1

Osvětim-Březinka, leden 1944

Důstojníci oblečení do černých uniforem pohlížejí na smrt s netečností hrobařů a nemají ani potuchy o tom, že Alfred Hirsch na zčernalém bahně, v němž se všechno utápí, vybudoval školu. Nevědí to a je nutné, aby to tak zůstalo. Lidský život v Osvětimi nemá cenu ani zlámané grešle, je tak bezcenný, že už ani nikoho nestřílejí, protože kulka je cennější než člověk. Jsou tu společné komory, kam pouštějí plyn cyklon, neboť zlevňuje náklady a jediný sud s jedem stačí zabít stovky lidí naráz. Smrt se tu stala průmyslem, který se vyplatí, jen když se pracuje ve velkém.

Školní třídy v dřevěném baráku jsou jen ostrůvky k sobě sražených stoliček. Dělicí stěny tu neexistují, tabule jsou také neviditelné, a učitelé proto jen rozkládají rukama a kreslí do vzduchu rovnoramenné trojúhelníky, háčky a čárky nad písmeny, a dokonce i toky evropských řek. Je tu asi dvacítka malých skupinek dětí, každá z nich se svým vedoucím, sedí tak blízko u sebe, že učitelé musejí vysvětlovat probíranou látku šeptem, aby se povídání o deseti ranách egyptských nemísilo s klapáním dřevěného počítadla.

Někteří tomu nevěřili, měli Hirsche buď za blázna, nebo za pošetilce: kdo to kdy slyšel, aby děti chodily do školy v tomhle drsném vyhlazovacím táboře, kde je zakázáno úplně všechno? A on se jen usmíval. Hirsch se vždycky jen záhadně usmíval, jako kdyby věděl něco, co ostatní nevědí.

Nesejde na tom, kolik škol nacisté zavřou, odpovídal jim. Pokaždé když se někdo postaví do rohu, aby něco dětem vyprávěl, a několik dětí se sesedne, aby ho poslouchalo, vznikne škola.

Dveře baráku se rozletí a pomocný hlídač Jakoubek běží ke kumbálu, kde přespává předák bloku Hirsch. Jakoubkovy křápy rozhazují všude po podlaze vlhkou táborovou hlínu a bublina poklidného bezpečí na bloku 31 hned splaskne. Dita Adlerová ze svého rohu upřeně pozoruje ty drobné kousíčky bláta, které se zdají nepatrné, ale stačí hned všechno zacákat špínou reality, stejně jako když jedna jediná kapka inkoustu obarví celý džbán mléka.

„Šest, šest, šest!“

To je znamení ohlašující příchod strážných SS k bloku 31. Celý barák okamžitě ovládne rozrušený šepot. V táboře Osvětim-Březinka, který je továrnou na ničení lidských životů a kde pece na palivo z lidských těl pracují naplno dnem i nocí, se jednatřicítka dokonale vymyká všem ostatním barákům, je jakousi zvláštností. Anebo spíš anomálií. Je to dílo Fredyho Hirsche, který začínal jako obyčejný sportovní instruktor mládežnických skupin a teď je z něj atlet, jenž v Osvětimi běží překážkový závod proti největšímu soustrojí na šrotování lidských životů, jaké kdy svět spatřil. Podařilo se mu přesvědčit německé velitelství lágru, že když se děti v baráku něčím zabaví, usnadní to práci rodičů v táboře BIIb, který nazývají „rodinným táborem“, protože všude jinde jsou děti vzácné stejně jako ptactvo. V Osvětimi ptáci nejsou, umírají v plotech pod elektrickým proudem.

Nejvyšší velení tábora souhlasilo se zřízením dětského baráku. Možná to bylo jeho záměrem od samého počátku, ovšem za podmínky, že děti v tom bloku budou jenom hrát hry. Výuka jakéhokoli školního předmětu byla přísně zakázána.

Hirsch vystrčí hlavu ze dveří svého kumbálu blockältestera jednatřicítky. Není třeba, aby učitelům a jejich pomocníkům cokoli říkal, všichni na něm visí pohledem. Neznatelně kývne hlavou. Uděluje příkazy pouhým pohledem. Hirsch vždycky dělá, co je třeba, a očekává, že všichni budou jednat stejně.

Vyučování přestane a výklad se mění v neškodné písničky v němčině nebo hry s hádankami, aby tak předstírali, že všechno je v naprostém pořádku, až sem árijští vlci upřou své vybledlé oči. Obyčejně do baráku vstupuje hlídka několika málo vojáků. Zůstanou nezúčastněně stát kousek u dveří, chvilku děti pozorují, sem tam dokonce odmění potleskem nějakou písničku nebo pohladí některé z dětí po vlasech a pak hned pokračují ve své obchůzce.

Tentokrát však Jakoubek k obvyklému poplašnému znamení dodává něco navíc:

„Šťára! Je to šťára!“

Prohlídka, to je úplně něco jiného. To je třeba provést nástup a nechat se prošacovat. Občas ty nejmenší z dětí i vyslýchají a zneužívají jejich bezelstnosti, aby z nich vytáhli nějakou informaci. Nikdy z nich nic nevymámili. I ty nejmenší rozumějí víc, než by se z jejich usoplených tvářiček mohlo zdát.

Kdosi špitne: „Kněz!“ Všude je rázem slyšet nervózní šum. Tak se přezdívá poddůstojníkovi, oberscharführerovi SS, který vždycky při chůzi zatahuje dlaně do rukávů kabátu, jako když farář schovává ruce do sutany. Dokonalý kněz, i když jeho jedinou vírou, jak všichni vědí, je krutost.

„Rychle, no tak, rychle! Judo, ty třeba, volej rychle ,před pikolou, za pikolou…‘!“

„Za jakou pikolou, pane Steine?“

„To je jedno! Propánaboha, dítě moje, dělej, říkej před pikolou, za pikolou!“

Dva učitelé vyděšeně vzhlédnou. V rukou jim zůstalo něco, na co se v Osvětimi vztahuje přísný zákaz, a kdyby to u nich našli, mohli by za to jít rovnou na smrt. Z těch věcí, které třímají v ruce a které jsou tak nebezpečné, že se jejich držení trestá smrtí, nejde střílet, ani s nimi nelze bodat, řezat nebo rozdávat rány. To, čeho se neúprosní strážci Říše tolik bojí, jsou obyčejné knížky. Staré knihy v chatrné vazbě a s vytrženými listy, které sotva drží pohromadě. Nacisté jsou knihami posedlí, slídí po nich, pořádají na ně štvanice a zakazují je, kde mohou. Všichni diktátoři, tyrani a utlačovatelé v dějinách, ať už byli té či oné barvy pleti, Árijci, černoši, orientálci, Arabové anebo Slované, všichni měli jedno společné — zuřivě pronásledovali knihy. A bylo lhostejné, jménem jaké víry to dělali, jestli na obranu lidové revoluce nebo k hájení výsad patricijských tříd, na obranu božího přikázání anebo na obranu tupé vojenské poslušnosti. Knihy jsou velmi nebezpečné, nutí přemýšlet.

Skupinky dětí jsou na svém místě, prozpěvují a očekávají příchod strážných. Jedno děvče však naruší poklidnou harmonii baráku, který slouží ke hrám, a začne hlučně pobíhat mezi sraženými stoličkami.

„Uhněte!“

„Co děláš? Zbláznila ses?“ křičí na ni.

Jeden z učitelů se pokusí chytit ji za paži a zastavit, ale ona se mu vysmekne a místo toho, aby zůstala stát a snažila se nepoutat na sebe pozornost, dál škobrtavě kličkuje mezi stoličkami. Vyleze na metr vysoká plochá kamna, která rozdělují barák na dvě poloviny, a s lomozem přeskočí na druhou stranu. Smykem se zastaví a převrhne přitom stoličku, která svým rachotem na okamžik všechno přehluší.

„Zpropadená holka! Ještě nás všechny prozradíš!“ ječí na ni paní Křížková, vztekem celá rudá. Když ji děti nemají nablízku, říkají jí „paní Kožená“. Neví, že ten, kdo přezdívku vymyslel, je zrovna ta holka, na kterou teď vříská. „Dřepni si dozadu k asistentům, blázne jeden bláznivá!“

Ale ona se nezastaví, dál zběsile přebíhá sem a tam a žádného z těch káravých pohledů si nevšímá. Děti na ni ohromeně hledí, jak se na svých vyzáblých nohách navlečených do vodorovně proužkovaných punčoch proplétá mezi stoličkami. Je to sice velice štíhlé, ale zdravě vypadající děvče, s hřívou kaštanových vlasů, které jí při kličkování mezi skupinkami dětí poletují ze strany na stranu. Kolem Dity Adlerové jsou stovky lidí, běží však sama. Vždycky běžíme sami.

Prokličkuje až doprostřed baráku, prodere se do jedné ze skupinek, porazí přitom nějaké sedátko a jedna holčička se svalí na zem.

„To snad ne! Co to do tebe vjelo?“ křikne na ni z podlahy.

Brněnská učitelka s údivem hledí na to, jak se před ni postavila zadýchaná malá knihovnice. Dita jí vytrhne z rukou knížku a učitelka se najednou cítí lehká jak pírko. Než se vzpamatuje a stačí poděkovat, je už Dita zase o několik skoků dál. Zbývá jen pár vteřin, než sem vejdou náckové.

Inženýr Marody, který celý ten manévr sleduje, už na ni čeká mimo kroužek dětí. V běhu jí hodí učebnici geometrie, jako by jí předával štafetový kolík. Dita zoufale běží dál k asistentům, kteří vzadu v baráku předstírají, že zametají podlahu.

Je teprve v půli cesty, když uslyší, jak hlasy z jednotlivých skupin na okamžik ztichnou, zaskomírají stejně jako plamínek svíčky v průvanu, když se otevře okno. Ani se nemusí otáčet, aby věděla, že se dveře rozletěly a stráže SS vcházejí dovnitř. Sveze se na podlahu a přistane u nohou skupince jedenáctiletých dívek. Ukryje knížky pod šaty a paže si založí na prsou, aby svazky nepopadaly na zem. Děvčata ji po očku pobaveně sledují a učitelka je bradou nervózně pobízí, aby zpívaly dál. Esesáci u vchodu nejdříve barák přelétnou pohledem a pak zařvou své oblíbené:

„Achtung!“

Nastane ticho. Písničky i „před pikolou, za pikolou“ naráz ustanou. Všichni ztuhnou. A v tom naprostém tichu je slyšet, jak si někdo zřetelně pohvizduje Beethovenovu pátou symfonii. Kněz obyčejně všem nahání strach, ale i on se teď zdá trochu nesvůj, protože za ním kráčí někdo ještě mnohem hrozivější.

„Bůh nás ochraňuj,“ zaslechne, jak špitla učitelka.

Ditina matka před válkou hrávala na klavír, a tak Dita Beethovena bezpečně pozná. Uvědomuje si, že ten zvláštní, melodramatický a puntičkářsky dokonalý způsob pohvízdávání slyšela již dřív. Bylo to po třídenní cestě, když je sem přivezli z Terezína, všechny namačkané, bez jídla a bez vody, v uzavřeném nákladním vagonu. Do Terezína, kde strávili jeden rok, je deportovali poté, co je vyhnali z Prahy. Když dorazili do Osvětimi-Březinky, byla noc. Nikdy nezapomene na ten plechový rachot, jak odsouvali kovové dveře vagonu. A pak na ten první doušek ledového vzduchu páchnoucího po spáleném mase. Nikdy nezapomene ani na tu zář reflektorů, které osvětlovaly výstupní rampu, jako by to byl operační sál. Potom ty rozkazy a bušení pažbami do plechových stěn vagonů, střelba, hvízdání píšťalek, křik. A uprostřed všeho toho zmatku Beethovenova symfonie, kterou si precizně a s naprostým klidem hvízdal jakýsi kapitán, hauptsturmführer, na něhož pohlíželi s hrůzou i samotní esesáci.

Tehdy v noci onen důstojník prošel jen kousek od Dity a ona zahlédla jeho bezvadně upravenou uniformu, sněhově bílé rukavice a na náprsní kapse Železný kříž, vyznamenání, jaké si lze vysloužit jedině v boji. Zastavil se před skupinou žen a dětí a rukou navlečenou v rukavici přátelsky poplácal po rameni nějakého malého klučinu. Dokonce se na něj usmál. Ukázal na čtrnáctiletá dvojčata Zdeňka a Jirku, k nimž hned přiskočil jakýsi desátník, aby je vyvedl z řady. Jejich matka se pověsila strážnému za okraje vojenského kabátce, klesla na kolena a úpěnlivě prosila, ať je neodvádějí. Kapitán se do toho nevzrušeně vložil:

„Nikdo se o ně nebude starat tak jako strýček Josef.“

A v jistém smyslu to byla pravda. Nikdo v celé Osvětimi se neodváží zkřivit ani vlásek dvojčatům, která si doktor Josef Mengele vybírá do sbírky pro svoje pokusy. Nikdo s nimi nebude zacházet tak, jak to dělá on při svých děsivých genetických experimentech, aby přišel na to, jak by německé ženy mohly rodit více dvojčat a mohly tak rychleji rozmnožovat řady árijského potěru. Dita před sebou vidí Mengeleho, jak se vzdaluje, odvádí si za ruku ty dva hochy a nepřestává si přitom bohorovně pohvízdávat.

Byla to tatáž melodie, jakou je teď slyšet na bloku 31.

Mengele…

Dveře místnosti blokového staršího se s lehkým zavrzáním otevřou a blockältester Hirsch vyjde ze svého miniaturního kamrlíku. Tváří se, že je návštěvou esesáků příjemně překvapen. Hlučně srazí paty na pozdrav důstojníkovi a na znamení, že ví, co se před oficírskými výložkami sluší a patří. Ten vojenský pozdrav však v sobě má i cosi bojovného, žádné poraženectví nebo zbabělost. Mengele se na něj ani nepodívá, přejde kolem bez povšimnutí a dál si píská s rukama založenýma za zády, jako by se ho nic z toho netýkalo. Kněz, jak mu všichni říkají, slídí vodnatým zrakem po baráku, ani teď nevytáhne ruce schované jako vždycky v rukávech vojenského kabátu. Má paže svěšené u pasu, téměř na pouzdře s pistolí.

Jakoubek se nemýlil.

„Inspekce,“ šeptem utrousí oberscharführer.

Esesáci, kteří ho doprovázejí, rozkaz řevem opakují, pokřikují na vězně tak, že jim to rve bubínky. Dita stojí v kroužku dívek a chvěje se strachem, tiskne paže k tělu a cítí, jak ji svazky knih tlačí do žeber. Jestli u ní knížky najdou, je se vším konec.

„Ne, to by nebylo spravedlivé…“ hlesne potichu.

Je jí sotva čtrnáct let a život má před sebou, všechno na ni teprve čeká. Nic ještě nemohlo ani pořádně začít. Hlavou jí blesknou slova, jimiž ji matka už léta odbývá, když žehrá na osud, který ji potkal: „To víš, Edito, je válka… je válka.“

Byla tehdy tak malá, že už si skoro nevzpomíná, jak svět vypadal, když válka ještě nebyla. V lágru jí sice všechno vzali, ale tak jako teď, když skrývá pod šaty knížky, stejně si schraňuje v hlavě album obrázků poskládané ze vzpomínek. Zavře oči a snaží se rozpomenout, jaké to bývalo žít ve světě, v němž neexistoval strach.

Vidí samu sebe, jak stojí někdy začátkem roku 1939, když jí bylo devět, před orlojem na Staroměstském náměstí. Trochu bázlivě si prohlíží starou smrtku, jak bdí nad střechami města svými prázdnými očnicemi, černými jako noc.

Ve škole jim vyprávěli, že obrovské hodiny jsou jen neškodným mechanickým vynálezem, který před pěti staletími sestrojil mistr Hanuš. Ale z legendy o orloji, kterou jí pak doma líčily babičky, na ni šla úzkost — sestavení orloje s postavami, které se ukazují přesně v každou celou hodinu, si u Hanuše objednal král a pak přikázal svým biřicům, aby mistra oslepili a on už nikdy nemohl zhotovit stejný zázrak pro jiného panovníka. Jako odplatu pak hodinář do soukolí vložil ruku a stroj znehybnil. Když mu ozubená kola drtila paži, stroj se opravdu zadrhl a dlouhá léta jej nebylo možné opravit. Ditě se o tom v noci často zdávalo a ve snu viděla, jak se utržená paže proplétá mezi zubatými koly jako had nahoru a zase dolů. Smrtka zazvoní na umíráček a mechanická přehlídka se dá do pohybu. Automaty pochodují v pevném šiku, aby lidem připomněly, že minuty se netrpělivě tlačí jedna na druhou a stejně plynou i hodiny, jedna postrkuje druhou, jako figuríny, které po staletí jen rychle vykouknou a zase zmizí v útrobách té obrovské hrací skříně. Teď ji ale strach svírá jako do kleští a Dita si uvědomuje, že jako devítiletá holka to tak nevnímala, to až teď si myslí, že čas je hustý klih, nehybné a lepkavé moře klihu, v němž není možné udělat jediný krok vpřed. V takovém útlém věku hodiny nahánějí děs, jedině když mají smrtky vedle ciferníků.

