením objevu mimozemského plavidla a následné adaptace jeho pohonného systému pro lidmi pilotovanou loď, ale jen s pramalým výsledkem. Lidé na zprávu o cizí lodi, prvním jasném důkazu existence mimozemského života, překvapivě reagovali se stejnou apatií, jakou uplatňovali na všechny aspekty svého života. Start Carla Sagana proběhl za nezájmu miliard. O několik let později, když se mise ukázala být drahým a zahanbujícím selháním, začala Cujo v tichosti připravovat plány na průzkum a kolonizaci hrstky vhodných planet, které objevily jejich automatické sondy.

Celé generace všichni, kdo měli nějaké vzdělání, dovednosti nebo jen naději v lepší budoucnost, opouštěli zlomenou a potlučenou Zemi, aby se svými rodinami začali nový život v koloniích. Ti, kdo zůstali, sledovali startující nákladní lodě plné lidí s kolektivním povzdechem, jako by tím chtěli říct, že to stejně nemá žádný smysl.

„Je to tu tak zelené a úrodné,“ poznamenala Davisová. „Nechápejte mě špatně, ale každá fotka nebo video, které jsem viděla, ukazovalo Zemi jako postapokalyptickou pustinu.

„Já ty obrázky viděl taky.“ Jackson pokrčil rameny. „Když jsem se narodil, zvolna končilo období, které jsme nazývali Obrozením. Vzduch a voda byly znovu čisté a společnost se z větší části vzpamatovala a byla připravená znovu pokračovat vstříc budoucnosti.“

„Tak proč jste zůstali tak izolovaní?“ zajímalo Davisovou, když s ním po přistání zamířila k terminálu. „Proč Země nepožádala o členství v Konfederaci?“

„Pýcha,“ odpověděl Jackson. Nebyl si jistý, proč se kvůli té otázce cítí tak dotčeně. „Tato planeta je rodištěm lidstva. Nikomu by se nezamlouval návrh, abychom se připlazili ke Konfederaci a žebrali o přijetí u těch samých lidí, co nás opustili. Obyvatelé Země nejsou žádní nadšení izolacionalisté, jen nechtějí zapomenout na staré křivdy.“

„A vy?“

„Já jsem jen o trochu pragmatičtější,“ řekl Jackson. „Motivaci prvních vln kolonistů chápu, i já jsem v životě toužil jen po jediné věci a tou byla cesta do vesmíru a putování mezi hvězdami. Protože Solární obranné síly nikdy nelétají za Saturn, jediným řešením bylo získat jedno z míst na Akademii, která Flotila každý rok vyhrazuje pro Zemi.“

„Ale když pocházíte odsud, musíte o všechno bojovat.“

„Nic cenného nepřichází bez oběti,“ odvětil Jackson s nuceným úsměvem. „Já svého rozhodnutí odejít nelituju.“

Zbytek cesty k tranzitnímu tunelu šli mlčky. Jackson si nebyl jistý, jestli za to mohlo její neformální chování, stylové civilní oblečení, nebo že vedle něj šla tak blízko, až se jejich ruce občas vzájemně otřely, ale náhle si uvědomil, že Jillian Davisová je nádherná mladá žena. Také si však byl plně vědom, jak nevhodně se k sobě během krátké doby od odletu ze Ženevy začali chovat, ale netušil, jak ji na to upozornit, aniž by ji uvedl do rozpaků. Protože mu její blízkost nebyla nepříjemná a stejně jako ona neměl uniformu, rozhodl se to prozatím nechat být.

Admirál Joseph Marcum si přijatou zprávu přehrál ještě jednou, než se ve svém polstrovaném křesle opřel a promnul si spánky. Vždy se považoval za dobrého důstojníka, který je ochotný udělat správnou věc, i kdyby to znamenalo obětovat vše, co získal. Když však viděl, jak Jackson Wolfe prakticky sám odlákal polovinu flotily, aby se postavil za to, co považoval za správné, Marcum si uvědomil, že se stal právě tím, co vždy nenáviděl – politikem, co se maskuje za vojáka. Nesmutnější na tom bylo, že si té postupné změny ani nevšiml.

Seděl ve své luxusní pracovně na palubě TCS Amsterdam, bitevní lodi třídy Dreadnought, největšího a nejnebezpečnějšího plavidla, jaké kdy vyšlo z terranských loděnic. Gigantická válečná loď držela pozici mezi Zemí a Měsícem, zatímco zbytek eskadry se stáhl na vysokou orbitu Marsu, aby nenarušoval dopravu nad modrou planetou.

Poslední komunikační dron, který proletěl Sluneční soustavou, mu přivezl dlouhou zprávu od konfederačního prezidenta McKellara, který se stále skrýval v bezpečí bunkru na planetě přezdívané Archa. Prezident byl jako obvykle nafoukaný a jeho nepochopení situace bylo tak neskutečné, až to bralo dech. Marcum předpokládal, že McKellar není úplný pitomec, přeci jen si zajistil zvolení do nejvyššího úřadu v Konfederaci, ale jeho přesvědčení, že stále „velí“, bylo směšné.

Haven byl pryč. Zbyla z něj jen spálená neforemná hrouda, která neměla ani dost hmoty, aby si udržela svou původní orbitu. Spolu s ním Terranská konfederace ztratila i zbývající zbytky stability. Mocnější enklávy jako Nová Amerika a Britannia vyhlásily samostatnost, zatímco zástupci těch menších se jako ztracené ovce trousili do Sluneční soustavy a hledali nějaký směr.

„Ten chlap je naprostý idiot,“ zabručel Marcum.

McKellar poslal rozkaz, aby Marcum shromáždil lodě, které přečkaly Wolfovu „ilegální“ operaci u Nuovo Patrie, vzal staršího kapitána do vazby a vrátil se na Archu, kde naplánují další postup. Marcum byl technicky stále náčelníkem CENTCOMu, ale bez Havenu, bez stanice Jericho a jen se zbytky samotného CENTCOMu se musel sám sebe ptát, komu skrze ten titul ještě může velet. Věděl však, že jakýkoliv pokus zatknout Jacksona Wolfa by jen poškodil zcela demoralizované jednotky a patrně by mezi nimi zažehl totální vzpouru. Marcum si ani nebyl jistý, jestli by ho kapitán Amsterdamu nestřelil do hlavy, pokud by se pokusil Área obsadit silou.

Marcum zabodl prst do tlačítka interkomu. „Pobočníku! Ať se náš zástupce JAGu okamžitě dostaví do mé pracovny!“

„Rozkaz, admirále!“

Od chvíle, co se Fágové poprvé objevili v systému Si’an, stál ve všech důležitých rozhodnutích na špatné straně. Byl to zlozvyk, kterého by se teď rád zbavil.

„Vy si tedy nepamatujete nic z toho, co předcházelo evakuaci Modrého kabátu?“ zeptala se Davisová.

„Jen pár útržků,“ řekl Jackson, když se vedle ní posadil na lavičku nabízející výhled na řeku Ohio. „Neurologové tvrdí, že všechno, co si pamatuju, si můj mozek patrně jen vymyslel ve snaze zaplnit mezery, protože úraz hlavy prakticky znemožnil, aby se vzpomínky z krátkodobé paměti dostaly do dlouhodobé. Upřímně řečeno je možná lepší, že si to nepamatuju.“

„Proč to říkáte?“ zeptala se Davisová, jako by se jí to dotklo.

„Rozhodnutí narazit do Alfy vzešlo z naprostého zoufalství,“ vysvětloval Jackson. Její reakce ho zmátla. „Myslím, že kdybych si živě pamatoval vše, co srážce předcházelo, mohlo by to nepříznivě ovlivnit mé současné velení, protože bych zpochybňoval každé své rozhodnutí.“

„Chápu,“ řekla, ale stále působila nervózně.

„Mám dojem, že máte něco na jazyku a chce to z vás ven, poručíku.“ Jackson ji záměrně oslovil hodností, aby si připomněl hranice, které nesmí překročit.

„Možná není ta nejlepší chvíle –“ Davisovou přerušil hlasitý upozorňovací tón komunikátoru.

„Tady Wolfe,“ ohlásil se Jackson, když si přístroj zastrčil do ucha. „Rozumím, na místě setkání budeme přibližně za devadesát minut. Wolfe konec.“

„Špatné zprávy?“ zeptala se Davisová, když vstala a pokoušela se uklidnit.

„Nouzové svolání flotily,“ odpověděl Jackson. „Raketoplán nás vyzvedne na letišti tady v Lousiville a odveze přímo na Área. Rozkaz přišel od admirála Marcuma. Co jste mi to chtěla říct?“

„To může počkat, kapitáne.“

„V tom případě vyrazíme.“ Jackson vstal z lavičky. „Raketoplán už je na cestě.“

KAPITOLA 4

„Hlášení.“

„Bylo nám řečeno, že máme čekat na velitelský briefing z Amsterdamu, pane.“

Komandér-poručík Barrett vstal a uvolnil kapitánské křeslo Jacksonovi, který právě vstoupil na můstek Área.