Dita k sobě tiskne omšelé knihy, které ji mohou dostat do plynové komory, a nostalgicky si vybavuje to šťastné děvčátko, kterým kdysi bývala. Často doprovázela matku na nákupy do centra, ráda se zastavovala před orlojem na Staroměstském náměstí, ale ne proto, aby se dívala na mechanické představení, protože smrtka ji rozrušovala víc, než si byla ochotna připustit, nýbrž proto, aby se pokradmu bavila sledováním užaslých chodců, jak soustředěně civí na procesí neživých automatů, kvůli němuž se mnozí z nich vydali do města až z venkova. Jen stěží přemáhala smích, když viděla ty užaslé tváře a přihlouplé úsměvy kolemstojících lidí. A hned jim začala vymýšlet přezdívky. Trochu zádumčivě se rozpomíná na jednu ze svých nejoblíbenějších zábav — dávala všem okolo přezdívky, hlavně sousedům a známým rodičů. Tak třeba nastrojená paní Gottliebová, která natahovala krk, aby vypadala ještě důležitější, to byla „paní Žirafa“. „Pan Knedlíková hlava“ byl zase skromný čalouník z obchodu pod nimi, drobné postavičky a s hlavou holou jako koleno. Vidí ve vzpomínkách samu sebe, jak běží několik metrů za tramvají, která při otočce na Staroměstském náměstí vyzvání a pak se jako had ztrácí v uličkách Josefova. Vidí samu sebe, jak se rozbíhá k obchodu pana Ornesta, kde jí maminka vždycky kupovala látku na zimní kabát a sukni. Jak jen se jí ten obchod líbil! Míval nad vchodem neonový vývěsní poutač s barevnými rolemi látek, které se rozsvěcovaly jedna po druhé, odspodu až nahoru a pak zase a znova.

Kdyby nebyla tím děvčetem, které jen všude poletuje s hlavou plnou bezstarostných dětských nápadů, možná by si tehdy všimla dlouhé fronty u trafiky a balíků Lidových novin, na jejichž první stránce palcový titulek přes čtyři sloupce informoval, ba přímo křičel do světa obrovitými písmeny: „Vláda se dohodla na vstupu německých jednotek do Prahy.“

Dita na okamžik pootevře oči a vidí, jak esesáci slídí v zadní části baráku. Dokonce nadzvedávají výkresy, které visí na stěnách za hřebíky zhotovené z ostnů drátěného plotu, a čmuchají, zda se pod nimi něco neukrývá. Nikdo ani nehlesne a křik strážných, kteří obracejí všechno vzhůru nohama, se rozléhá po baráku prosáklém vlhkostí, plesnivinou a také strachem. Tak tohle je pach války. Z toho mála, na co se Dita ještě dokáže rozpomenout, když byla malá holka, se jí vždycky jako první vybaví, že mír voněl po husté kuřecí polévce, která se v pátek večer nechávala vyvářet po celou noc. A jak by si mohla nevybavit chuť dokřupava vypečeného jehněčího a vaječných těstovin posypaných ořechy! Dlouhé hodiny přes den ve škole a pak odpoledne, jak skáče panáka a hraje si na schovávanou s Margit a dalšími děvčaty ze školy, jejichž tváře se jí v paměti pomalu rozplývají… A pak se to všechno začalo rozpadat.

Změny nepřišly naráz, ale postupně. I když ano, byl jeden den, kdy se za ní dětství zavřelo jako Alibabova jeskyně a zůstalo pohřbeno pod horou písku. Na ten den si jasně vzpomíná. Dita nezná přesné datum, ale bylo to 15. března 1939. Praha se tehdy probudila a všechno se třáslo.

Skleněné kapky na lustru v salonu se chvěly, ale Ditě bylo jasné, že nejde o zemětřesení, protože nikdo nikam neběžel a nikdo se neznepokojoval. Tatínek při snídani popíjel čaj, lhostejně listoval novinami a předstíral, že se nic neděje.

Maminka ji doprovázela k příbuzným, s nimiž se Dita chtěla rozloučit před jejich odjezdem do Bolívie, kam se jim poštěstilo získat vstupní vízum. Celé město se chvělo. Hluk zaslechla, až když s maminkou zamířily k Václavskému náměstí, kde země duněla tak, až to lechtalo na chodidlech. Jak se blížily k náměstí, tlumený rachot postupně zesiloval a s ním rostla i Ditina nedočkavost, aby tomu podivnému zvuku přišla na kloub. Když dorazily na místo, nemohly ani přejít ulici, jak byla ucpaná davy lidí. Přes hradbu zad navlečených v zimnících a zátylků v kloboucích nemohly nic vidět.

Matka se rázem zastavila. Tvář se jí napjala a v tom okamžiku zestárla. Vzala dceru za ruku, chtěla se obrátit a jít oklikou. Dita však nemohla zvědavostí vydržet a mamince, která ji táhla pryč, se vytrhla. Protože byla drobná a štíhlounká, nedalo jí moc práce proklouznout mezi zástupem tlačících se lidí a postavit se do první řady, hned za kordon městských strážníků, kteří se spojenýma rukama snažili udržet dav na chodníku.

Rachot byl ohlušující. Šedé motocykly se sajdkárami projížděly před lidmi jeden za druhým a na nich seděli vojáci v blyštivých kožených bundách a s brýlemi zavěšenými kolem krku. Přilby se leskly, byly čerstvě vyrobené asi někde ve středním Německu, bez jediného škrábnutí a beze stop po boji. Za motorkami přijížděly bojové obrněné vozy s obřími kulomety a pak zaduněly tanky, sunoucí se po bulváru s pomalostí slonů nahánějících hrůzu.

Vzpomíná si, jak se jí zdálo, že pochodující vojáci jsou jen automatičtí panáci z radničního orloje a že to bude trvat jen chvilku, než se za nimi zaklapnou dvířka a všichni zmizí. A všechno se přestane otřásat. Ale tentokrát to nebylo procesí mechanických automatů, byli to lidé. Nebude trvat dlouho a pochopí i to, že rozdíl mezi jedněmi a druhými není vždy snadné rozpoznat.

Bylo jí sotva devět, ale měla opravdový strach. Nebyla tu vojenská kapela, nebylo slyšet ani smích, ani žádný hlahol, žádný hvízdot… Byl to němý průvod. Nač tady jsou tihle muži v uniformách? Proč se nikdo nesměje? A najednou jí ta němá přehlídka připomněla pohřební průvod.

Železným sevřením ruky ji matka vyvlekla z davu. Spěchaly opačným směrem a Praha zase byla v jejích očích tím rozšafným městem jako vždycky. Bylo to, jako když s úlevou procitneš ze zlého snu a zjistíš, že všechno je znovu na svém místě.

Ale země pod jejich nohama se otřásala dál. Celé město se třáslo. Chvěla se i maminka. Vlekla Ditu zoufale za ruku, spěšně cupitala ve svých koketních lakovkách a snažila se nechat tu přehlídku daleko za sebou, vysmeknout se obřímu drápu války. Dita vzdychne a přitiskne knížky blíž k sobě. Smutně si uvědomí, že za sebou nechala dětství onoho dne, ne tehdy, když dostala první měsíčky, protože tenkrát se přestala bát kostlivců a starých strašidelných povídaček o rukou v soukolí orloje a začala se bát lidí.

10

Když odpoledne přichází uložit knihy do kamrlíku Fredyho Hirsche, vždycky spěchá, aby byla pryč co nejdříve, a snaží se, aby se jejich pohledy nezkřížily. Nechce riskovat, že v jeho očích objeví něco, co by mohlo narušit chatrnou strážní věž vystavěnou ze stébel, které říkáme důvěra. Chce mu raději věřit se zavřenýma očima tak, jako obyčejně slepě věříme v nejposvátnější věci. Je ale umíněná. I kdyby se snažila sebevíc, scénu, jíž byla na bloku 31 svědkem, nemůže z paměti vymazat ani čistou vírou. Stejně jako se Nils Holgersson pevně držel krku housera a odletěl do dáli, i ona se chytá knížek ve své knihovně, aby ji vyvedly z močálu plného bahna a pochybností.

Zvědavost, kterou v ní zasel učitel Ota Keller, ji každé odpoledne zahání do jejího koutku, v němž se schoulí a čte H. G. Wellse, zatímco v baráku již pravidelné vyučování skončilo a žáci si hrají, soutěží v hádankách, kreslí si tužkami, jež se zde objevily jako spadlé z nebe, nebo se připravují na nějaké divadelní představení. Byla by radši, kdyby měli některý ze vzrušujících románů, o nichž mluvil učitel, ale Stručné dějiny světa byly stejně nejžádanější knihou z knihovny, protože se nejvíce podobala učebnici. A opravdu — když se pohroužila do jejích stránek, cítila se, jako by byla zpátky ve své pražské škole. Kdyby pozvedla zrak, uviděla by před sebou zelenou tabuli a učitelku s rukama bílýma od křídy.

Dějiny našeho světa jsou nám dosud známy jen velmi nedokonale. Před dvěma sty lety jsme znali z dějin o málo více než jen poslední tři tisíce let. O tom, co se dělo předtím, měli jsme jen pověsti a domněnky.

Wells byl spíše romanopiscem než historikem. V knize vypráví o vzniku Země, o výstředních teoriích týkajících se Měsíce, s nimiž vědci přišli na počátku dvacátého století, a pak provádí čtenáře jednotlivými geologickými érami: od prekambria s prvními řasami, přes kambrium plné hravých trilobitů, karbon, v němž vznikají obrovské lesy, až po permské období, kdy se objevují první plazi.

Dita se s úžasem prochází po planetě otřásané vulkanickými záchvěvy a následnými výkyvy klimatu, kdy se teplá období střídají s extrémním zaledněním. Úplně ji pohltí epocha dinosaurů, plazů obří velikosti, kteří ovládli celou zeměkouli.

Tento rozdíl mezi světem plazů a světem našeho lidského duševního života je takový, že jej svou schopností vcítit se do stavu jiných nedovedeme překročit. Nedovedeme pochopit ty rychlé, primitivní pudy a pohnutky chuti, strachu a nenávisti, jež mají plazové. Nemůžeme jim rozumět v jejich jednoduchosti, protože všechny naše pohnutky jsou složité. U nás jsou úvahy a výsledky úvah a ne prosté puzení.

Klade si otázku, co by asi H. G. Wells napsal, kdyby viděl místo, kde žijí, a sebe samé se ptá, zda by dokázal rozlišit mezi plazy a lidmi.

Kniha jí dělá společnost během podvečerních chvil, které jsou na bloku 31 ty nejrušnější. Knížka je pro ni propustkou, s níž vstupuje hluboko do podzemních chodeb pod impozantními egyptskými pyramidami, projíždí babylonskou říší s visutými zahradami nebo Asýrií, kde se odehrávají velkolepé bitvy. Mapa rozlehlých držav perského krále Dáreia I. Velikého před ní rozestře obrovská panství, větší než území všech současných mocných říší. Všímá si, že co autor píše v kapitole „Kněží a proroci v Judei“, nesouhlasí s tím, co ji jako malou učili o posvátné historii. Trochu ji to zmate.

Raději se proto vrátí na stránky o starověkém Egyptě, které ji přenášejí do světa faraonů záhadných jmen a umožňují jí nalodit se na plavidla plující po Nilu. Nakonec měl H. G. Wells přece jen pravdu a stroj času skutečně existuje. Jsou jím knihy.

Jakmile je den u konce, musí knížky vrátit, ještě než začne závěrečný nástup. Po nekonečném trápení, kdy musejí stát v útvaru hodinu a půl, aby je uvnitř baráku spočetli, spokojeně odchází za tatínkem na pravidelnou vyučovací hodinu. Dneska je na řadě zeměpis.

Když jde kolem baráku 14, zahlédne, jak při jeho boční straně posedávají Margit s Renée. Mají už také po apelu, mnohem tvrdším, v nepohodě pod širým nebem. Ditě se obě zdají vážné. Zastaví se, aby je pozdravila.

„Holky, co se děje? Stalo se něco? Zmrznete tady!“

Margit se pootočí k Renée, která vypadá, jako by měla cosi na srdci. Dívka si z čela poodhrne pramínek plavých vlasů a nervózně jej skousne mezi zuby. Vydechne a z úst jí vyjde obláček páry, který se ztratí v mrazivém vzduchu.

„Ten nacista… pronásleduje mě.“

„Něco ti udělal?“

„Ne, ještě ne. Ale dnes ráno znovu přišel a postavil se přede mne. Věděla jsem, že je to on, a nechtěla jsem proto zvednout hlavu. On ale neodcházel. Nakonec se dotkl mé paže.“

„A co ty?“

„Věděla jsem, že zvednu-li hlavu a podívám se na něj, už mu nebudu moct uniknout. Takže jak jsme kopali, hodila jsem lopatu hlíny k nohám kamarádky, která byla vedle. Začala ječet jako pominutá. Strhl se povyk a přišel zbytek strážného oddílu. Otočil se a nic mi neřekl. Ale šel po mně… Nic si nevymýšlím, Margit ho včera viděla.“

„Ano, je to pravda. Bylo to včera po apelu. Obě jsme se bavily předtím, než půjdeme na barák za rodiči. On se zastavil sotva pár kroků od nás. Díval se na Renée, o tom není pochyb.“

„Díval se na ni zle?“ zeptala se Dita.

„Ne, to ne. Díval se ale dost upřeně. Jak to říct… Byl to takový ten špinavý pohled, jaký muži někdy mívají.“

„Špinavý?“

„Myslím, že s Renée chce mít… no však víš… tělesný styk.“

„Zbláznila ses, Margit?“

„Vím, co říkám. Mužům poznáš na očích všechno, mívají pootevřená ústa, jako by si tě už představovali nahou. Jsou to čuňata.“

„Bojím se,“ špitne Renée.

Dita ji obejme a utěšuje ji, že strach mají všichni. Budou s ní co nejvíce, jak jen to bude možné.

Renée má na krajíčku, celá se chvěje a nelze poznat, zda zimou či strachem. Také Margit vypadá, jako by se chtěla rozplakat nebo rozkýchat. Dita zvedne třísku a začne po zemi do bílého sněhu rázně čmárat jakési čtverce.

„Co to děláš?“ zeptají se obě téměř současně.

„Kreslím panáka.“

„To snad ne, Dituško! Je nám šestnáct let. Panáka neskáčeme. To je pro malé holky.“

Dita si ale dál vede svou, dál puntičkářsky vyznačuje hřiště a dělá, že je neslyšela. Když skončí, zvedne k nim hlavu, a obě kamarádky čekají, co jim odpoví.

„Lidi pomalu odešli do baráků. Nikdo nás neuvidí!“

Renée a Margit svraští čelo a zavrtí hlavou. Dita šmátrá po zemi a něco hledá.

„Tříska bude stačit,“ řekne a hodí ji na jeden ze čtverců.

Dita skočí, ale neudrží rovnováhu.

„Ty jsi ale nemehlo!“ směje se Renée.

„Umíš to snad líp, v takových závějích?“ odsekne jí a předstírá, že se zlobí.

Renée si trochu vykasá šaty, hodí třískou a chystá se skočit. Margit ji povzbuzuje a tleská. Po ní je na řadě Margit. Je ze všech tří nejméně obratná, skáče nemotorně na jedné noze, škobrtne a svalí se jak dlouhá tak široká na zasněženou zem. Dita jí přispěchá na pomoc, pokusí se ji zvednout, nohy jí však na ledě podklouznou a ona spadne na záda.

Renée se oběma z legrace posmívá. Margit a Dita po ní ze země hodí několik sněhových koulí, zasáhnou ji do vlasů a obarví je na bílo.

Všechny tři se smějí.

Nakonec se smějí.

Dita, celá promočená, ale spokojená, spěšně odchází, protože má každou středu hodinu zeměpisu. V pondělí matematiku a v pátek latinu. Učitelem je tatínek, pan Adler. Školním sešitem Ditina hlava.

Ještě dnes si vzpomíná na den, kdy přišla domů do bytu na Josefově a tatínek, který už neměl vlastní pracovnu jako dřív, seděl v obývacím pokoji u jediného stolu v celém bytě a prstem přejížděl po glóbusu. Jako každé odpoledne vešla Dita se školní brašnou a běžela dát tatínkovi pusu. Občas si ji posadil na kolena a hráli si: někdo z nich řekl název země, oba rychle roztočili glóbus kolem kovové osy a ten druhý se ho snažil zastavit píchnutím prstu přímo do té správné země. Tehdy ale tatínka zastihla roztržitého. Řekl jí, že ze školy poslali vzkaz — má prázdniny. Slovo „prázdniny“ zní dětským uším jako rajská hudba. Ve způsobu, jakým to tatínek řekl, však bylo slyšet falešné tóny a představa nečekaných prázdnin, které přišly jako blesk z čistého nebe, měla k hudbě daleko. Vzpomíná si, jak se její počáteční radost proměnila v hroznou úzkost, když pochopila, že se do žádné školy již nikdy nevrátí. Tatínek jí tehdy pokynul, aby si mu sedla do klína.

„Budeš se učit doma. Strýček Emil je lékárník a bude tě učit chemii. Se sestřenicí Ruth budete mít kreslení. Promluvím s nimi, uvidíš. Já tě budu učit jazyky a matematiku.“

„A co zeměpis?“

„Samozřejmě, zeměpis také. Jen počkej, budeš mít cestování světem až po krk!“

A tak se i stalo.

Bylo to poslední období v Praze před deportací do Terezína v roce 1942. Když se teď na ně dívá z hlubokého osvětimského sklepení, zjišťuje, že to nebyly zase tak špatné časy. Tatínek do té doby hodně pracoval a neměl nikdy dost času, aby jej trávil s dcerou. Dita byla proto ráda, že se proměnil v učitele a vysvětloval jí, že nejvyšší horou světa je Everest nebo že prameny podzemní vody vytvářejí v pouštích oázy.