„Máme nějaké informace o tom, co se děje? Oficiální nebo jiné?“ zeptal se Jackson, zatímco obcházel můstek a v rychlosti se díval na všechny stanice.

„Ne, pane,“ odpověděl Barrett. „Zkusil jsem přes různé kanály zjistit, jestli někdo něco neví, ale tentokrát tam panuje až překvapivé ticho.“

„Už jen to mě kurva děsí,“ poznamenal ode dveří vrchní loďmistr Green. Nevrlý loďmistr se jako obvykle mračil a se založenýma svalnatýma rukama sledoval lodníky, kteří Área připravovali na rozkazy, co mohly přijít během briefingu.

„Nepředpokládám, že lodnická informační síť byla úspěšnější než přátelé komandér-poručíka Barretta?“

„Nikde ani píp, kapitáne,“ řekl loďmistr Green. „Ať je to cokoliv, admirál to drží pěkně pod pokličkou. Ale možná jsem se od jednoho nepodstatného zdroje doslechl, že celá právní sekce na palubě Amsterdamu na něčem dvacet hodin v kuse pracovala, než ten odvolávací rozkaz přišel.“

„Zajímavé,“ odtušil Jackson. S otázkou, jak mohl mít vrchní loďmistr kontakt na válečné lodi, jejíž existence byla donedávna přísně střeženým tajemstvím, se raději ani neobtěžoval.

„Kapitáne, zpráva z Amsterdamu. Admirál Marcum během následující hodiny promluví k flotile,“ ozval se od komunikační stanice poručík Keller. „Bylo mi řečeno, že si ho má vyslechnout celá posádka.“

„Děkuji, poručíku.“ Jackson se posadil do svého křesla a v duchu se ošil kvůli přetrvávajícímu teplu po Barrettovi. „Informujte všechny sekce, ať pokračují v práci, ale jsou připravení přesunout se k obrazovce hned, jak je upozorníme.“

„Rozkaz, pane.“

„Budu stručný, protože nás čeká hodně práce,“ promluvil flotilní admirál Joseph Marcum do čoček kamery, která stála před jeho stolem. „Tento velitelský briefing je vysílán z TCS Amsterdam a bude přes síť komunikačních dronů rozeslán do všech koutů terranského prostoru.

V souladu s chartou, kterou se řídí terranská Hvězdná flotila a všichni operativci CENTCOMu, uplatňuji právo náčelníka štábu vyhlásit stav nouze. Všechny dosavadní rozkazy a operace budou zrušeny, dokud nebude hrozba zmírněna nebo odstraněna.“

Marcum se opřel a odsunul stranou papír, ze kterého četl.

„Všichni víte, co se stalo v pohraničí a že Fágové přešli do ofenzivy a zničili Haven a stanici Jericho. Je zjevné, že tomuto nepříteli už nestačí dorážet na naše hranice a že nás chce tvrdě zasáhnout, kdekoliv to půjde. Stejně tak je zjevné, přinejmenším mně, že s naší zvolenou vládou v troskách jsme to my, kdo musí připravit smysluplnou obranu.

Dostali jsme druhou šanci v podobě spojence s rozsáhlými vědomosti o nepříteli, které nám umožní vytvořit plán, jak s nimi bojovat. Detaily dostanete v následujících technických briefincích a specifických rozkazech. Prozatím musíte všichni vědět, že v souladu se zákonem dočasně restrukturalizuji Hvězdnou flotilu, aby její velení bylo efektivnější a pružnější. Stručně řečeno – všechny terranské válečné lodě jsou nyní přeřazeny k Sedmé flotile a budou operovat podle jejích směrnic. Slyšeli jste mě dobře. My všichni jsme teď Černá flotila.

Podrobnější rozkazy jsou přiložené k této zprávě, ale budou říkat víceméně totéž. Každý velící důstojník musí připravit svou loď a nejvyšší možnou rychlostí zamířit k New Sieře. Motivační řeč na konci tohoto briefingu vynechám, protože vás všechny čeká spousta práce.

Marcum konec.“

„Admirál se s tím teda nesere,“ okomentoval to loďmistr Green, který na můstku Área našel hlas jako první.

„Opravdu má právo to udělat?“ zeptal se Barrett.

„Ano,“ potvrdila mu Davisová, která už pročítala operační chartu CENTCOMu. „Je to sice na hraně, ale uplatnil klauzuli, která se nepoužila od restrukturalizace Hvězdné flotily v minulém století.“

„Kapitáne, na soukromém kanále vás volá Amsterdam,“ upozornil Jacksona Keller.

„To se dalo čekat, poručíku.“ Jackson vstal. „Přepojte to do mé pracovny.“

„Rozkaz, pane.“

„To bylo velmi překvapivé, admirále,“ řekl Jackson, když byl vytvořen komunikační kanál a stabilizovala se šifrovací rutina.

„Vzal jsem si příklad z vás, Wolfe,“ zavrčel Marcum. „Chtěl jsem si ověřit, jestli mi přímá šokující akce zajistí stejné štěstí, jaké je dopřáváno vám.“

„Chápu,“ odtušil neutrálním tónem Jackson.

„Teď to však začne být vážné,“ pokračoval Marcum. „Nečekám, že se novým rozkazem budou řídit všechny lodě. Většina velících důstojníků svou pozici získala díky politickým konexím v jednotlivých enklávách a patrně jsou jim stále věrní. Stejně tak nečekám, že to prezident McKellar nechá bez odezvy. On si stále myslí, že ovládá Konfederaci, a to navzdory faktu, že se každý snaží schovat v první králičí noře, kterou najde, a mohl by se coby nejvyšší velitel pokusit můj rozkaz zrušit.“

„Nemá váš rozkaz momentálně větší váhu?“ zeptal se Jackson.

„Technicky ano.“ Marcum pokrčil rameny, gesto kvůli šifrováním způsobeným interferencím vypadalo zvláštně. „My oba však víme, že pracuji s dírou v zákoně, kterou celé roky nikdo neucpal. Realisticky můžu v nejlepším případě očekávat, že se na našem shromaždišti ukáží jen lodě, které přežily bitvu u Nuovo Patrie.“

„Předpokládám, že k té směsce můžeme přidat i údernou flotilu plukovníka Blakea,“ řekl Jackson.

„Na to spoléhám,“ přikývl Marcum. „Teď opustíme orbitu a zamíříme ke skokovému bodu. Byl bych rád, kdyby tu Áres zůstal a ujistil se, že plukovníka nezadrží BRN.“

„Rozumím,“ potvrdil Jackson. „Zbytek Deváté eskadry se zdržuje na okraji systému. Pošlu kapitánu Wrightové rozkazy, aby se okamžitě vydala k New Sieře.“

„Dobře, dobře,“ řekl nepřítomně Marcum, který se díval mimo obrazovku. „Kapitáne, připadá mi to, že míříme do finále. Ať už teď uděláme cokoliv… raději bychom to měli udělat správně.“

„Souhlasím, admirále.“

Spojení se přerušilo. Jackson rozkazy přeposlal zbytku své eskadry a přemýšlel o tom, co se právě stalo. Dokázal jen nevěřícně vrtět hlavou.

Navzdory všem předpokladům si admirál Marcum znovu získal Jacksonovu důvěru.

KAPITOLA 5

„Prosím, potřebuji si promluvit s plukovníkem.“

„A vy jste?“ zavrčel voják z BRN.

„Aston Lynch, osobní asistent senátora Augusta Wellingotna.“ Lynch zamával svým průkazem. „Senátor Wellington je jeden z přeživších členů konfederačního senátu a prozatím ho velmi těší, že se k němu Rada národů chová jako k jejich příteli. Nyní, prosím, ustupte stranou.“

„Musím to ověřit –“

„Byl jsem tak vstřícný, jak je to za daných okolností možné,“ pokračoval Lynch. „Je plukovník vězněm?“

„Ne.“

„Dopustil se na Zemi zločinu, ze kterého ho hodláte obvinit?“

„Ne.“

„Uvědomujete si, že se ve Sluneční soustavě právě nachází šest bitevních lodí třídy Dreadnought a že každý z jejich kapitánů přísahal věrnost konfederační vládě?“ zeptal se s úsměvem Lynch.

„Snad mi nechcete vyhrožovat –“

„Ustupte stranou. Hned!“ vyštěkl Lynch.

Náhlá změna tónu dosáhla kýženého účinku a Lynch se mezi hlídači dokázal protlačit ke dveřím pokoje plukovníka Blakea. Dvakrát zaklepal a vešel dovnitř dřív, než mu v tom mohli vojáci fyzicky zabránit nebo zavolat svého nadřízeného.