Vyučování mívali odpoledne. Ráno tatínek dál vstával vždy v tutéž hodinu, oholil se, ustrojil do obleku tak, jak to dělával celý život, a pečlivě si uvázal dvojitý uzel na kravatě. Než odešel do kanceláře na úřadě pro sociální zabezpečení, dal mamince a Ditě pusu provoněnou vodou po holení.

Stalo se to jednoho dopoledne, když se Dita procházela v centru. Náhodou prošla kolem kavárny Continental a přes velká okna uviděla, jak tam sedí tatínek. Skoro celé dopoledne pak obhlížela výkladní skříně obchodů, do nichž měla zakázáno vstoupit, a když znovu procházela kolem Continentalu, tatínek tam stále ještě seděl, u téhož kulatého stolku jako předtím, s týmž prázdným šálkem a s týmiž novinami. Tehdy pochopila význam tichých rozhovorů, které maminka s tatínkem doma vedli a jež rázem ustávaly, jakmile se Dita přiblížila. Tatínka propustili z práce už dávno, ale on si nepřál, aby o tom věděla.

Dita se odtamtud nenápadně vzdálila a tatínkovi nikdy neprozradila, že ví, v čem teď spočívá jeho práce: v procházce až do ulice Na Příkopě, kde si v kavárně Continental objedná šálek čaje, který mu musí vydržet celé dopoledne, a jako první z hostů si vezme noviny, jež obvykle visí na stěně ve dřevěném držáku. Stránky novin jsou označené razítkem podniku, který je v Praze jedním z posledních, jehož majiteli, jakémusi vlivnému Židovi, ještě neodebrali licenci.

Cestou k baráku, kde přespává tatínek, se Dita několikrát otočí a dívá se za sebe. To by tak ještě scházelo, aby jí byl Mengele v patách. V té chvíli ji však znepokojuje víc to, že neví, čeho se má chytit, když přemýšlí o řediteli bloku 31.

Jako každé pondělí, středu a pátek, když neprší, tatínek už na ni čeká při boční stěně baráku. Rozprostře na zemi starou kostkovanou deku plnou děr, co nejpečlivěji ji uhladí a smete z ní každé smítko, aby se na ni mohli oba posadit. To je jejich škola. Ještě než Dita přišla, připravil mapu světa, kterou načrtl klacíkem do bláta. Když byla Dita menší, pro lepší zapamatování připodobňoval místa na mapě k různým tvarům a říkával, že Skandinávský poloostrov je hlavou obrovitého hada a Itálie zase botou jakési elegantní dámy. Na mapě vykreslené do osvětimského bahna je však náš svět k nepoznání.

„Dneska se naučíme světová moře, Edito.“

Nemůže se na vyučování soustředit. Myslí na to, jak rád by si asi tatínek listoval v atlase, který mají na bloku 31, avšak vynášet knihy je zakázané a s Mengelem v zádech na to nelze ani pomyslet. Toho odpoledne je příliš roztržitá, než aby tatínkovu vysvětlování věnovala pozornost, a navíc mrzne až praští a začíná poletovat sníh.

Je proto ráda, když ještě před koncem hodiny zeměpisu zahlédne maminku, jak k nim kráčí.

„Je příliš zima. Pro dnešek toho už nechte, nebo se nachladíte.“

Tady v Osvětimi, bez penicilínu, bez pokrývek a při nedostatku jídla nachlazení zabíjí.

Zvednou se a tatínek zachumlá Ditu do deky. Ze všech tří je to ale právě on, kdo se třese zimou nejvíc.

„Jdeme do baráku, brzo budou rozdělovat večeři.“

„Říkat kousku seschlého chleba večeře je dost nadnesené. Nemyslíš, mami?“

„Je válka, Edito…“

„No jo, já vím. Je válka.“

Maminka se odmlčí a Dita, aniž cokoli řekne přímo, zavede hovor na to, co jí dělá starosti.

„Tati… Kdybys měl tady v táboře někomu svěřit nějaké tajemství, komu bys nejvíc důvěřoval?“

„Tobě a mamince.“

„Ano, to vím. Já ale myslím ostatní.“

„Paní Turnovská je hodná paní, jí můžeš důvěřovat,“ pospíší si maminka.

„No ovšem. Můžeš počítat s tím, že když jí něco řekneš, ani se nenaděješ a bude to vědět i komando, co čistí latríny. Ta ženská je jako rádio,“ odtuší tatínek.

„Souhlasím, tati.“

„Nejrovnější osobou, kterou jsem tady poznal, je pan Tomášek. Zrovna před chvilkou nás přišel pozdravit. Stará se o víc než jenom o to, aby byl první ve frontě na polívku. Zajímá se o lidi, povzbuzuje je, zajímá ho, co se ostatním děje. Moc takových lidí tady nenajdeš.“

„Takže kdybys ho požádal, aby ti na něco upřímně řekl svůj názor, myslíš, že by ti řekl pravdu?“

„Určitě. Proč se ptáš?“

„Ale nic. Nic důležitého. Hlouposti…“

Dita si pana Tomáška zaznamená do paměti. Zajde si s ním promluvit a zeptá se ho, co si o tom všem myslí.

„Tvá babička vždycky říkávala, že pravdu mluví jedině děti a blázni,“ poznamená maminka.

Děti a blázni… Děti budou o Hirschovi vědět málo anebo spíš vůbec nic. V hlavě jí však svitne nápad. Morgenstern… Nemůže přece jít za nějakým dospělým a jen tak říct, že pochybuje o někom, kdo se těší takové vážnosti jako Hirsch. Mohli by ji přísně pokárat, obvinit před ostatními ze zrady a bůhvíco ještě. S Morgensternem takové nebezpečí nehrozí. Kdyby si pak stařík někde pustil pusu na špacír, všechno by popřela a řekla by, že je to jen další z jeho vrtochů. Bude o Hirschovi něco vědět? To hned zjistím, pomyslí si.

Rozloučí se s rodiči a vymluví se, že jde za Margit. Ví, že architekt ve výslužbě zůstává na bloku 31 až do přídělu večerní polévky a občas zalézá do dřevěné skrýše, kam si i ona chodí listovat knihami, které jí otevírají okna ven z drátěného oplocení.

Běžní asistenti nemají dovoleno zůstávat na bloku po vyučování, ale Dita je knihovnice a má jiné postavení. Možná v tom tkví důvod, proč se na ni ostatní chlapci a děvčata dívají skrz prsty a proč si nedokázala získat sympatie svých vrstevníků. Koneckonců ani jí na tom příliš nezáleží. Beztak má hlavu jako kotel, v němž bublá příliš mnoho věcí. Srdce má nadmíru neklidné od chvíle, kdy ji ovládla pochybnost a začala ji zevnitř nahlodávat otázkou, na kterou nezná odpověď. Je Fredy princ, anebo padouch?

V baráku je skupinka učitelů, rozmlouvají mezi sebou a Dity si ani nevšimnou. Projde až na konec a nahlédne do úkrytu mezi prkny. Profesor Morgenstern uhlazuje záhyby na holubičce z ohmataného papíru. Není jednoduché sehnat staré listy, které jsou velmi žádaným artiklem pro nejrůznější užití, včetně hygienického.

„Dobré odpoledne, pane profesore.“

„Podívejme se, slečna knihovnice! To je ale milá návštěva!“

Vstane a přivítá ji lehkým úklonem.

„Mohu vám něčím posloužit?“

„Ani ne. Jen jsem se tak procházela…“

„Dobře děláte. Půlhodinka procházky denně prodlužuje život o deset let. Jeden můj bratranec, který se procházíval tři hodiny každý den, se dožil sto čtrnácti let. Zemřel, když byl na procházce, zakopl a spadl do rokle.“

„Škoda jen, že na tomhle hrozném místě člověk nemá na procházky ani chuť.“

„Na rozhýbání nohou to ale stačí. Nohy oči nemají.“

„Profesore Morgensterne… vy pana Hirsche znáte dlouho?“

„Byli jsme spolu ve vlaku, kterým jsme sem přijeli. To muselo být někdy…“

„V září.“

„Přesně tak!“

„A jak na vás působil?“

„Jako velmi distingovaný mladý muž.“

„Nic víc?“

„To se vám zdá málo? V dnešní době není jednoduché potkat člověka tak vybraných způsobů. Dobré vychování se už nenosí.“

Dita váhá, ale mnoho příležitostí upřímně se někomu svěřit nemá.

„Pane profesore… nezdá se vám, že Hirsch něco skrývá?

„Ovšemže ano.“

„Co?“

„Knihy.“

„Zatraceně! To přece vím!“

„No tak, slečno Adlerová, nerozčilujte se tolik. Vy jste se zeptala, já vám odpovídám.“

„Ano, ano. Promiňte. Chtěla jsem se zeptat, jen tak mezi námi, zda si myslíte, že mu můžeme důvěřovat.“

„Kladete velmi zvláštní otázky.“

„Ano. Pusťte to z hlavy.“

„Stále nerozumím, co jste měla na mysli tím ,důvěřovat Hirschovi‘. Myslíte jako řediteli bloku?“

„Ne tak docela. Myslela jsem, zda se vám zdá, že je opravdu tím, za koho se vydává.“

Profesor chvíli uvažuje.

„Ne. Není.“

„Není tím, kým se zdá být?“

„Ne. Ani já takový nejsem. Vy také ne. Nikdo. Proto Hospodin učinil myšlenky němými. Abychom jim mohli naslouchat jenom my a nikdo jiný. Nikdo nemůže vědět, co si opravdu myslíme. Vždycky když řeknu, co si myslím, lidé se na mne moc zlobí.“

„Chápu.“

„Domnívám se, že se mne ptáte na to, komu může člověk důvěřovat tady v té osvětimské díře…“

„To je ono!“

„Osobně se vám svěřím, že důvěřuji — tedy důvěřovat v tom pravém smyslu —, že důvěřuji jedině svému nejlepšímu příteli.“

„Tak to má být. A kdo je váš nejlepší přítel?“

„Já sám. Sám sobě jsem nejlepším přítelem.“

Dita se dívá na stařičkého profesora, který dál soustředěně uhlazuje špičku papírové holubičky. Vzdává to. Z něj kloudného slova nedostane.

Ještě bych se z toho nakonec zbláznila, pomyslí si.

Přichází na barák. Všude je klid. Mengele o sobě nedal vědět již několik dní, a to je dobré. Neměla by se ale nechat ukolébat, ten chlap má oči všude. Uléhá na pryčnu a snaží se, aby nesklouzla do prohlubně na slamníku, kterou vytváří tíha objemného zadku její spolunocležnice. Napadne ji, že by si snad mohla o Hirschovi promluvit s jeho zástupkyní Mirjam Edelsteinovou. Ale co když je s ním Mirjam Edelsteinová spolčená? Její manžel Jakob byl předsedou židovské Rady starších v Terezíně a nacisté jej oddělili od ostatních českých vězňů. Mirjam si dělá velké starosti, je na ní vidět, jak je smutná, a když si myslí, že její syn není nablízku a nemůže ji vidět, v zoufalém gestu si rukama zakrývá oči. Není přece možné, aby byla na straně nacistů. Že by už začínala být úplně paranoidní?

Možná ale existuje ještě něco jiného než jen nacisté a vězni, možná je tu víc stran než jenom černá a bílá. Takový odstín však Ditě uniká. Pokusí se promluvit s panem Tomáškem. Všechno je zmatené, ale když zavře oči, vytane jí obraz, který si uloží mezi své nejdražší fotografie z Osvětimi: ona s Margit válející se jedna přes druhou na zasněžené zemi a vedle nich Renée, jak se na ně dívá. Všechny tři se z plna hrdla smějí. Dokud se smějí, není nic ztraceno.

11

Delegace v čele s Adolfem Eichmannem (obersturmbannführerem odpovědným za oddělení gestapa pro židovskou otázku) a ředitelem zahraniční sekce německého Červeného kříže Dietrem Neuhausem navštívila na konci února 1944 Osvětim-Březinku. Jejich úkolem bylo osobně převzít zprávu, kterou si vyžádali od blockältestera bloku 31 ohledně fungování experimentálního baráku, jediného v celém komplexu osvětimských táborů, v němž byly vězněny také děti.

Hirsch vydal Lichtensternovi přesné instrukce, aby všechny děti, starší i mladší, byly nastoupené v útvaru a na prohlídku dokonale připravené. Vedoucí bloku 31 je zvlášť přísný, pokud jde o hygienu. Děti vstávají každý den v sedm hodin ráno a pomocníci je spořádaně odvádějí k umývárnám. Tam se opláchnou pod pramínkem tekoucí vody, která bývá tak ledová, že i pouhých pár kapek mrazí děti až do morku kostí. V lednu za svítání teplota klesá až na pětadvacet stupňů pod nulou a jsou dny, kdy zamrznou i trubky s vodou. Hirsch je však neústupný a na osvojování návyků čistoty trvá i přesto, že se děti při mytí nedokáží ovládnout a třesou se jako osiky. Mají velmi málo ručníků, stěží jeden pro dvacet nebo třicet dětí. Z umýváren odcházejí do baráku na nástup.

Když se Hirsch po ránu objeví, dokonale učesán a oholen, děti už stojí nastoupené v řadách. Je na něm znát napětí a jeho způsoby jsou ještě více kasárnické než obvykle. Jeho rozkazy jsou nesmlouvavě kategorické. Venku je slyšet hvízdot píšťalek a dusot bot katů na jakémsi lešení, které nechali vystavět po straně baráku. Za okamžik se objeví několik příslušníků SS uvolňujících cestu skupině důstojníků ověšených železným šrotem odznaků a vyznamenání.

Fredy Hirsch si razí cestu řadami vězňů, po vojensku srazí podpatky a postaví se do pozoru. Na nohou nemá obyčejné vězeňské křápy jako všichni ostatní, nýbrž boty, které nejsou sice tak praktické, ale působí elegantněji. Požádá o svolení a začne vysvětlovat, že na bloku 31 se během dne soustřeďují děti, které tudíž nepřekážejí při normálním fungování zbytku táborových zařízení a jejichž rodiče mohou být volně k dispozici na práci v různých dílnách. Na Hirschovi je poznat, že se cítí jako ryba ve vodě, když může hovořit německy. Čeština mu moc nejde.

Delegaci vedou velitel Rudolf Höss a Adolf Eichmann. Jsou tu i další pohlaváři SS, mezi nimiž Dita poznává Schwarzhubera, lagerführera odpovědného za celý komplex Osvětim-Březinka. Vzadu, jakoby v ústraní, stojí doktor Mengele. Jeho hodnost kapitána je nižší než výložky důstojníků, kteří jsou v čele delegace, člověk by si mohl myslet, že ustoupil stranou proto, aby projevil náležitou úctu vyšším šaržím. Dita si ho ale po očku prohlíží a zdá se jí, že v jeho tváři se zračí takový nezájem, že vypadá dokonce, jako by se nudil. Je to tak. Hnusí se mu průvod nadřízených, kteří se rozhodli strávit dopoledne v lágru jako na golfovém hřišti.

Mengele znenadání pozvedne hlavu a zadívá se na vězně. Dívá se i na ni. Dita předstírá, že hledí někam do dálky, ale ví, že Mengele ji pozoruje s týmž odtažitým nezájmem, s nímž lékař vyšetřuje pacienta. Chce se jí zmizet, třeba se propadnout někam pod zem. Co po ní ten chlap chce? Nemyslí si, že by to byl sex jako u Renée. Byla by ráda, kdyby tu s ní byla Margit, která — jak se zdá — o těch věcech hodně ví, a řekla jí, zda na něm rozeznává tutéž špinavost, o níž tvrdí, že mívají muži v očích pokaždé, když se dívají na mladá děvčata. Jí se zdá, že Mengele špinavý pohled nemá. Nemá v tváři žádný výraz. Jeho pohled nezračí vůbec nic, a to ji děsí nejvíce.

Eichmann pokyvuje hlavou a za jeho strohým gestem lze číst předstírané zaujetí nad tím, co Hirsch říká. Dává mu na vědomí, že mu prokazuje ohromnou laskavost už jenom tím, že jej vůbec poslouchá. Nikdo z důstojníků se nepřiblíží k židovskému blockältesterovi víc než na půl metru. Přestože má na sobě čistou košili a kalhoty celkem nepomačkané, Hirsch vyhlíží jako chudý rolník uprostřed shromáždění zdravím kypících potentátů, nastrojených v nažehlených uniformách a nablýskaných botách. Dita se na Hirsche dívá a navzdory všem pochybnostem se nemůže ubránit pocitu obrovského obdivu vůči muži, jenž se neozbrojen dokáže nejen postavit před žraločí tlamy, nýbrž dosáhnout i toho, že jej nepozřou. Pohrdají jím, ale naslouchají mu. Hirsch je jako fakír zaříkávající prudce jedovaté hady. Dita mu věří. Zoufale mu potřebuje věřit.

Jakmile průvod ve vysokých botách a s důstojnickými hůlkami odejde, dva asistenti přivlečou velký hrnec s polední polévkou, která se rozlévá dětem v baráku, a vše se vrací do obvyklých kolejí. Vytahují se otlučené misky a všelijak pokřivené lžíce a děti se modlí, aby do jejich přídělu vylovili alespoň kousek mrkve. Po jídle mají volno, mohou si buď podle libosti hrát, nebo se vrátit k rodičům. Barák se vyprázdní. Jen několik učitelů se shlukne vzadu u laviček a sdělují si dojmy z návštěvy nacistických dravců. Rádi by věděli, co si myslí Hirsch, ale vedoucí bloku se znovu vypařil právě proto, aby mu nikdo žádné otázky nekladl.

„Kam se poděl Hirsch?“ ptají se někteří.

V důstojnickém kasinu probíhá slavnostní oběd. Rajská polévka, kuře s bramborem a červeným zelím, pečený candát, vanilková zmrzlina, pivo. Obsluhují vězeňkyně z řad Svědků Jehovových. Jsou to Hössovy oblíbenkyně, protože si nikdy na nic nestěžují a mají za to, že pokud je toto vůle Boží, nezbývá než ji radostně přijmout.

„Podívejte,“ vyzve své kolegy a zvedne se od stolu, aniž odloží ubrousek, který má zastrčený za límcem u vojenské náprsenky.

Posunkem přivolá jednu z obsluhujících a z pouzdra vytáhne lugerovku. Přiloží jí hlaveň pistole ke spánku. Ostatní nacističtí velitelé přestali srkat polévku a vyčkávají, co se bude dít. Nastalo ticho a jídelnou se vznáší neurčité napětí. Vězeňkyně zůstala nevzrušeně stát se špinavými talíři v ruce, nedívá se ani na pistoli, ani na Hösse, který na ni míří. Hledí do neurčita a sotva slyšitelně se modlí. Žádný vzlyk, žádný protest, ani známka strachu.

„Vzdává díky Bohu,“ zvolá Höss a rozchechtá se.

Ostatní se ze zdvořilosti rozpačitě zasmějí. Rudolf Höss byl nedávno odvolán z postu vrchního velitele Osvětimi, neboť důstojníci se pod jeho velením dopouštěli podvodů při správě táborových účtů, a někteří vysocí představitelé gestapa už mu neprojevují takovou přízeň jako dřív. Eichmann nečeká, až se Höss vrátí ke stolu, a dá se opět mlčky do jídla. Takové žerty během jídla považuje za nemístné. Zabíjení Židů chápe jako závažný úkol. Proto také, když mu téhož roku 1944 sám nejvyšší velitel SS Heinrich Himmler přikáže, aby s konečným řešením přestali, protože porážka ve válce je neodvratitelná, Eichmann bude dál nařizovat masová vraždění, a to až do samého konce.

Paní Turnovská, které Dita zaslouženě přezdívá Rádio Birkenau, rozšířila zprávu o tom, že všichni vězni dostanou zvláštní příděl jídla, v němž budou i párky. Ukázalo se však, že jde opět o obyčejnou fámu. Jednu z mnoha.

Dita chce jít za rodiči, avšak ve shonu lidí, který nastává ve volných chvílích, než se dospělí rozejdou za prací do svých dílen, zahlédne v dálce pana Tomáška. Pomyslí si, že nadešel pravý okamžik, aby si s ním promluvila. Pan Tomášek jí poradí. Zná tolik lidí, že jí určitě bude moci říct, že Fredy Hirsch je čestný člověk a že se nad ním nevznáší ani stín podezření. Vykročí za ním, ale na lagerstrasse je tak přeplněno lidmi, že se jen stěží prodírá kupředu. Na chvíli Tomáška ztratí z dohledu, ale pak ho zahlédne znovu. Míří k bloku 31 a dál k nemocničnímu baráku, do sektoru, v němž je méně lidí. Přestože pan Tomášek má tatínkův věk, kráčí hbitě a Dita mu nestačí. Vidí, jak projde kolem jednatřicítky a pokračuje dál, skoro až na konec tábora, kde se nachází skladiště šatstva, v němž vládne běžný německý nežidovský vězeň v hodnosti kápa. Neví, co tam bude pan Tomášek pohledávat, protože vězni bez povolení do baráku vstupovat nemohou. Hadry vršící se ve skladišti nacisté považují za velmi cenný majetek. Možná se tam pan Tomášek pokusí získat kus oblečení pro nějakého vězně, který jej potřebuje. Rodiče jí říkali, že dobrák Tomášek pomáhá mnoha lidem, dokonce občas sežene potřebným i trochu ošacení.

Muž odhodlaně vejde do skladiště a Dita ho nestihne zastavit. Musí na něj počkat u vchodu. Bloumá kolem baráku. Za plotem rodinného tábora je hlavní přístupová cesta do tábora Osvětim-Březinka s železniční vlečkou, jejíž stavbu dokončují, aby transporty mohly vjíždět pod strážní věží u hlavního vchodu, která všemu vévodí, až do samých útrob lágru. Nechce tam zůstávat a být na očích strážným u hlavního vchodu, přejde proto k boční stěně skladiště a zahlédne okno. Upoutá její pozornost, protože ostatní baráky okna nemají. Nechali je otevřené, aby věčně zatuchlý sklad vyvětrali. Přiblíží se a zaslechne zevnitř vyrovnaný hlas pana Tomáška. Odříkává jakási jména a čísla baráků. Mluví německy. Dita se zvědavě přikrčí a sedne si pod okno. Nesluší se špiclovat cizí rozhovory.

Také se ale nesluší dusit lidi jedovatým plynem…

Čísi podrážděný hlas výčet pana Tomáška zarazí.

„Kolikrát ti to máme opakovat? Jména socialistických vysloužilců nás nezajímají! Chceme jména z odboje!“

Dita ten hlas poznává. Ten studený a tvrdý tón řeči. Kněz.

„To není jednoduché. Skrývají se. Snažím se, ale…“

„Snaž se líp.“

„Ano, pane.“

„Teď zmiz.“

„Ano, pane.“

Dita se rychle vytratí za barák, aby ji při odchodu neviděli, a tam se sesune na zem. Oči má údivem doširoka otevřené, že jí málem vypadnou z důlků.

Dobrák pan Tomášek… Pěkný hajzl je to!

Opatrně se vzdaluje a sebe samé se ptá, kam se ksakru v tomhle lágru poděla pravda? Pohltilo ji snad bahno?

Komu má teď ke všem čertům věřit?

V tu chvíli se jí vybaví slova pomateného profesora Morgensterna: „Věř sama sobě.“

Nakonec má ten starý blázen pravdu.

Je v tom sama a bude to muset i sama vyřešit.

Fredy Hirsch zůstal také sám, ztracený ve svém bludišti. Možná proto, že se již léta pokouší zaplnit trhliny tmelem namíchaným ze lží, který — jakmile se jej dotkne — se zase rozdrolí.

Instruktor sedí na židli ve svém kamrlíku, když zaslechne, jak někdo klepe na dveře. Vstoupí Mirjam Edelsteinová, posadí se na nízkou lavičku a zády se opře o dřevěnou stěnu. Cítí se strašně vyčerpaná.

„Řekl ti Eichmann něco k té zprávě?“

„Nic.“

„Proč ji chce?“

„Kdoví…“

„Schwarzhuber se mohl před Eichmannem přetrhnout, pořád se na něj usmíval, vypadal jako podlézavý pinč.“

„Nebo dobrman.“

„Máš pravdu. V obličeji se podobá světlému dobrmanovi. A co Mengele? Zdálo se, že ho odstavili na druhou kolej.“

„Mengele, ten si hledí jenom svého.“

Mirjam chvilku mlčí. Nikdy by ji ani ve snu nenapadlo mluvit o Mengelem jako o starém známém.

„Nechápu, jak se dokážeš dohodnout s někým tak odporným.“

„Byl to on, kdo schválil, aby balíčky, které do tábora přicházejí na jméno zemřelých vězňů, směřovaly na blok 31. Dohodnu se s ním, protože to je moje povinnost. Vím, že někteří lidé roznášejí, že mě Mengele protežuje. Oni nechápou, jak to je. Spolčil bych se i se samotným ďáblem, kdybych tím získal něco navíc pro naše děti.“

„S ďáblem už jsi spolčený dávno,“ usmála se Mirjam a chápavě na něj mrkla okem.

„Jednat s Mengelem má jednu výhodu. Není z těch, kdo nás jen tak nenávidí. Na to je příliš inteligentní. Možná proto je ze všech nacistů ten nejstrašnější.“

„Když k nám nepociťuje nenávist, proč se potom na té zvrhlosti podílí?“

„Protože je to pro něj výhodné. Nepatří k nacistům, kteří jsou přesvědčeni o tom, že my Židé jsme jakýsi druh pokřivených podlidí pocházejících z pekelného světa. Sám mi to řekl. Na Židech vidí i spousty obdivuhodných věcí…“

„Tak proč nás drtí jako štěnice?“

„Protože my Židé jsme nebezpeční. Jsme rasou, která se Árijcům může postavit tváří v tvář a skoncovat s jejich hegemonií. Proto nás potřebují vyhladit. Pro něj to není nic osobního, nýbrž praktický problém. Rolník, který vysází brambory a zjistí, že je nablízku kančí zvěř, nastraží kolem pasti a divoká prasata prostě pozabíjí. Umírají v železných čelistech pobitých hřebíky. Je to strašně krutá smrt. Ale venkovan k nim žádnou zášť necítí. Kdyby je viděl jen tak běhat po lese, považoval by je dokonce za sympatická zvířata. Mengele je jako ten rolník — namísto brambor pěstuje nadřazenost árijské rasy, protože k ní náleží. Je to člověk, který nezná nenávist… Strašné je, že nezná ani slitování. Není v něm špetka citu.“

„Já bych s takovými zločinci vyjednávat nedokázala.“

Ve tváři se jí objeví zármutek. Fredy vstane, přistoupí k ní a měkce na ni promluví.

„Ví se něco nového o Jakobovi?“

Když Mirjam s rodinou přijela před šesti měsíci z Terezína, dva členové gestapa zadrželi jejího manžela a přemístili ho do tři kilometry vzdáleného tábora Osvětim I určeného pro politické vězně. Od té doby ho neviděla a nemá o něm žádné zprávy.

„Dnes dopoledne jsem měla možnost přiblížit se na okamžik k Eichmannovi. Zná mě z několika schůzí v Praze, i když zpočátku předstíral, že mne nepoznává. Je to ničema jako všichni nacisti. Strážní už mě chtěli začít mlátit, on je však alespoň zarazil a nechal mě, abych se zeptala na Jakoba. Řekl mi, že ho převezli do Německa, že je živ a zdráv a že se s ním všichni brzy setkáme. Pak se odvrátil a dál jsem mu už nestačila říct ani slovo. Měla jsem pro Jakoba dopis, ale nemohla jsem mu ho ani předat. Arje tam napsal pár řádek pro tatínka…“

„Pokusím se něco zjistit.“

„Díky, Fredy.“

„Dlužím vám to,“ dodá Hirsch.

Mirjam znovu kývne. Ví to, ale nesmí o tom mluvit. Fredy Hirsch je židovský Achilles. Má dost síly na to, aby sám, bez vojska, srazil Tróju na kolena. Mohl by však zažít i velkolepý pád, neboť i on má zranitelné místo, stejně jako Achilles.

Žádný mýtus nikdy nekončí jen tak obyčejným pádem. Má-li padnout, zřítí se jako lavina. Edita jde rázným krokem po lagerstrasse a je rozhodnuta s jedním takovým mýtem rodinného tábora skoncovat. Neví, bude-li to snadné. Koneckonců jde o váženého muže, zdvořilého, s čistým štítem, příjemného a na všechny vždy milého, a ona je jen malá vyzáblá holka. Ale nedaruje mu to. Hnusí se jí víc než samotní esesáci. Ti mají uniformu, ví se, co jsou zač i po čem jdou. Bojí se jich, pohrdá jimi, dokonce je nenávidí… ale nikdy neměla pocit, že se jí zvedá žaludek jako teď, když pomyslí na uhlazený židovský úsměv pana Tomáška.

Spěchá, dělá dlouhé, jakoby volavčí kroky a snaží se přitom stejně rychle načrtnout nějaký plán. Žádný se jí ale nedaří vymyslet. Jejím jediným cílem je říct pravdu, i když — jak se zdá — říkat pravdu se v Osvětimi příliš nenosí.

Dorazí k tatínkovu baráku, před nímž posedává na improvizovaném koberci z přikrývek skupinka lidí, kteří se obvykle scházejí kolem pana Tomáška. Nechybějí ani její rodiče. Jakási paní něco vypráví a pan Tomášek, který stojí uprostřed skupiny, přitakává, oči přimhouřené, dobrácky se usmívá a pobízí ženu, aby hovořila dál.

Dita mezi ně vtrhne jako smršť a neurvale přitom šlape po přikrývkách, na nichž zanechává kusy bláta.

„Ale děvče…!“

Dita je rudá, a přestože se jí třese hlas, odhodlaně pozvedne paži a ukáže do středu kroužku.

„Pan Tomášek je zrádce. Je to esesácký špicl.“

Skupina sebou nervózně trhne a mezi lidmi okamžitě nastane vzrušený šum. Pan Tomášek se snaží zachovat úsměv, ale moc se mu to nedaří. Křiví se mu stále k jedné straně.

Jako jedna z prvních vyskočí Liesl.

„Edito! Co to má znamenat?“

„Já vám to řeknu!“ oboří se jedna z žen. „Vaše dcera je pěkně nevychovaná! Jak ji může vůbec napadnout takhle sem vrazit a urážet spořádanou osobu, jako je pan Tomášek?“

„Paní Adlerová,“ poznamená jeden ze skupinky mužů, „měla byste dceři vlepit hned pár facek. A pokud to neuděláte vy, udělám to já.“

„Mami, říkám pravdu,“ brání se Dita. Znervózní však a zaváhá. „Slyšela jsem ho, jak ve skladišti šatstva mluví s Knězem. Je to špicl!“

„To snad není možné!“ znovu se ozve žena, rozhořčením celá bez sebe.

„Buď té holce vlepíte pár facek vy, aby zmlkla, nebo se do toho vložím já,“ zopakuje muž a chystá se zvednout.

„Je-li potřeba někoho potrestat, potrestejte mě,“ řekne poddajně Liesl. „Já jsem její matka, a pokud má dcera nejednala správně, měl byste nafackovat mně.“

V té chvíli se zvedne Hans Adler.

„Tady nikdo nikoho fackovat nebude,“ řekne ostře. „Edita mluví pravdu. Já to vím.“

Z hloučku je slyšet jen užaslý šepot.

„Jasně že říkám pravdu!“ křičí Dita a znovu sebere odvahu. „Slyšela jsem, jak z něj Kněz tahal informace o odboji. Proto celý den slídí sem a tam, vyptává se na kdeco a chce, aby se mu všichni se vším svěřovali.“

„Chcete to snad popírat, pane Tomášku?“ otáže se Hans a upřeně se mu podívá do očí.

Téměř všichni vstávají a obracejí se při té otázce na Tomáška, jenž dál mlčky sedí jako socha. Pak se pomalu sebere ze země, půlkou tváře se pořád usmívá. Usměvavý pan Tomášek. Tentokrát je ale jeho úsměv ještě strojenější, jako by se ani jinak tvářit nedovedl. Ostatně v takové situaci mu nezbývá nic jiného než si úsměv udržet za každou cenu.

„Já…“ začne. Všichni napjatě poslouchají, co řekne. Pan Tomášek je přece vždycky tak výmluvný a celé to nedorozumění může určitě dokonale vysvětlit. „Já…“

Dál se ale nedostane. Svěsí hlavu a už nic neříká. Prodere se mezi lidmi a spěšně odchází ke svému baráku. Všichni zůstanou stát jako opaření, dívají se jeden na druhého a pak se zahledí na Adlerovy. Dita se přivine k tatínkovi.

„Hansi,“ zeptá se Liesl. „Jak jsi s takovou jistotou věděl, že co říká Edita, je pravda? Zdálo se to tak neuvěřitelné…!“

„Nevěděl jsem to. Je to takový soudcovský trik. Blufuješ jako v pokeru. Předstíráš, že něco bezpečně víš, i když ve skutečnosti nevíš nic, a obviněného zradí jeho vlastní nejistota. Cítí se odhalen a zhroutí se.“

„A kdyby udavač nebyl?“

„Pak bych se mu omluvil.“ Spiklenecky mrkne na dceru. „Věděl jsem ale, že mám všechny trumfy v rukách.“

Jeden z mužů k němu přistoupí a přátelsky mu položí ruku na rameno.

„Už jsem skoro zapomněl, že jsi právník.“

„Já také,“ odpoví.

Muž a žena, kteří se předtím v rozhovoru tvářili tak bojovně, zmateně odcházejí.

Ke zmaření udavačské kariéry pana Tomáška však ještě něco chybí. Podat zprávu do Rádia Birkenau. Všichni tři jdou za paní Turnovskou. Dobrotivá paní Turnovská se nejdříve několikrát dovolává vůle Hospodinovy, vzývá jednoho biblického patriarchu za druhým a teprve pak rozezvučí táborové tamtamy.

Pochybnost je rostlina, která v osvětimském bahně zapouští hluboké kořeny. Do osmačtyřiceti hodin již celý tábor ví, před kým se má mít na pozoru, a pan Tomášek upadne v nemilost. Nikdo si už k němu nebude chtít přisednout při polévce, nikdo s ním slova neprohodí. Falešná modla, která se rozsypala na tisíc kousků.

12

Rudy Rosenberg spěchá za barák karanténního tábora a přistupuje k elektrickému plotu. Na druhé straně ho čeká Alice Munková. Stanou na tři kroky od drátů, a přestože jimi proudí tisíce voltů, oba po chvilce udělají ještě jeden krok vpřed. Usedají na zem, opatrně a pomalu, aby rozptýlili nedůvěru strážných, kteří je z věží pozorují.