„Agent Pike,“ přivítal ho klidně plukovník Blake. „Beru to tak, že od našeho posledního setkání došlo ke změně situace?“

„Dalo by se to tak říct,“ řekl Pike. „A zatímco váš mazaný vruahnský hardware už naše vysílání určitě dešifroval, BRN potrvá jen o trochu déle, než zjistí, co se děje. Obávám se, že by se pak mohli stát zoufalými a udělat něco hodně hloupého.“

„To mluvíte o vysílání z TCS Amsterdam?“ ujišťoval se Blake.

„Jednou mi budete muset říct, jakou štěnici do vás nasadili, že uniká všem skenerům,“ řekl otráveně Pike. „Ale ano, admirál Marcum prakticky zrušil civilní dohled nad terranskou konfederační flotilou a shromažďuje jednotky poblíž jedné z našich největších loděnic. Až se o jeho kreativní interpretaci charty dozví politici, asi je z toho trefí šlak, a to jak ty na Zemi, tak ty v enklávách.“

„Admirál se tedy rozhodl jednat podle mého původního návrhu,“ zamumlal Blake. „Musím uznat, že jsem překvapen.“

„Slovo překvapení to nevystihuje ani zdaleka,“ ušklíbl se Pike. „V každém případě vás odsud musíme dostat do bezpečí.“

„Nemohl bych se prostě zeptat, jestli můžu odejít?“

„To nemůžeme riskovat,“ zavrtěl Pike hlavou. „Rada už naznačuje, že by měli vznést nárok na vaše lodě, a já nevěřím, že z valného shromáždění vzejde to správné rozhodnutí.“

„Jak se ale dostaneme z planety, když se flotila stáhla?“ zajímalo Blakea. „Moje loď do atmosféry vstoupit nemůže.“

„O to jsem se postaral,“ ujistil ho Pike. „Teď se obujte a postavte za mě. Po cestě ven možná dojde i na menší boj.“

Když Blake vklouzl do obyčejných civilních bot, které mu tady poskytli, Pike otevřel dveře, zákeřným úderem loktem zasáhl vojáka vpravo do spánku a na místě ho složil. CIS agent se otočil dřív, než tělo dopadlo na podlahu, a hranou dlaně druhého hlídače sekl přes hrdlo. Když voják klesl na kolena a chytil se za krk, Pike mu vrazil koleno do obličeje a ohodil dveřní rám krví. Rychle se rozhlédl a pak dvěma zraněným vojákům ulehčil od jejich zbraní a komunikátorů.

„Vypadá to, že se s ohlášením mého příchodu neobtěžovali,“ poznamenal Pike, když projel paměť jednoho komunikátoru. „To by nám mělo získat trochu času. Jdeme.“

Pokoj plukovníka Blakea se nacházel v křídle pro hosty, nešlo o zabezpečenou oblast. To Pikeovi hodně pomohlo, protože jediným bezpečnostním opatřením byla dvojice strážných, které sem postavili pod záminkou plukovníkovy ochrany. Pike po cestě vyřadil všechny sledovací systémy, ale nemohl zavrhnout možnost, že tu někde existovaly pojistky, které najít nedokázal. Také dobře věděl, že pozemskou tajnou službu není radno podceňovat. Přestože Pike tuhle oblast znal, doma tu byli oni.

Dostali se až k výtahům, aniž by narazili na odpor, pokud se nepočítá vystrašená žena, která vykřikla, když k ní opuštěnou chodbou běželi dva muži. Jakmile nastoupili do kabiny, Pike obešel bezpečnostní zámek a sjel s nimi až do sklepa dvě patra pod zemí.

„Nebude to ta nejčistší cesta, jakou jste kdy šel, ale musíme se odsud dostat, aniž by nás někdo viděl,“ řekl Pike a sundal těžký poklop z šachty, jejíž stěny lemovaly elektrické a datové kabely. Bylo tam dost prostoru, aby tudy mohli přikrčení projít.

„Je tohle vážně nutné?“ zeptal se Blake.

„Upřímně? Asi ne,“ připustil Pike. „Ale pokud se mýlím, nebude tohle lepší než admirál Marcum, který přesune své bitevní lodě na orbitu Země a bude si vaše propuštění vynucovat výhružkami?“

„Chápu,“ přikývl Blake. „Jdeme.“

Rychle prošli přístupovým tunelem a vylezli v temné budově, která stála na druhé straně bezpečnostní zdi kolem areálu.