Jako už tolikrát i dnes odpoledne se s ní Rudy na chvíli schází, aby rozmlouvali o tisícero věcech. Alice mu vypráví o své rodině zámožných průmyslníků ze severních Čech a o tom, jak strašně ráda by se vrátila domů. Rosenberg se jí zase svěřuje se svým snem odjet do Ameriky, jakmile skončí zlý sen války a lágrů.

„Je to země příležitostí. Obchodování je tam posvátné. Je to jediné místo na světě, kde se i chudý člověk může stát prezidentem celé země.“

Je třeskutá zima a země je pokrytá jinovatkou. Chlad rozechvívá i jejich slova. On je oblečený do vlněného kabátu, ale Alice má na sobě jen potrhanou vestu a starý vlněný šál. Když si všimne, jak jí fialovějí rty a celá se třese zimou, Rudy ji přesvědčuje, že bude lepší, aby se vrátila na svůj blok. Ona však nechce.

Cítí se mnohem lépe v ledovém soukromí zimního odpoledne než zavřená v ženském baráku, kde to páchne potem a nemocemi. A občas taky nevraživostí.

Když už je zima opravdu nesnesitelná, vstanou a procházejí se vedle sebe podél drátů, každý na své straně plotu. Strážní si už na jejich přítomnost zvykli, některým z nich zapisovatel obstará tabák nebo občas dělá tlumočníka Čechům a ruským vojákům, čímž si u nich vyslouží dočasnou shovívavost ke svým schůzkám v blízkosti plotu.

Líčí Alici všechny zábavnější peripetie své zapisovatelské práce. Nechce jí říkat nic o tom, co vidí ve skleslých pohledech lidí na druhé straně svého zapisovatelského stolku, když je přivezou do tábora. Proto občas příhody přibarvuje nebo si je i vymýšlí. Když se ho Alice ptá, zda je pravda, že každý den zabíjejí plynem stovky lidí, tvrdí jí, že jde jen o beznadějně nemocné, prosí ji, ať se netrápí, a hned zavádí řeč jinam. Rudy dobře ví, že pravda v Osvětimi je špatný obchod.

„Přinesl jsem ti dárek…“

Sáhne do kapsy a rozevře dlaň. Ukáže jí drobounkou věc, avšak jí zasvítí oči, když si uvědomí její obrovskou cenu. Je to šperk. Stroužek česneku.

Rudy se už naučil koutkem oka pozorovat vojáka na strážní věži, a jakmile poloha pušky ukáže, že je obrácený zády k nim a čelem dovnitř lágru, přiblíží se dvěma skoky k plotu. Nesmí se kovu ani dotknout, zároveň však nemá čas na žádné zaváhání, poněvadž pokud si stráže něčeho všimnou, mohou ho přísně potrestat. Má jen deset vteřin, než se strážný obrátí směrem k němu. Sevře prsty a prostrčí je přesně určeným okem mezi dráty. Pět vteřin. Pustí česnek na zem. Alice vztáhne ruku a rychle jej sebere. Čtyři vteřiny. Dva skoky vzad a zpět na místo, kde stáli předtím, několik metrů od oplocení.

Alice na něj vylekaně, ale zároveň obdivně hledí. Rudy rád probouzí v dívce tento druh pocitů. Je pravda, že strkat prsty mezi dráty, které zabíjejí, umí jen pár odvážlivců. Někteří šmelináři přehazují věci z jednoho tábora do druhého horem přes plot, jemu se ale zdá, že takový pohyb je vidět z velké dálky, a v lágru je zvědavých očí i upovídaných jazyků přespříliš.

„Sněz si ho, Alice. Má spousty vitamínů.“

„To bych tě pak ale nemohla políbit…“

„No tak, Alice. Je to důležité. Musíš jíst. Jsi moc hubená.“

„Nelíbím se ti?“ zaflirtuje.

Rudy vzdychne.

„Víš přece, že se mi strašně líbíš. A v tom účesu, který máš, jsi nádherná.“

„Takže sis všiml!“

„Ten česnek ale sníst musíš! Sehnat ho mi dalo hodně práce.“

„A já ti za to moc děkuju.“

Schová si však česnek do sevřené dlaně a nesní ho. Rudy potichu zanadává.

„S tím svazečkem celeru minule jsi udělala totéž.“

V tu chvíli zažertuje a nasadí výraz jako zkušená koketa. Pak zvedne pohled nahoru, jako by mu chtěla očima něco naznačit. Rudy se podívá a dlaní se plácne do čela.

„Alice, ty ses zbláznila!“

Teprve teď si všiml, že má ve vlasech vpletenou čelenku. Tmavě fialovou čelenku, která je pro ni sice příliš dětská, ale v táboře je to přímo drahocenný šperk. Tak drahocenný, že jej musela vyvážit svazkem celeru. A ona se jen směje.

„Ne, tohle nedělej! Zima ještě neskončila a ty máš jen pár kousků oblečení. Musíš se snažit aspoň trochu jíst. Chápeš to vůbec? Každé ráno sběrné komando sváží jenom v tvém táboře na tucet mrtvol, lidi, kteří umírají vyčerpáním, podvýživou nebo kvůli obyčejnému nachlazení. Tady tě nachlazení zabije, Alice. Jsme příliš slabí. Musíš jíst!“ Rudy přitvrzuje tón. Je to poprvé, co na Alici mluví tak stroze. „Chci, abys ten česnek snědla. Hned teď!“

Aby ten česnek Rudy získal, musel pod rukou předat jména a hodnosti ruských důstojníků z posledního transportu jistému kuchyňskému pomocníkovi. Nemá potuchy — ani to nechce vědět —, k čemu ten člověk takový seznam potřebuje, avšak každá informace má svou cenu a podzemní hnutí tolik odnoží, které Rudy nezná. Poskytování takových službiček by ho mohlo stát dokonce život. A ona ho pak ani nesní.

Alice se na něj smutně podívá a má na krajíčku.

„Rudy, tomu ty nerozumíš.“

Dál už neřekne ani slovo, mlčí. Vůbec jí není do řeči. Ne, tomu Rudy opravdu nerozumí. Vyměnit tak výživnou a těžko dostupnou trochu zeleniny, jako je celer, za neužitečný kousek drátu, který kdosi někde v dílně neuměle, narychlo a pokoutně omotal sametovým hadříkem, se mu zdá jako naprostá pošetilost. Nechápe, že Alici bude sedmnáct jen jedinkrát v životě. Jejich životy ubíhají závratnou rychlostí a stařecká vetchost v Osvětimi přichází netušenými zkratkami. Léta dospívání prožila polapená v ohyzdnostech války a cítit se krásná, byť jen na jedno odpoledne, ji činí na okamžik šťastnou. Ta chvilka jí dodává víc síly než celé pole celeru.

Udělá na Rudyho oči, aby jí odpustil, a on jen pokrčí rameny. Nerozumí jí, ale zlobit se na ni nedokáže.

Rudy to neví, ale jeho stroužek česneku už má svého příjemce. Po večerním nástupu Alice spěchá do baráku 9 a vyptává se na pana Láďu. Mužíček drobného vzrůstu pracuje ve skupině sběračů zemřelých. Není to příjemná práce, ale umožňuje mu projíždět s károu na mrtvoly po celém lágru. A pohyb po táboře znamená obchodování. Alice přivoní k miniaturnímu kousku mýdla a je jí, jako by vdechovala nebeskou vůni. Pan Láďa udělá totéž se stroužkem česneku. I on má pocit, že ten stroužek musí být přímo z rajské zahrady.

Alice je výhodnou koupí tak nadšená, že nečeká a poslední chvilky před zákazem vycházení věnuje praní. Alice má na sobě vlněný svetr samou díru a hodně obnošenou károvanou sukni, kterou si ukládá na pryčně pod polštář. Je to její jediné náhradní oblečení, do něhož se může každých čtrnáct dní převléct, když si pere spodní prádlo, ponožky a své modré šaty, tolikerým nošením vyšisované do šeda.

Musí vystát hodinu a půl dlouhou frontu k jediným třem kohoutkům, z nichž vytéká slabý pramínek vody. Není pitná, připravila už o život nejednoho vězně, který nevěřil, že je nakažená, nebo nedokázal odolat žízni, jež je zvlášť sužující, když nastane večer a od posledního přídělu tekutiny, kterým je tu polední polévka, uběhnou dlouhé hodiny.

V ledové vodě ruce mrznou, znecitliví a zdrsní jako struhadlo. Není u kohoutku ještě ani minutu a ženy ve frontě už reptají, zahrnují Alici nadávkami a popohání ji, aby co nejdříve skončila. Některé Alici pomlouvají, šeptají si mezi sebou, ale tak, aby je dobře slyšela. V táboře neexistují žádná tajemství a pomluvy prosakují úplně vším, jsou jako mokrá skvrna, která proniká stěnami, vzlíná ke stropu a potáhne plísní vše, co jí stojí v cestě.

O její známosti se slovenským zapisovatelem se ví a některým vězňům se nelíbí, zvláště těm, kteří nesnesou, aby ostatní prožívali něco dobrého. Posedlost přežitím vyvolává ve vězněných lidech takový mravní úpadek, že mnozí z nich promění svůj strach a bolest v útočnou zášť. Domnívají se, že ubližování ostatním je jakýsi druh spravedlnosti, který ulehčí jejich vlastnímu utrpení.

„Taková nespravedlnost! Coury nestydaté! Kurví se za ždibec mýdla s důležitými vězni a my, slušné ženské, abychom praly ve smradlavé vodě!“

Hlavy zahalené v šátcích přikyvují a dávají jí za pravdu.

„Kam se poděla slušnost,“ přidá se další. „Dneska už nic není svaté.“

„Obyčejná coura je to,“ poznamená jiná, záměrně nahlas, aby ji Alice slyšela.

Dívka zuřivě drhne prádlo, jako by se vztek dal vyprat glycerinovým mýdlem, rychle je posbírá, aniž je stačí vymáchat, neodvažuje se pozvednout hlavu a odchází plná studu a neschopna se bránit. Mýdlo nechá ležet na poličce. Několik žen se k ní vrhne a vzápětí se nad kouskem mýdla strhne křik a strkanice.

Alice je tak zahanbená a nervózní, že se ani nechce vidět s maminkou a zamíří raději na blok 31. Dveře baráků musí povinně zůstávat otevřené. Vstoupí, a když prochází mezi veřejemi, odkudsi spadne na zem kovová miska s maticemi. Hirschova nástraha, aby včas věděl, když do baráku vstupuje někdo v nečekanou dobu. Vedoucí bloku vyjde ze svého kumbálu a uvidí roztřesenou Alici.

„Co se děje, děvče?“

„Nenávidí mě, pane Hirschi!“

„Kdo?“

„Všechny ty ženské! Urážejí mě, protože jsem přítelkyně Rudyho Rosenberga!“

Hirsch ji vezme kolem ramen, ale ona nedokáže zastavit pláč.

„Necítí k tobě nenávist, Alice. Vždyť tě ani pořádně neznají.“

„Nenávidí mě! Říkaly mi strašné věci a já jsem se nezmohla ani na to, abych jim to zaslouženě vrátila.“

„Zachovala ses správně. Když pes zuřivě štěká na cizího člověka, a může třeba i kousnout, nedělá to z nenávisti, nýbrž ze strachu. Potkáš-li někdy agresivního psa, nesmíš utíkat ani křičet, protože bys ho vystrašila ještě víc a pak, ano, pak by tě i kousl. Musíš zůstat v klidu stát a pomalu na něj mluvit, abys utlumila jeho strach. Jsou vystrašené, Alice, jsou zlostné z toho všeho, co tady s námi dělají.“

Alice se pomalu uklidňuje.

„Měla bys dát sušit to prádlo.“

Kývne, a když k němu chce přistoupit, aby mu poděkovala, gestem ruky ji zarazí. Nemusí mu za nic děkovat. Je za své lidi odpovědný. Asistenti jsou jeho vojáci a žádný voják nikdy neděkuje. Postaví se do pozoru a vojensky pozdraví. To stačí.

Když Alice odejde, Hirsch přehlédne ticho opuštěných laviček i zdí se zavěšenými kresbami dětí a znovu se zavře ve svém kumbále. Ve skutečnosti ale barák prázdný není. Za parapetem z naskládaného dřeva se kdosi krčí. Někdo, kdo scénu po celou dobu tiše pozoroval.

Tatínka už několik dní trápí nachlazení, ze kterého ne a ne se dostat, a maminka ho proto přinutila, aby s Ditou zrušili vyučování v nepohodě pod širým nebem. Dita volných odpolední využila k tomu, aby držela stráž ve své skrýši v zadní části baráku. Vyčkává, až se opět objeví tajný kontakt z řad SS, avšak její hlídkování je zatím bezvýsledné. Nemůže-li nikomu důvěřovat, záhadě kolem Hirsche bude muset přijít na kloub sama. Fredy dosud zatím jen občas vycházel ze své místnosti, aby si zacvičil sérii kliků nebo sklapovaček nebo aby zvedal lavičky, jako by to byly činky, a ona se musela za dřevěnými deskami krčit stočená do klubíčka a nevydat ani hlásku. Jindy za ním přicházela Mirjam Edelsteinová. Nikdo další se neukázal. Stýská se jí po rozhovorech s Margit, o níž ví, že teď často sedává s Renée a povídají si.

Hirsch, který si myslí, že barák je prázdný, zhasne světla a zůstane potmě. Dita se v úkrytu schoulí, aby se trochu zahřála, a zimnice, která jí prochází zevnitř, vyvolá obraz pacientů v sanatoriu Berghof, jak po večerech polehávají s tváří otočenou k Alpám a vdechují suchý horský vzduch vypalující vlhkost v plících zasažených tuberkulózou. Několik posledních týdnů v lágru ji stálo velké úsilí, aby se začetla do nějaké knihy s takovým zaujetím, s jakým v Terezíně hltala Kouzelný vrch. Četba na ni tenkrát tak zapůsobila, že se románové postavy staly součástí jejích vzpomínek.

Hans Castorp, který původně přijel za bratrancem jen na návštěvu a zpočátku se chtěl zdržet jen pár dní, zůstal nakonec v sanatoriu celé měsíce. Dokonce i ve chvíli, kdy se bratranec Joachim rozhodl vrátit se domů, aby pokračoval ve své vojenské kariéře, přestože neměl souhlas lékařů, Hans zůstal v poklidném lázeňském mikrokosmu s jeho relaxačními kúrami, lukulskými hody a malými každodenními rituály, jež jen tak zlehka čeřily uspávající hladinu jednotvárnosti. Navzdory nerušenému zdání každodennosti, tuberkulóza čas od času zanechala po někom uprázdněnou židli v jídelně a závan chladné smrti po chodbách.

Berghof Ditě připomínal ghetto. Život v něm byl lepší než v Osvětimi. Bylo místem mnohem méně krutým a děsivým než továrna na utrpení, ve které přežívají nyní, i když — pravda — Terezín byly přece jen podivné lázně, v nichž se nikdo nikdy neuzdravil.

Castorp přijel na několik dní, ale ze dnů se staly měsíce a z měsíců roky. Ve chvíli, kdy se konečně chystal k odjezdu, doktor Behrens u něj nalezl lehkou plicní vadu a Hans musel svůj pobyt prodloužit. Když knihu četla, byla v Terezíně už rok a pořád nevěděla, kdy bude moci z města-vězení odejít. Ačkoli při zprávách, které občas do Terezína dolehly zvenčí, o nacistech neúprosně zaplavujících Evropu ve válce, jejíž mrtví se počítali na miliony, a při zvěstech o táborech, kam posílají Židy, aby je vyvraždili, Ditu také napadlo, že terezínské hradby ji sice vězní, ale současně ji chrání od okolního světa stejně tak, jako Hanse Castorpa chránilo sanatorium Berghof, které už nehodlal opustit, aby se nemusel postavit tváří v tvář své době.

Z práce na zelinářských zahradách u terezínských obvodových hradeb ji přemístili na příjemnější práci v dílně na textilní vojenskou výstroj. Čas plynul, maminka ztrácela svou činorodost, tatínek dělal stále méně vtipných poznámek a ona si stále četla. Příběh Hanse Castorpa ji úplně pohltil a Dita byla románové postavě po boku i ve vrcholné chvíli jejího života. Bylo to o karnevalové noci, kdy Hans Castorp využil volnosti, kterou mu dávalo alibi masopustních masek, a poprvé se odvážil oslovit madame Chauchatovou, krásnou ruskou dámu, do níž byl beznadějně zamilován, přestože si spolu dosud vyměnili nanejvýš pár vybraně zdvořilých pozdravů. V nehybném a obřadném prostředí Berghofu sebral odvahu a v karnevalové nevázanosti se jí osmělil tykat a oslovovat ji Klaudie. Dita zamhouří oči a znovu prožívá onen okamžik, v němž Castorp romanticky klesne na kolena a galantně i vášnivě se jí vyzná ze své horoucí lásky.

Ditě se madame Chauchatová líbí. Je to velmi elegantní dáma s asijsky mandlovýma očima, obvykle vstupuje do honosné jídelny jako poslední a zavírá za sebou dveře s dostatečně hlučným přibouchnutím, aby sebou Hans Castorp pokaždé na své židli trhnul, první dny s dotčenou podrážděností a pak s odevzdaným okouzlením její tatarskou krásou. Madame Chauchatová ve chvíli uvolnění, kterou přináší karnevalová vsuvka, během níž promlouvají nikoli lidé svázaní pravidly společenské zdvořilosti, nýbrž masky, Castorpovi řekne: „Vy Němci milujete více řád než svobodu, celá Evropa to ví.“

Dita, schoulená ve svém úkrytu z dřevěných fošen, s ní vřele souhlasí.

Jak jsou ta slova madame Chauchatové pravdivá!

Pomyslí si, že by se jí líbilo být jako ona, vzdělaná žena vybraného chování a nezávislá. A když vstoupí do salonu, aby na ni všichni chlapci po očku tajně pokukovali. Po lavině lichotek mladého Němce, dozajista odvážných, ale společensky vybroušených, jež sluchu ruské dámy bezesporu lahodí, přijde nejméně očekávané rozuzlení — rozhodne se změnit ovzduší a odjíždí do Dagestánu nebo možná někam do Španěl.

Kdyby byla Klaudií Chauchatovou, nemohla by dvornosti a kouzlu takového kavalíra jako Hans Castorp odolat. Ani odvaha procestovat svět jí nechybí. Až tenhle zlý sen války skončí, ráda by odjela se svou rodinou kamkoli. Bůhví jestli ne zrovna do Palestiny, do země, o níž tolik básní Fredy Hirsch.

Přesně v té chvíli vrznou dveře od baráku. Když opatrně vyhlédne ze svého úkrytu, uvidí tutéž vysokou postavu v botách a tmavém plášti jako prve. Srdce cítí až v krku.

Nastal tak dlouho očekávaný okamžik pravdy. Chce ji ale opravdu znát? Pokaždé když pravda vypluje na povrch, něco se zhroutí. Proto vzdychne a pomyslí si, že nejlepší je vstát a nehlučně se z baráku vzdálit, hned teď, dokud je ještě čas. V žaludku necítí nedočkavé mravenčení, ale přímo dusot buvolích kopyt a zevnitř ji celou spaluje nejistota. Pravda ji může sežehnout na troud, ale potřebuje ji. Ví, že nezvedne-li teď poklici, pomalu se udusí v hrnci plném lží a domněnek, mezi nimiž se však může skrývat pravda. Proto zůstane, dokud neuvidí samé dno toho kastrolu.

V jednom čísle časopisu Reader’s Digest, jehož výtisky si tajně brávala z nízkého stolku v salonu, když rodiče nebyli doma, četla jakýsi článek o špionech a v něm se dozvěděla, že rozhovory se mohou odposlouchávat přiložením sklenice k vnitřní stěně místnosti a přitisknutím ucha k jejímu dnu. Po špičkách a s miskou, do níž si nechává dávat snídani, se přiblíží ke zdi blockältesterova kamrlíku. Riskuje. Jestliže ji nachytají, jak tam šmíruje, bůhví co s ní bude. Musí ale s těmi pochybnostmi skoncovat, jinak pukne jako přehřátý kotel.

Přiloží ke stěně kovovou misku, ale záhy zjistí, že stačí jen trochu přiblížit ucho k dřevěné příčce a všechno je dokonale slyšet. Navíc je tam škvíra, kudy může vidět dovnitř jako přes kukátko ve dveřích.

Stojí tam Hirsch a vypadá zachmuřile. Plavovlasému muži stojícímu před ním vidí jen záda. Esesáckou uniformu nemá, avšak také není oblečen jako běžný vězeň. Pak si všimne hnědé pásky na jeho paži, podle níž pozná, že je kápem na některém z baráků.

„Tentokrát to bude naposled, Ludwigu.“

„Proč ale?“

„Nemohu dál podvádět své lidi.“ Rukou si uhladí vlasy. „Myslí si, že jsem takový, jaký jsem, a přitom jsem ve skutečnosti někdo úplně jiný.“

„A co je tak strašného na tom, jaký jsi?“

Hořce se pousměje.

„Však víš. Lépe než kdokoli jiný.“

„No tak, Fredy, seber odvahu a řekni to…“

„Není co dodávat.“

„A proč ne?“ Slova Fredyho společníka znějí ironicky a rozhořčeně zároveň. „Že by náš pan Nebojsa neměl kuráž přiznat si, kým je? Schází ti odvaha, abys řekl, kým tak strašným jsi?“

Blockältester jen zastřeným hlasem povzdechne:

„Jsem… homosexuál.“

„Krucinál, Fredy! Nazývej věci pravým jménem! Velký Fredy Hirsch je teplouš!“

Hirsch, vzteky bez sebe, se na něj vrhne, prudce ho popadne za klopy a přimáčkne ho ke zdi. Žíly na krku mu naběhnou.

„Mlč! Tohle už víckrát v životě neříkej.“

„No tak, no tak… To je tak strašné? Já jsem totéž a za žádného netvora se nepovažuju. Nebo myslíš, že ano? Myslíš, že si zasloužím, aby mě označovali jako morem nakaženého?“ Sklopí pohled na růžový trojúhelník, který má přišitý na košili.

Hirsch ho pustí. Zvedne ruku a upraví si vlasy. Má přitom zavřené oči a snaží se uklidnit.

„Promiň, Ludwigu. Nechtěl jsem ti ublížit.“

„Už se stalo.“ S dandyovskou pečlivostí si upraví pomačkané klopy. „Říkáš, že nechceš podvádět lidi, kteří za tebou jdou. A co uděláš, až se odtud dostaneš? Najdeš si milou židovskou holku, která ti bude vyvařovat košer jídla, a oženíš se s ní? A ji budeš podvádět?“

„Nechci nikoho podvádět, Ludwigu. Proto musíme přestat a víc se nescházet.“

„Dělej, jak myslíš. Klidně to v sobě dál potlačuj, jestli se cítíš lépe. Najdi si děvče a zkus se s ní milovat. Já jsem to zkusil a je to jako nemastný neslaný vývar. Ale tak hrozné to zase není. Myslíš, že takhle bude s klamáním konec? Kdybys tušil, jak se mýlíš! Pořád bude někdo, komu budeš ukrutně lhát. Sám sobě.“

„Už jsem ti řekl. Je s tím konec, Ludwigu.“

Fredyho tón je rozhodný a nemá smysl dál něco namítat. Smutně se dívají jeden na druhého a mlčí. Kápo s růžovým trojúhelníkem pomalu pokyvuje hlavou a přijímá svou porážku. Přistoupí k Fredymu a políbí ho na ústa. Ludwigovi stéká po skráni slza, stejně tiše jako kapka deště po okenním skle.

Dita na druhé straně dřevěné stěny téměř vykřikne. Takový výjev je víc, než její mládí může unést. Nikdy neviděla, jak se dva muži líbají, a připadá jí to odporné. A k tomu ještě Fredy Hirsch. Její Fredy Hirsch. Rychle a bezhlučně vyběhne z baráku, není schopna zareagovat, ani když ji udeří do tváře ledový poryv večerního vzduchu. Je tak zaslepená, že dokonce zapomene dávat pozor, zda není nablízku doktor Mengele. Je v šoku a uvnitř se cítí pošpiněná. Uvědomí si, že pociťuje k Fredymu Hirschovi nezměrný vztek. Podvedl ji. Pohled se jí zakalí slzami rozhořčení.

Vrazí do postavy kráčející proti ní.

„Dávej přece pozor, děvče!“

„Koukejte pořádně, kudy chodíte, zatraceně!“ odsekne hrubě.

Když se lépe podívá, vidí tvář profesora Morgensterna zarostlou bělostným vousem a uvědomí si svou neomalenost. Chudáka staříka málem srazila k zemi.

„Odpusťte, pane profesore. Nepoznala jsem vás.“

„To jste vy, slečno Adlerová!“ Natáhne krk a přiblíží svá krátkozraká očka k Ditině tváři. „Ale copak? Vy pláčete?“

„To je tím zpropadeným mrazem. Pálí mě z toho oči,“ odpoví mu suše.

„Mohu pro vás něco udělat?“

„Ne. Pro mě nemůže udělat nikdo nic.“

Profesor si dá ruce v bok.

„Jste si jistá?“

„Nemůžu vám nic říct. Je to tajemství.“

„Tak je nikomu neprozraďte. Tajemství jsou od toho, aby se držela v tajnosti.“

Profesor nakloní hlavu a odchází ke svému baráku. Nedodá už ani slůvko. Dita je ještě zmatenější než předtím. Možná že si za to může sama. Co když má Morgenstern pravdu a ona neměla strkat nos do věcí, do nichž jí nic není, a šťourat se v cizích tajemstvích? S kým by si tak o tom mohla promluvit? Intuice jí napoví, že přece jen existuje někdo, kdo Hirsche musí dobře znát. Mirjam Edelsteinová. Je jediná, kdo za ním chodí i v době, kdy se obvykle přijímají jen důvěrní přátelé.

Najde paní Edelsteinovou na baráku 28 u svého syna Arjeho. Do zákazu vycházení už chybí jen chvilka. Není zrovna nejvhodnější doba k návštěvám, avšak když zástupkyně ředitele zahlédne Ditu přicházet tak rozrušenou a když ji Dita poprosí, aby s ní šla na pár slov ven, nemůže říci ne.

Tma a chlad nevybízejí k dlouhým hovorům, Dita jí však všechno převypráví od samého počátku. Od Mengeleho výhružek přes to, jak byla náhodným svědkem Hirschova setkání s kápem, až po své pochybnosti a snahu přijít jim na kloub tím, že sama zjistí pravdu. Mirjam jí bez přerušení naslouchá a nezatváří se užasle ani ve chvíli, kdy jí Dita líčí poslední Hirschovu utajovanou schůzku s oním mužem. Když dovypráví, Mirjam dokonce chvíli mlčí.

„Tak co vy na to?“ pobídne ji netrpělivě.

„No tak už ji znáš, tu svou pravdu,“ řekne. „Můžeš být spokojená.“

Dita cítí v jejím hlase výčitku.

„Co tím chcete říct?“

„Chtěla jsi pravdu, ale pravdu ušitou tobě na míru. Chtěla jsi, aby byl Fredy Hirsch statečný muž, rázný, nepodplatitelný, okouzlující, příkladně dokonalý… a připadáš si podvedená, protože je homosexuál. Mohla ses radovat, když jsi zjistila, že není esesácký konfident a že je skutečně jedním z nás, jedním z nejlepších. Ty se ale místo toho cítíš uražená, protože není přesně takový, jakéhos ho chtěla mít.“

„Ne, nevysvětlujte si to špatně. Samozřejmě že jsem si oddechla, když jsem poznala, že není s nimi! Jenomže… tohle jsem si o něm ani ve snu nemyslela!“

„Edito… říkáš to, jako by šlo o nějaký zločin. Jediný rozdíl je v tom, že místo aby ho přitahovaly ženy, líbí se mu muži. To přece není tak strašné provinění.“

„Ve škole nám vysvětlili, že je to nemoc.“

„Opravdovou nemocí je nedostatek tolerance.“

Na okamžik obě zmlknou.

„Vy jste to věděla, viďte, paní Edelsteinová?“

Žena přitaká.

„Prosím, říkej mi Mirjam. Teď máme spolu tajemství. Není ale naše, takže nemáme žádné právo je vyzrazovat.“

„Vy Hirsche znáte dobře, že ano?“

„Něco mi řekl sám, něco jsem se dozvěděla jinak…“

„Kdo je Fredy Hirsch?“

Mirjam jí pokyne hlavou, aby obešly barák. Mrznou jí nohy.

„Fredy Hirsch ztratil otce, když byl ještě v útlém věku. Cítil se ztracený. Tehdy ho zapsali do JPD, německé organizace, kolem níž se tehdy scházívali mladí Židé. Tam vyrostl, tam našel druhý domov. Sport byl pro něj vším. Netrvalo dlouho a poznali, že má trenérské a organizátorské vlohy.“

Dita se Mirjam Edelsteinové zavěsí za paži, aby jim bylo oběma tepleji, a jak našlapují na promrzlou zem, jejich hovor se mísí s křupáním večerní jinovatky.

„Jeho věhlas trenéra v JPD stoupal. Nástup nacistické strany však všechno zhatil. Fredy mi vyprávěl, že stoupenci Adolfa Hitlera začínali jako ubozí hospodští výtržníci, kteří si zahrávali se zákony německé republiky. Potom si je ale začali upravovat podle svého.“

Hirsch Mirjam vyprávěl, že nikdy nezapomene na odpoledne, kdy přišel do sídla JPD a našel tam načmáraný nápis „Židovští zrádci“. Sám sobě položil otázku, co anebo koho měli zradit, a nedokázal najít odpověď. Občas odpoledne zařinčely v oknech kameny, když v JPD probíhal kurs keramiky nebo tam byla zkouška pěveckého sboru. S každou rozbitou tabulkou skla v okně Fredy cítil, jako by se lámalo i něco v jeho nitru.

Jednou ho maminka požádala, aby přišel ze školy rovnou domů, protože si musejí o něčem důležitém promluvit. Fredy měl sice na to odpoledne nějaké povinnosti, ale souhlasil a maminčinu příkazu neodmlouval, protože jedním z pravidel, která mu v JPD vštípili, bylo přísně ctít hierarchii a hodnosti. Svaz JPD byl svým způsobem vojskem beze zbraní, ale v uniformách, s hodnostními prýmkami a velitelským uspořádáním.

Doma našel pohromadě celý rodinný klan. Vážnost, s jakou se všichni tvářili, nebyla u nich doma obvyklá. Matka všem oznámila, že Fredyho otčím ztratil práci kvůli svému židovskému původu a že situace v Německu je stále nebezpečnější. Rozhodli se proto odejít do Jižní Ameriky, do Bolívie, a začít tam znovu.

„Odchod do Bolívie? Chceš spíše říct útěk, ne?“ opáčil Fredy nepřátelsky.

Otčím, jenž nikdy nedokázal úplně zlomit Fredyho vůli, zatnul zuby, chystal se vstát od stolu a postavit se mu tváří v tvář. Byl to však Fredyho starší bratr Paul, kdo mu nařídil, aby mlčel.

Odešel z domu rozrušený a s pocitem závratě, který vyvolávají nečekaně přicházející špatné zprávy. Zmatek ho ze setrvačnosti dovedl na jediné místo, kde se mu dařilo vtisknout věcem řád a vnitřní logiku: do sídla JPD. Zastihl tam jednoho z ředitelů, jak prohlíží čutory, aby byly v pořádku na příští výlet. Fredy neměl ve zvyku hovořit o osobních věcech, avšak tehdy učinil výjimku. V té chvíli v něm bylo víc než jen vzdor chlapce, kterého chtějí násilím vytrhnout z jeho prostředí. Nemohl snést pohled na to, jak doma zbaběle svěšují hlavy jen proto, že jsou Židé, a prchají.

Koordinátor aktivit pod širým nebem byl muž s plavými, již poněkud prošedivělými vlasy. Viděl Fredyho v JPD vyrůstat. Upřeně se na něj zadíval a řekl, že pokud chce zůstat, v JPD pro něj bude vždycky místo.

Fredymu bylo teprve sedmnáct, avšak již tehdy se vyznačoval týmž sebevědomím, jež ho pak provázelo pořád. Rodina odjela a on zůstal sám. I když ne tak docela — měl svůj svaz JPD. V roce 1935 ho poslali jako vedoucího mládeže k místní organizaci JPD v Düsseldorfu. Vyprávěl Mirjam, jak byl zpočátku z nově svěřeného úkolu v tak činorodém městě nadšený a jak se potom jeho euforie rychle rozplynula, když se tam setkal s nepřátelskými protižidovskými náladami. Laviny kamení se na okna JPD snášely každý den, takže nakonec už ani nechodili za sklenářem. Z ulice k nim doléhaly urážlivé výkřiky. Každým dnem docházelo do JPD méně a méně dětí. Někdy mělo Fredyho dopolední družstvo košíkové jen jednoho jediného hráče.

Jednou odpoledne zahlédl z okna, jak kdosi čmárá žluté X na dřevěné vchodové dveře. Seběhl dolů. Chlapec se štětkou v ruce se na něj potměšile podíval a pokračoval jakoby nic. Fredy se na něj vrhl a smýkl s ním za kabát tak silně, že mu plechovka s barvou upadla na zem.

„Proč to děláš?“ křikl na něj a podíval se na jeho pásku s hákovým křížem na rukávu, plný hněvu, ale i nevěřícnosti nad tím, co všechno se v jeho vlastní zemi odehrává.

„Vy Žiďáci jste nebezpečím pro civilizaci!“ vmetl mu pohrdavě do tváře.

„Civilizaci? Vy mě chcete poučovat o civilizaci? Vy, kteří trávíte den tak, že mlátíte kdejakého starce a házíte kamení lidem do oken? Co ty víš o civilizaci… Když jste vy Árijci žili v dřevěných chatrčích kdesi na severu Evropy, navlečení ve zvířecích kůžích a opékali maso na klacku, my Židé jsme budovali celá města.“

Kolem se shluklo několik lidí. Spatřili Fredyho, jak drží mladého nacistu za klopy.

„Nějaký Žiďák tady mlátí nebohého chlapce!“ zaječel čísi ženský hlas.

Zelinářský příručí přikročil s tyčí na zvedání žaluzií a k místu zamířil tucet dalších mužů. Čísi ruka rázně uchopila Fredyho za paži a táhla ho pryč.

„Dělej, pojď!“ křikl na něj ředitel.