„Tohle vypadá, že to přeřízli nedávno.“ Blake přejel prstem po lesklých kovových pahýlech, které bývaly součástí těžké mříže.

„A jak myslíte, že jsem se k vám dostal?“ usmál se Pike. „Průkaz Astona Lynche možná zmate dva znuděné vojáky, ale pokud bych přišel hlavní branou, nedovolili by mi, abych se volně procházel po celém areálu.“

Pike opatrně pootevřel ocelové venkovní dveře a chvíli naslouchal. Od hlavní brány k nim doléhal zvuk sirén, které ohlašovaly uzamykání areálu.

„Jsme čistí,“ prohlásil po chvíli. „Ale nemáme moc času, než rozšíří pátrání. O pár ulic dál mám auto. Musíme se odsud rychle dostat co nejdál.“

„Jsem připravený,“ řekl Blake. „Prostě poběžíme.“

Pike pokrčil rameny. „To je stejně dobrý plán jako každý jiný.“

„Příchozí žádost o hovor, kapitáne,“ ohlásil poručík Keller. „Žádná identifikace, ale byla přesměrována přes vojenský komunikační satelit.“

„Přepojte mi ji sem,“ řekl Jackson.

Áres se na jeho rozkaz pohyboval na sestupné orbitě směrem k Zemi a měl svůj let zastavit krátce předtím, než dosáhne zadržovací orbity kontrolované SDF. Tam bude trpělivě čekat na znamení od Pikea, že dokáže Blakea dostat z povrchu, aniž by při tom zažehl incident mezi Zemí a stínem kdysi mocné Terranské konfederace.

„Kapitáne Wolfe,“ zasípal stařec s vrásčitým obličejem, když se video stabilizovalo. „Ministryně Nelsonová by si s vámi chtěla promluvit.“

Než mohl Jackson odpovědět, starcův obličej zmizel a nahradila ho tvář viditelně rozčílené Adavail Nelsonové.

„Starší kapitáne.“ Nelsonová ho probodla ledovým pohledem. „Vidím, že jste se vrátil na svoji loď a chystáte se k odletu, aniž byste předtím informoval Orbitální úřad SDF. Z jakého důvodu opouští Hvězdná flotila Sluneční soustavu krátce před naplánovaným valným shromážděním?“

„Omlouvám se, že jsem porušil protokol, paní ministryně,“ řekl s upřímnou úctou Jackson. „Byl jsem odvolán svým velícím důstojníkem. Protože Áres je i navzdory nedávným okolnostem konfederační válečná loď a já jsem stále důstojníkem Hvězdné flotily, neměl jsem v tomto ohledu na výběr.“

„Chápu. A protože loď admirála Marcuma odletěla ze soustavy jako první, předpokládám, že nemá smysl mu volat a zjišťovat, co se děje,“ zamračila se Nelsonová. „Velmi nás však znepokojuje, že plukovník Robert Blake byl patrně unesen. Během té operace bylo zraněno mnoho našich strážných a já bych ráda věděla, zda se na palubě vaší lodi nenachází občan Země. Je poslední, která v soustavě zbyla, a bylo mi řečeno, že se na sestupné orbitě přibližujete k povrchu.“

„S jistotou vám mohu říct, že plukovník Blake se na Áreovi nenachází a že nikdo z mé posádky nemá s jeho zmizením nic společného,“ řekl Jackson.

„Velmi pečlivě zvolená slova,“ odtušila s kamennou tváří Nelsonová. „Kapitáne Wolfe… pokud něco víte o bizarních událostech, ke kterým během posledních pár hodin došlo, ocenila bych, kdybyste se o své informace podělil. Bez námitek jsme na naší planetě přijali torzo vaší vlády, ale tehdy jsme určitě nečekali, že nám naší pohostinnost oplatíte touto zjevnou urážkou.“

„Velmi mne to mrzí, paní ministryně,“ povzdechl si Jackson, „ale to je vše, co vám k tomu mohu říct.“

„Jak je libo, kapitáne.“

Spojení se přerušilo. Odpovědi, jestli to bylo úmyslné, se Jackson dočkal dřív, než tu otázku položil.