Stačili vběhnout do budovy a přibouchnout za sebou vrata právě včas, aby se ně nevrhl dav občanů posedlých hněvem, který Hirschovi připadal jako jakési davové šílenství. Ten nevraživý vztekloun se směšným knírkem to nakonec dokázal. Lidé se proměnili ve stroje dštící nenávist.

Následující den pobočku JPD zavřeli a Fredyho přesunuli do Čech. Tam pracoval dál pro klub Makkabi Hacair a organizoval sportovní aktivity pro mladé lidi v Ostravě, Brně a nakonec v Praze.

České hlavní město se mu nijak zvlášť nelíbilo. Také jej vyváděl z míry český národní charakter, uvolněnější a méně formální než německý. V klubu Hagibor na pražské periferii však nalezl výjimečné místo pro sportování. Jmenovali ho hlavním vedoucím skupiny chlapců mezi dvanácti a čtrnácti lety. Záměrem bylo dostat skupinu z Čech a přes neutrální země ji dovést až do Izraele. Museli být v dobré fyzické kondici, ale také museli znát dějiny židovského národa čelícího nepřízním osudu, aby byli hrdí na to, že jsou Židé a toužili jednou stanout na půdě svých předků.

Hirsch se do svého úkolu pustil s obvyklým odevzdáním a vervou, stejně jako přijímal rozkazy. Jeho průbojnost smíšená s magnetickou silou, jíž přitahoval mladé lidi, přiměla vůdce mládežnické sekce pražské židovské rady k tomu, aby zodpovědnému a vytrvalému mladíkovi svěřili skupiny nově příchozích dětí, které do organizace často vstupovaly dezorientované a bez většího uvědomění.

Fredy nemohl nikdy zapomenout na to, jak bylo obtížné tyto děti zaujmout. Na rozdíl od nadšených a myšlenkově připravených dětí, které pocházely většinou z rodin majících blízko k politice havlagy a vyznačujících se silným židovstvím a sympatiemi k sionismu, Fredyho skupinky tvořily děti neprůbojné, skleslé a bez zájmu. Zdálo se, že žádná hra je nedokáže motivovat, žádný zábavný příběh u nich nevyloudí úsměv, žádný sport je nezajímá. Jedním z oněch dětí byl dvanáctiletý Zdeněk. Měl nejdelší řasy, které kdy Hirsch viděl. A také nejsmutnější oči.

Když končilo první odpoledne, během něhož se Hirsch snažil děti lépe poznat, navrhl jim, aby si zahráli hru na to, že každý řekne, kde by byl nejraději zrovna tu hodinu onoho dne roku 1939. Zdeněk tehdy se vší vážností odpověděl, že by chtěl být v nebi, aby mohl spatřit své rodiče. Zatklo je gestapo a babička mu řekla, že už je víckrát neuvidí. Pak se Zdeněk posadil a neřekl už ani slovo. Některé z dětí, jež byly do té chvíle zasmušilé, se rozesmály s rozpustilým nedostatkem taktu, který občas děti mívají. Vysmívat se ostatním byl pro ně způsob, jak zacelit rány způsobené vlastním strachem.

Jednoho odpoledne si Hirsche předvolal vedoucí mládežnické sekce pražské židovské rady. S náležitou vážností mu vysvětlil, že nacistické kleště se svírají stále víc, hranice se uzavírají a zanedlouho nebude možné z Prahy nikoho dostat. Proto musí první skupina havlagy odjet okamžitě, nejlépe do čtyřiadvaceti hodin nebo nejpozději do dvou dnů. Otázal se Fredyho, zda chce být hlavním instruktorem odpovědným za doprovod skupiny.

Byla to ta nejskvělejší nabídka, jakou mu kdy předložili. Mohl odjet se skupinou, nechat za sebou hrůzy války a stanout v Izraeli, jak o tom vždycky snil. Odjet ovšem znamenalo opustit oddíly, které teprve nedávno začal cvičit na Hagiboru, a odejít od rozdělaného úkolu, jejž považoval za velmi důležitý pro děti, které Reich v Praze stále více přiškrcoval zákazy, omezeními a ponižováním. Odejít znamenalo opustit Zdeňka a všechny ostatní. V té chvíli se rozpomenul na to, čím pro něj byl svaz JPD v Cáchách po tatínkově smrti, když se cítil ztracený. Tam si našel své místo na světě.

„Každý jiný by tehdy volil odchod,“ vypráví Mirjam. „Ale Hirsch nechtěl být jako každý jiný. Proto řekl ne. Řekl, že na Hagiboru zůstane.“

Vedoucí mládežnické sekce velmi pomalu pokýval hlavou a oba dlouhou chvíli mlčeli, jako by domýšleli důsledky tohoto rozhodnutí. Nebylo to možné, byly nedomyslitelné. Do budoucnosti nelze vidět.

„Hirsch mohl odejít, ale zůstal. Vyprávěl mi to jeden člověk z pražské židovské rady.“

„Po všem, co se stalo… cítím se provinile, že jsem o něm pochybovala.“

Mirjam povzdechne a její dech se zhmotní v bílou páru. V tu chvíli zazní siréna, která všem nařizuje, aby se odebrali do svých baráků.

„Edito…“

„Ano?“

Zítra musíš Hirschovi říct o doktoru Mengelem. On bude vědět, co je třeba. A ten zbytek…“

„…je naše tajemství.“

Mirjam kývne a Dita běží pryč. Téměř se v letu vznáší nad blátivou zemí pokrytou jinovatkou. Dál pociťuje silnou bolest v hlubokých vrstvách nejniternějších citů, jimiž se mnohdy ani my sami nechceme příliš probírat. Hirsch je na jejich straně. I když ji bolí, že ztratila prince, musí uznat, že jí spadl kámen ze srdce, a je ráda, že získala vzor, který může následovat.

13

O několik baráků dál, na bloku 31, probíhá jiný rozhovor. Fredy Hirsch promlouvá k prázdným lavičkám.

„Mám to za sebou. Udělal jsem, co jsem udělat musel.“

Vlastní hlas rozléhající se tmou v baráku mu zní cize.

Řekl pohlednému Berlíňanovi, ať se už nevrací. Měl by být na sebe pyšný, možná i šťastný, že jeho vůle zvítězila nad instinkty. Pyšný ani šťastný ale není. Byl by raději, kdyby se mu líbily ženy tak jako každému váženému muži, ale v jeho tělesném stroji je něco nesprávně nastaveného.

Nějaký díl, který je vzhůru nohama, nebo něco podobného…

Vyjde z kamrlíku a se smutkem v očích pozoruje rozbahněnou krajinu, baráky a strážní věže. Elektrické lampy mu umožňují rozeznat dvě postavy obrácené k sobě, každá z nich na jedné straně plotu. Alice Munková a zapisovatel z karanténního tábora. Teploměr se musí blížit k nule, ale těm dvěma zima není. A pokud přece jen cítí chlad, dělí se o něj, aby byl snesitelnější.

Možná že právě tohle je láska. Snášet zimu společně.

Když je barák 31 plný dětí, jeho stěny jsou těsné a hučí to v něm jako v úle, avšak po jejich odchodu se zdá obrovitý a smutně opuštěný. Bez dětí přestává být školou. Stane se z něj prázdná stáj, kde profukuje mráz.

Fredy si pro zahřátí lehne zády na zem, opře se o lokty a začne nad zemí střídavě křížit nohy, aby potrápil břišní svalstvo. Tělo je zapotřebí unavit, pak zkrotne. Od dospívání byla láska pro Fredyho zdrojem neustálých problémů. Jeho přirozenost se tvrdohlavě odmítala podrobit tomu, co tělu diktoval Fredyho mozek. Fredy ve všem vyznává železnou disciplínu a pociťuje hluboké zoufalství nad tím, že neměl dostatečně silnou vůli, aby zlomila jeho nejutajovanější pudy.

Raz, dva, tři, čtyři, pět…

Na výletech s JPD býval rád, když se mohl schoulit ve svém spacím pytli ve skupině chlapců, kteří mezi sebou vždycky žertovali a rádi Fredyho mezi sebe přijímali. Jak se po tatínkově smrti mezi nimi cítil spokojený a v bezpečí! Pocitu kamarádství se nic nevyrovnalo. Fotbalová jedenáctka nebyla obyčejným mužstvem, byla rodinou.

Osmnáct, devatenáct, dvacet, jednadvacet…

Potěšení, když mohl spávat mezi chlapci, s přibývajícím věkem nezmizelo. Od děvčat si udržoval odstup, chyběl mu pocit družnosti, který prožíval ve společnosti kamarádů. Dívky mu naháněly strach, obyčejně chlapce odmítaly, vysmívaly se jim. Bylo mu dobře jen mezi spoluhráči ze sportovních družstev nebo s kolegy při výletech a hrách. Když dospěl, pocitu příchylnosti k nim se nezbavil. Potom odjel z Cách do Düsseldorfu.

Existuje věk, v němž tvé tělo rozhoduje místo tebe. Pak přišla utajovaná setkání. Některá z nich na spoře osvětlených veřejných záchodcích, kde je podlaha vždycky mokrá a umyvadla pošplíchaná chlorem. Poznal však i zjihlé pohledy, méně nahodilá laskání a naplno prožité chvíle, kterým nebylo možné odolat. Láska se pro něj stala kobercem utkaným ze skleněných střepů.

Třicet osm, třicet devět, čtyřicet…

Snažil se, aby byl pořád zaneprázdněn turnaji a tréninkem, organizoval spousty soutěží najednou, aby si udržel hlavu zaměstnanou a tělo znavené. Zaháněl tak pudové pulsace, které narušují sílu vůle, s níž uhnětl svou osobnost, a jež mohou jediným zaškobrtnutím zničit vše, co mu jeho dobrá pověst umožnila za ta léta dosáhnout. Zaneprázdnění mu též pomáhalo zastírat, že navzdory oblibě a sympatiím, jimž se všude těšil, zůstává stále sám.

Padesát sedm, padesát osm, padesát devět…

Proto nepřestává kmitat nohama jako nůžkami, které stříhají vzduch a znavují břišní svalstvo tak, že bolí. Odplácí sám sobě za to, že není tím, kým chtěl být, anebo kým ho ostatní chtěli mít.

Sedmdesát tři, sedmdesát čtyři, sedmdesát pět…

Kaluž potu prozrazuje jeho zatvrzelost, schopnost obětovat se… a schopnost zvítězit. Posadí se, již uvolněnější, a vzpomínky začnou vyplňovat prázdnotu noci.

V myšlenkách se přenáší do Terezína.

Deportovali ho do terezínského ghetta v květnu 1942, jako by byl dalším z mnoha Čechů. Byli mezi prvními, kdo do ghetta přijeli. Spolu s nimi nacisté poslali dělníky, lékaře, členy židovské rady a kulturní a sportovní instruktory. Chystali masové deportace Židů.

Přijel a uviděl město seskládané ze samých přímek. Urbanistická představa se zrodila v hlavě jakéhosi vojáka, s ulicemi narýsovanými podle pravítek a úhelníků, geometrickými budovami a pravoúhlými záhony, které možná zjara rozkvetou… Racionálně uspořádané město se mu líbilo, odpovídalo jeho smyslu pro disciplínu. Dokonce si pomyslel, že možná právě tam začíná lepší doba pro židovský národ, poslední krok před tím, než se vydají na cestu zpět do Palestiny.

Když se poprvé zastavil a pohlédl na Terezín, poryv větru mu lehce rozcuchal rovné, dozadu sčesané vlasy a on si je znovu uhladil. Nebyl ochoten dopustit, aby jej cokoli přimělo ztratit rozvahu. Nebyl ochoten dopustit, aby jím vítr historie smýkl o jediný krok zpět, i přesto, že v oné chvíli zavanul spíše zničující orkán. Patří přece ke starobylé rase a je součástí vyvoleného národa.

Přicházel a měl za sebou usilovnou práci v Praze s mládežnickými skupinami. Byl odhodlán pokračovat ve svých sportovních aktivitách i v pravidelných pátečních schůzkách, na nichž v mladých lidech podněcoval jejich hebrejského ducha. Nebude to jednoduché: stojí tváří v tvář nejen nacistům, ale také některým členům židovské rady, kteří vědí o jeho poskvrně, již se tak usilovně snaží tajit, a nedokáží mu ji prominout. Naštěstí vždycky mohl počítat s podporou předsedy rady Jakoba Edelsteina.

Dokázal zorganizovat atletická družstva, tréninky v boxu a džiu-džitsu, soutěže v košíkové a fotbalovou ligu za účasti několika mužstev. Dokonce přesvědčil nacisty, aby vytvořili jedenáctku složenou ze strážných, která by se utkávala s mužstvem vězňů.

Vzpomíná si na slavné chvíle jako třeba burácení diváků, kteří se tísnili nejen po obvodu hřiště, ale zaplnili i okna přilehlých budov vedoucích na vnitřní dvůr mezi bloky, na němž se zápasy hrávaly.

Vzpomíná i na prohry. A nebylo jich málo.

Zvlášť se mu vybavuje utkání, které zorganizoval mezi strážnými SS a židovskými vězni a v němž pískal jako sudí. Okna vedoucí na dvůr byla přeplněná lidmi do posledního místečka a zápas napjatě sledovaly odevšad stovky nedočkavých očí. Byl to fotbalový zápas, avšak pro mnohé znamenal víc než obyčejné sportovní utkání. Zvláště pro Fredyho. Věnoval přípravě mužstva celé týdny, promýšlel taktiku, povzbuzoval hráče, cvičil s nimi série cviků, doprošoval se pro své fotbalisty zvláštních přídělů mléka.

Do konce zápasu chybělo už jen pár minut, když se útočníkovi z mužstva strážných podařilo zachytit balon ve středním pásmu. Vyrazil rovnou k brance protivníka a obešel nepřipravené střední útočníky vězeňské jedenáctky. K zastavení útoku zbýval jediný obránce. Ve chvíli, kdy se oba hráči střetli a obránce mohl útočníkovi míč vypíchnout, pokrčil místo toho nepozorovaně nohu, aby dal útočníkovi volnost. Esesák vypálil a dal vítězný gól. Hirsch nezapomene na árijské tváře plné nezřízeně samolibé radosti. Dostali Žiďáky na lopatky. I na sportovním hřišti.

Hirsch s nestranností pravého soudce odpískal konec zápasu bez prodloužení a odběhl poblahopřát útočníkovi, jenž vstřelil poslední branku. Pevně mu stiskl ruku a esesák mu oplatil úsměvem s tolika vymlácenými zuby, jako by předtím dostal pažbou přímo do úst. Fredy nasadil předstíraný výraz neutrality a zamířil do improvizovaných šaten. Cestou se však zastavil, sehnul se, jako by si zavazoval tkaničku u bot, a nechal hráče projít. Až na jednoho. Když se přiblížil, rychlým pohybem, jehož si nikdo nevšiml, smýkl hráčem do místnosti na košťata a tam ho přitlačil ke zdi.

„Co se děje?“ vysoukal ze sebe překvapený obránce.

„No to bych rád věděl. Proč jsi ho nechal dát gól, aby nás porazili?“

„Podívej, Hirschi. Já ho znám. Ten desátník je pěkná svině a sadista. Zuby má rozbité od toho, jak jimi otevírá konzervy. Je to kruťas. Mám snad nasazovat krk jen proto, abych mu vykopl míč? Vždyť je to jen hra!“

Fredymu se vybavuje každičké slovo, které mu tehdy řekl, i hluboké pohrdání, které k tomu ničemovi pocítil.

„To se hrozně mýlíš. Tam venku byly stovky lidí a my jsme je zklamali. Byla tam spousta dětí. Co si asi pomyslí? Jak mohou být hrdé na to, že jsou Židé, když se plazíme jako červi? Tvou povinností je dát do každé hry celou duši.“

„Myslím, že to trochu přeháníš…“

Hirsch se přiblížil k hráči tak blízko, až se jejich tváře téměř dotýkaly. Všiml si strachu v jeho očích, ale couvnout v tom kumbále se smetáky už nemohl.

„Teď mě dobře poslouchej. Řeknu ti to jenom jednou. Jestli tu svou nohu v příštím zápase proti esesákům nenatáhneš, vlastnoručně ti ji uříznu pilkou.“

Muž, bílý jak stěna, vyběhl z místnosti a zmizel.

Po takové době by se mu výstup mohl zdát i trochu komický, ale Fredy, když si na to vzpomene, pociťuje rozmrzelost ještě dnes.

Ten chlap nestál ani za zlámanou grešli. Dospělí jsou pokřivený materiál. Proto jsou tak důležití mladí lidé. Ti se ještě dají utvářet, dají se z nich dělat lepší lidé.

Skupina 1 260 dětí z Białystoku dorazila do Terezína 24. srpna 1943. V białystockém ghettu v Polsku se tísnilo více než padesát tisíc Židů a v létě toho roku esesáci systematicky povraždili téměř všechno dospělé obyvatelstvo.

Děti z Białystoku ubytovali v oddělené části města, v barácích na západním okraji terezínského ghetta, a celou oblast obehnali drátěným plotem. Esesáci je přísně hlídali. Jasné rozkazy hauptsturmführera terezínského ghetta předané židovské Radě starších stanovovaly, že se přísně zapovídá jakýkoli styk se skupinou białystockých dětí, která Terezínem jenom projíždí do cílového místa určení, které je tajné. K dětem má přístup pouze třiapadesát určených osob, z nichž část je lékařský personál mající za úkol zabránit problémům s nakažlivými chorobami, jež by mohly vést k epidemii. Kdo zákaz poruší, bude nejpřísněji potrestán.