„Kapitáne, přes horizont na jasném stíhacím kurzu přilétají dva křižníky SDF,“ informoval ho Barrett. „Zatím žádné zaměřování radarem.“

„Oni proti nám zbraně použít nechtějí,“ řekl sebejistě Jackson. „Tenhle manévr má jen zajistit, že SDF kvůli nám úplně neztratí tvář. Udělají velké divadlo, jak nás vyhánějí ze systému, aby nevypadali úplně neschopně, až začne valné shromáždění.“

„Zachycuji krátké kódované vysílání, zdroj neznámý,“ pověděl mu Keller. „Spouštím dešifrování.“

„Kdybych měl hádat, tak nám právě náš oblíbený špión z CIS zavolal, že odstartoval z povrchu planety,“ řekl Jackson. „Navigátore! Spočtěte kurz do vnějšího systému a pošlete ho kormidelníkovi. Postarejte se, abychom se vyhnuli těm křižníkům, ale zkuste to zařídit tak, aby to nevypadalo, že utíkáme. Torpédoborec Flotily přece nebude prchat před dvěma starožitnými křižníky.“

„Rozumím, kapitáne,“ potvrdila od navigační stanice specialistka Accariová. „Kurz spočten a odeslán kormidelníkovi.“

„Kormidelníku, třetinovým tahem vpřed.“

„Třetinovým tahem vpřed, rozkaz.“ Kormidelník začal stáčet příď Área na nový kurz.

„Měl jste pravdu, kapitáne,“ řekl Keller. „Pike a Blake jsou na palubě Broadheadu na nízké orbitě. Žádá nás o menší odvedení pozornosti, aby mohl opustit orbitu a nepozorovaně zamířit ke skokovému bodu.“

„Jak jinak,“ zabručel Jackson, než si vyvolal mapu Sluneční soustavy. „Kormidelníku, stočte nás o dvaačtyřicet stupňů na pravobok, náklon třináct stupňů.“

„Zadávám nový kurz.“

„Maximální rychlost,“ rozkázal Jackson. „Operační, informujte strojovnu, že do vnějšího systému poletíme na plný výkon.“

„Maximální rychlost, rozkaz!“

„Tento kurz nás stočí k těm SDF křižníkům, pane,“ poznamenala tiše Davisová.

„Ano, to stočí, poručíku,“ přikývl Jackson. „Ale ne natolik, aby si myslely, že jsme se otočili, abychom na ně zahájili palbu. Máme výhodu vyšší orbity. Sice od nás nejsou daleko, ale ty křižníky nemají dostatečný výkon, aby vystoupaly dřív, než je přeletíme a zamíříme přímo k Marsu.“

„Už to chápu.“ Davisová se podívala na svůj displej. „Tohle je vaše odvedení pozornosti?“

„Jen menší teatrálnost,“ odvětil Jackson. „Oni nebudou vědět, proč jsme náhle přešli na plné zrychlení směrem k Marsu. Budou chvíli váhat a Pike toho využije, aby jim proklouzl. A my pak nebudeme muset plýtvat palivem, protože naší skokové rychlosti dosáhneme dlouho před skokovým bodem. Je to vcelku průhledný trik, protože velící důstojníci křižníků vědí, že je nenapadneme, ale aby nebyli za úplné hlupáky, budou muset na náš tah zareagovat zpomalením a oznámením nadřízeným.“

Přesně jak Jackson předvídal, oba křižníky začaly brzdit, aby torpédoborec co nejdéle udržely před sebou. Obě strany věděly, že Áres jim během pár hodin nevyhnutelně zmizí z dosahu, ale stejně tak si plně uvědomovaly, že tady nikdo nikoho nezastrašuje. Jackson tím jen velitelům SDF umožnil, aby Radě oznámili, že se pokusili Área zadržet, ale torpédoborec třídy Starwolf byl prostě rychlejší.

„Komunikační, ozval se znovu náš přítel z CIS?“

„Negativní, pane,“ odpověděl Keller. „Ale na otevřených kanálech jsem nezachytil žádné zprávy o tom, že by ho zahlédli.“

„Dobře,“ řekl Jackson. „Navigátore, nastavte kurz ke skokovému bodu k Alfě Centauri a prozatím udržujte naši rychlost. Chci se z téhle soustavy dostat co nejrychleji.“

„Rozkaz, pane,“ potvrdila Accariová. „Posílám kormidelníkovi úpravy kurzu.“

„Poručíku Davisová, můstek je váš.“ Jackson vstal. „Můžete Área připravit na skok. Upozorněte mě, až budeme dvě hodiny od skokového bodu.“

„Rozkaz, pane.“

KAPITOLA 6

Když Áres prolétal systémem Alfa Centauri, na můstku vládlo ticho. Protože odsud vedl jediný známý skokový bod k Zemi, neměli jinou možnost, než tudy proletět ke skokovému bodu k New Sieře a přes senzory se při tom dívat na děsivé následky útoku na Haven.

Na základě poslední žádosti Rady národů, kterou obdrželi krátce před opuštěním Sluneční soustavy, tu Áres vypustil komunikační dron se zprávou, co měla být rozeslána po celé komunikační síti – konfederační lodě už nejsou ve Sluneční soustavě vítané a nemají zaručený bezpečný průlet. Jacksona ta zpráva hluboce zasáhla, ale chápal, proč to udělali. Skokový bod mezi Zemí a Havenem se používal je zřídka a existovaly oprávněné obavy, že když bude warpovou cestu mezi oběma systémy používat stále víc lodí, Fágové by mohli slabě bráněnou lidskou planetu snadno objevit.

O tom, jak Fágové nacházejí planety, nepanovala obecná shoda, ale nejoblíbenější teorii bylo, že warpové cesty lze nějak zaměřit. Bylo možné, že warpem prolétající lodě ovlivňovaly okolní vesmír způsobem, který lidé zatím nedokázali zaměřit, nebo že Fágové dokázali lodě ve warpu detekovat s dostatečnou přesností, aby zpětně vypočítali jejich kurz.

Pro Jacksona to byla čistě akademická otázka. Jeho prací bylo bojovat s Fágy všude, kde se objeví, ale nyní se zdálo, že si s nimi může konečně vyrovnat účty. Pokud plukovník Blake mluvil pravdu, a Jackson neměl žádný důvod mu nevěřit, bylo možné nepříteli zasadit zdrcující úder, ze kterého se patrně už nevzpamatuje. V každém případě to museli zkusit. Pokud je bitva u Nuovo Patrie něco naučila, tak že ani spojená terranská flotila se nemůže Fágům postavit přímo a porazit je v konvenčním boji.

„Za jak dlouho dorazíme ke skokovému bodu New Sierra?“ zeptal se Jackson.

„Za čtrnáct hodin, pane,“ odpověděla bez zaváhání specialistka Accariová.

Jackson se na své obrazovce podíval, kudy systémem povede jejich letová trasa. „Poručíku Davisová, až budeme nejblíž Havenu, chci informovat posádku, že pokud chtějí vzdát úctu, bude se planeta nacházet na našem pravoboku.“

„Postarám se o to, pane,“ potvrdila tiše Davisová.

Jackson přikývl a otočil se zpátky ke své obrazovce. Už měl rozepsanou žádost CENTCOMu, aby Davisovou oficiálně povýšili na komandér-poručíka a ona mohla dál sloužit jako výkonný důstojník Área. Se svou předchozí hodností sice moc času nestrávila, ale Jackson usoudil, že její výkon během poslední bitvy by mohl celý proces urychlit, přestože byl CENTCOM prakticky rozprášený. Byl to zvláštní pocit soustředit se na tak běžné záležitosti jako povyšování jeho podřízených, ale s ohledem na to, čemu bude se svou posádkou v blízké budoucnosti čelit, mu trocha normálnosti jen prospěje.

„Pane, myslíte, že admirálův rozkaz poslechnou i zbývající číslované flotily?“ zeptala se o chvíli později Davisová.

„Nejsem si jistý,“ přiznal Jackson. „Nacházíme se v bezprecedentní situaci. Doufám, že všichni velitelé a posádky terranských válečných lodí pochopí, co je v sázce, ale mnoho z nich se na velící pozice dostalo díky politickým laskavostem, takže se neodvažuju ani hádat, komu jsou skutečně loajální.“

„Doufám, že se mýlíte, kapitáne.“

„Já také, poručíku,“ pokýval Jackson hlavou.

***

„Skok dokončen, pozice potvrzena – nacházíme se v systému De Long,“ ohlásila Accariová. „Připravuji kurz k loděnicím New Sierra.“

„V soustavě zaznamenávám čilý komunikační ruch, kapitáne,“ řekl poručík Keller. „Zatím mohu potvrdit šestačtyřicet různých transpondérů a každou minutu se objevují další.“

„To je povzbudivé,“ řekl Jackson. „Oznamte náš přílet, pane Kellere. Operační, zjistěte, kde se shromáždila Devátá, a pošlete souřadnice navigátorovi.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Protiúder.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.