Nacisté nepovolili styk s polskými dětmi, svědky i oběťmi masakru zároveň, protože se snažili, aby ozvěna jejich zločinů byla co nejméně slyšitelná v Evropě, beztak dost ohlušené válečnou vřavou.

Do večeře zbývalo již jen pár chvil a v Terezíně se ochladilo. Fredy Hirsch, upocený a zamyšlený, pískal fotbalový zápas mezi dvěma početnými mužstvy, dvacet hráčů proti třiceti. Všímal si víc otevřené klenuté brány vedoucí ze dvora na ulici než změti běhajících nohou, které se snažily získat míč.

Veškeré jeho písemné žádosti o to, aby mládežnické sekci bylo povoleno pomoci dětem, které přijely z Polska, vyšly naprázdno. Proto když otevřenou branou zahlédl skupinu zdravotníků vracejících se ze zakázaných bloků, kam zavřeli białystocké děti, předal píšťalku nejbližšímu chlapci a spěšně vyběhl sanitářům v ústrety.

Lékařský tým kráčel po chodníku ve špinavých pláštích a v tvářích se jim zračila nesmírná únava. Fredy se skupině postavil do cesty a požádal je, aby mu sdělili, v jakém stavu se děti nacházejí. Sanitáři ho ale nevlídně odbyli, ani se nezastavili. Přikázali jim, aby o všem zachovávali co nejpřísnější mlčenlivost. Skupinu s odstupem uzavírala jakási zdravotní sestra. Šla sama, šouravým krokem, jako by byla roztržitá a zmatená. Na okamžik se zastavila a Hirsch mohl v jejích očích spatřit unavené rozhořčení.

Řekla mu, že děti jsou velmi vystrašené a většina z nich trpí kritickou podvýživou. „Když je strážní chtěli odvést do sprch, začaly hystericky křičet. Kopaly kolem sebe a volaly, že nechtějí jít do plynu. Museli je tam nastrkat násilím. Jedno z dětí, chlapec, kterému jsem dezinfikovala jakousi ránu, mi řekl, že než je naložili do vlaku, dozvěděl se, že jeho otce, matku i starší sourozence zabili. Držel se mě silně za ruku a s hrůzou mi říkal, že nechce do plynových sprch.“

Ošetřovatelka, která byla z terezínské nemocnice zvyklá na ledasco, nemohla ovládnout rozrušení, které v ní vzbudil třes malých sirotků, na něž dohlížejí titíž kati, kteří jen před několika málo dny zavraždili jejich rodiče. Vyprávěla Fredymu Hirschovi, jak se jí děti věšely na nohy, předstíraly bolest a nemoci, avšak ve skutečnosti nepotřebovaly žádné léky, jen trochu něhy, ochrany a opory, ruku zmírňující jejich strach.

Několik skupin údržbářů, kuchyňských pomocníků a ošetřovatelů procházelo následujícího dne kontrolním stanovištěm u západních bloků, kde se v izolaci nacházely białystocké děti. Esesáci ze strážních oddílů znuděně pozorovali procházející řadu vězeňských pracovníků.

Skupina dělníků přenášela stavební materiál na opravu jakési budovy. Jednomu z nich nebylo vidět do tváře, přes rameno měl položenou traverzu, klíční kosti rovné a paže svalnaté, jako mívají dělníci na stavbě. Nebyl to však zedník, nýbrž instruktor tělesné výchovy. Fredymu Hirschovi s trámem přes rameno se podařilo tajně dostat do zakázané zóny s četou stavebních dělníků.

Jakmile byl uvnitř a mohl se volně pohybovat, spěšně zamířil k nejbližší budově. Nervózně sebou trhl, když před sebou spatřil dvoučlennou hlídku SS, strach ale ovládl a proměnil ho v nenucenost. Místo aby couvl, vykročil ještě rozhodněji směrem k ní. Když kolem hlídky procházel, esesáci si ho ani nevšimli. Kolem byla spousta židovských civilistů zajišťujících různé práce.

Vešel do jednoho z ubytovacích pavilonů vyhlížejících úplně stejně jako ostatní terezínské stavby: vchod do vestibulu, po jehož stranách vedlo schodiště do prvního patra, a rovně z haly pak východ na rozlehlé vnitřní nádvoří obdélníkového tvaru a obklopené okolními křídly budovy. Náhodně si vybral jedno ze schodišť, a když po něm stoupal o patro výš, minul dva elektrikáře nesoucí svinuté kabely. Uctivě Hirsche pozdravili. Když stanul v prvním patře, uviděl děti sedící se spuštěnýma nohama na pryčnách.

Na odpočívadle prošel kolem jakéhosi desátníka a lehkým úklonem hlavy ho pozdravil. Esesák šel dál. Fredy rozmrzele zaznamenal, že na místě s tolika dětmi vládne přílišné ticho. Jsou příliš skleslé. Právě v té chvíli zaslechl, jak ho kdosi za jeho zády volá jménem:

„Herr Hirsch?“

Nejdřív mu blesklo hlavou, že je to nějaký známý z ghetta, když se však otočil, stanul tváří v tvář esesákovi, kterého před chvíli minul. Přátelský, ale bezzubý úsměv. Fredy okamžitě poznal hráče z fotbalového mužstva strážných. Srdnatě mu úsměv oplatil, ale nacistova tvář pomalu tuhla, až jeho výraz dostal podobu pomačkaného papíru. Pochopil, že zakázaná zóna není místo, kde by se měl nacházet instruktor tělocviku. Rázně pozvedl paži, prstem ukázal ke schodišti a vyzval Hirsche, aby šel před ním, jako se to dělává se zadrženými. Hirsch se pokusil rychle a vstřícným hlasem, jako by chtěl zlehčit vážnost situace, najít pro svou přítomnost na bloku vysvětlení. Strážný však byl neúprosný.

„Na strážnici! Okamžitě!“

Když ho předvedli ke službu konajícímu obersturmführerovi, Fredy se před ním postavil do pozoru a hlučně srazil paty. Důstojník ho požádal, aby mu předložil povolení ke vstupu do dětského baráku. Žádné neměl. Nacista přiblížil tvář na dva centimetry k Fredyho obličeji a vztekle se domáhal vysvětlení, co tam dělal. Hirsch s pohledem upřeným před sebe nehnul ani brvou a s obvyklou zdvořilostí odpověděl:

„Snažil jsem se pouze dostát co nejlépe svému úkolu koordinátora aktivit určených pro děti ubytované v Terezíně, pane.“

„Chceš říct, že nevíš, že jakýkoli kontakt s touto skupinou je zakázán?“

„Vím to, pane. Domníval jsem se ale, že jsem považován za člena zdravotnického personálu pro děti, neboť mám na starosti mládežnickou sekci židovské rady.“

Hirschova bohorovnost poněkud uklidnila důstojníkovo rozpoložení. Znejistěl. Oznámil mu, že podá o incidentu písemné hlášení nadřízeným a že o rozhodnutí, jak s ním naloží, bude náležitě informován.

„Počítej i s válečným soudem.“

Zavřeli ho dočasně do dvora pro zadržené, hned vedle strážnice, a řekli mu, že ho pustí, až si ověří údaje pro písemné hlášení. Fredy rázným krokem obcházel kolem dvorku podobajícího se prázdnému výběhu pro psy, vypadal zcela klidně, přestože uvnitř cítil rozladěnost nad tím, že nemohl spatřit białystocké děti. Před válečný soud ho nepostaví, u německého velení tábora si ho přece docela považují. Alespoň si to myslel.

Na druhé straně mříže prošel po ulici rabín Murmelstein, který tvořil součást triumvirátu stojícího v čele židovské rady v ghettu. Byl nepříjemně překvapen, když zahlédl jednoho z vedoucích mládežnické sekce zavřeného na dvoře pro zadržené. Bylo nabíledni, že Hirsch porušil pravidlo nepřibližovat se k ubikacím pro děti z Białystoku, avšak vidět člena mládežnické sekce na místě pro obyčejné delikventy se Murmelsteinovi zdálo nepřístojné. Přísný člen židovské Rady starších přistoupil k mříži a jejich pohledy se střetly.

„Pane Hirschi, co děláte tam uvnitř?“ pokáral ho.

„A vy, pane doktore Murmelsteine… co děláte tam venku?“

Válečný soud se nekonal, zdánlivě nedošlo ani na žádné potrestání. Avšak jednoho odpoledne úřední poslíček rady ghetta, který byl nejrychlejším sprinterem v celém Terezíně a jemuž kvůli nohám tenkým jako bambusové tyčky přezdívali Kůstka, přerušil trénink skoků do dálky a Fredymu sdělil, že se má ještě téhož odpoledne neprodleně dostavit do takzvaných Magdeburských kasáren, kde bylo sídlo židovské samosprávy.

Novinku mu sdělil sám Jakob Edelstein, předseda židovské rady: německé velitelství zařadilo jeho jméno na seznam příštího transportu do Polska, konkrétně do tábora v Osvětimi.

O Osvětimi kolovaly mezi lidmi hrozné zvěsti. Masové vraždy, otrocké zacházení končící smrtí vyčerpáním, ponižování všeho druhu, lidé proměnění hladem v chodící kostlivce, epidemie tyfu, o jehož léčbu se nikdo nestará… Byly to však jen zvěsti. Nikdo je nemohl potvrdit z první ruky, avšak také nebylo nikoho, kdo by se odtamtud vrátil, aby je mohl vyvrátit. Edelstein mu řekl, že velitelství SS vyžaduje, aby se Fredy po příjezdu do Osvětimi hlásil u táborových úřadů, neboť mají zájem na tom, aby pokračoval ve své práci s mládežnickými skupinami. Hirschova tvář se znovu rozjasnila.

„Takže budu dál pracovat s mladými, nic se nezmění.“

Edelstein s brýlemi ze želvoviny na nose a baculatou, dobráckou tváří učitele se zachmuřil.

„Tam to bude tvrdé, moc tvrdé. Víc než tvrdé, Fredy. Do Osvětimi odešlo mnoho lidí a nevrátil se nikdo. Přesto musíme dál bojovat.“

Hirschovi se na slabiku přesně vybaví poslední slova, jež mu předseda Rady starších toho odpoledne řekl:

„Nemůžeme ztrácet naději, Fredy. Nedopusť, aby plamínek vyhasl.“

To bylo naposledy, kdy ho viděl. Stál s rukama za zády a s pohledem upřeným přes okno kamsi do neznáma. Určitě již tehdy věděl, že nebude trvat dlouho a také on sám se bude muset vydat na cestu do vyhlazovacího tábora. Nedávno dostal přípis, v němž ho odvolávají z funkce předsedy židovské rady. Jako nejvyšší představitel samosprávy v Terezíně byl odpovědný za dohled nad lidmi zavřenými v ghettu. Ostraha SS u bran ghetta nebyla nijak přehnaně přísná a byli lidé, jimž se podařilo uniknout. Edelstein to nikde nehlásil, útěky kryl, a když už díra po uprchlících přímo bila do očí, velitelství SS přišlo na to, že v ghettu chybí nejméně padesát pět vězňů.

Edelsteinova budoucnost byla zpečetěna. Byl ztracen. Když ho přesunuli do lágru, nezařadili ho do rodinného tábora Osvětim-Březinka, ale místo toho jej odvezli do vězení Osvětim I. Fredy to Mirjam nikdy neřekl, ale ví, že tam vězně podrobují nejkrutějším metodám mučení, jaké kdy lidstvo vymyslelo.

Co se stalo s Jakobem Edelsteinem? Co bude s námi všemi?

14

Když děti odešly a na baráku zůstali jen někteří učitelé zabraní do jakési debaty, Dita posbírala knihovnu. Může to být naposled, protože musí s pravdou ven: musí říct, že ji má Mengele v hledáčku. Než knížky odnese, vytáhne proto ze své tajné kapsy kousek smotané obvazové gázy a vyspraví natrženou obálku na svazku ruské gramatiky. Klovatinou, kterou má v malé lahvičce, přelepí okraje na hřbetě dalších dvou svazků. Kniha H. G. Wellse má růžky některých stránek ohnuté. Pečlivě je uhladí. Letmo rukou přejede — spíše polaská — zeměpisný atlas a pak ostatní knihy, dokonce i onen román bez svrchní obálky, o němž Hirsch mluvil tak hanlivě. Dita v něm přelepí uzounkým proužkem gázy natrženou stránku. Potom knížky opatrně vloží do jakési látkové tašky, kterou jí dala teta Dudincová, a poskládá je v ní stejně pečlivě, jako když ošetřovatelka ukládá novorozeňata do postýlek. Přistoupí ke dveřím do blockältesterova kamrlíku a zaklepe.

Hirsch sedí na židli a sepisuje nějaké raporty nebo možná plánuje kalendář pro příští volejbalový turnaj. Vyžádá si svolení, aby mohla promluvit. Hirsch se k ní otočí, podívá se na ni vyrovnaným pohledem a ve tváři se mu objeví charakteristický úsměv, o němž nikdo neví, co vlastně znamená.

„Povídej, co máš na srdci, Edito?“

„Musíte to vědět. Doktor Mengele mě z něčeho podezírá, možná kvůli knihovně. Stalo se to po té prohlídce. Zastavil mě na lagerstrasse. Nějak si všiml, že něco schovávám. Pohrozil mi, že ze mě oka nespustí. Zdá se mi, že mě sleduje.“

Hirsch vstane a notnou chvíli zamyšleně přechází po místnosti. Konečně se zastaví, podívá se Ditě přímo do očí a řekne:

„Mengele sleduje všechny.“

„Řekl mi, že mě položí na pitevní stůl a celou rozřeže.“

„Pitvy ho uchvacují. Vyžívá se v nich.“

Nastane rozpačité ticho.

„Odvoláte mě z mého místa knihovnice, viďte? Já vím, že je to pro mé dobro…“

„Ty toho chceš nechat?“

Fredymu planou oči. Znenadání se v něm zažehla žárovka, o které tvrdí, že ji všichni nosíme uvnitř. A Ditě zasvitne ta její, protože Hirschovo elektrizující jiskření je nakažlivé.

„Ani nápad!“

Fredy Hirsch pokyvuje hlavou, jako by říkal: „Věděl jsem to.“

„Takže zůstaneš na svém místě. Samozřejmě, je to nebezpečné. Jsme ale ve válce, i když tady se občas najdou lidé, kteří na to zapomínají. Jsme vojáci, Edito. Nevěř ustrašencům, kteří jen postávají se založenýma rukama a tvrdí, že jsme za frontovou linií. To je lež. Ve válce každý bojuje na své frontě. Tohle je naše fronta a musíme bojovat až do konce.“

„A Mengele?“

„Dobrý voják musí být opatrný. Na Mengeleho si musíme dávat velký pozor, u něj nikdo přesně neví, co má za lubem. Někdy se na tebe usměje, člověk by si dokonce myslel, že přátelsky, a najednou zvážní, a když se na tebe zahledí, cítíš takový chlad, až ti krev tuhne v žilách. Kdyby něco skutečně tušil, byla bys už dávno mrtvá. Nikdy ale nevíš, co se mu honí hlavou. Takže nejlepší bude, aby tě neviděl, neslyšel, aby tě ani nevnímal. Musíš se snažit vyhýbat se mu stůj co stůj. Zahlédneš-li ho, jak k tobě přichází z jedné strany, dáš se na druhou. Potkáš-li ho, otoč nepozorovaně hlavu. Pro nás bude nejlepší, když zapomene, že vůbec existuješ.“

„Pokusím se.“

„Výborně. To je vše.“

„Fredy… Díky!“

„Chci po tobě, abys zůstala v první palebné linii, abys nasazovala život, a ty mi ještě děkuješ?“

Dita by ve skutečnosti ráda řekla: promiň, je mi líto, že jsem o tobě pochybovala. Neví ale, jak to udělat.

„Víte… chtěla jsem poděkovat za to, že jste tady.“

Hirsch se pousměje.

„Není třeba. Jsem tam, kde mám být.“

Dita vyjde ven. Na tábor se snesl sníh a Březinka se sněhovým lemováním vypadá ospale a méně děsivě. Zima je třeskutá, ale občas je chlad lepší než horečné hovory na barácích.

Potká Gabriela, desetiletého zrzavého uličníka, který je přeborníkem v trestech a kárání od učitelů. Má na sobě provázkem stažené širokánské kalhoty, které mu jsou o několik čísel větší, a stejně velkou košili plnou skvrn. Kráčí v čele party šesti stejně starých chlapců.

„Ten má za lubem zase nějakou rošťárnu,“ pomyslí si Dita.

Několik metrů za partou kluků je sleduje skupinka čtyř nebo pětiletých capartů, kteří se drží za ruce. Staré hadry, špinavé tváře a v nich očka, jejichž bělmo naopak probleskuje jako čerstvě napadaný sníh.

Gabriel je pro děti na bloku 31 jedním z nedostižných vzorů, pokud jde o drzost a schopnost vymýšlet vylomeniny všeho druhu. Dita byla již mnohokrát svědkem toho, jak se za ním děti táhnou, když vytuší, že Gabriel chystá další ze svých lumpáren. Zrovna dneska ráno hodil Martě Kováčové, dívce s velmi afektovanými způsoby, do vlasů pavouka a její hysterický křik ochromil celý blok. Tak divoký jekot překvapil dokonce samotného Gabriela. Zůstal stát s otevřenou pusou, Marta k němu přiskočila a vlepila mu takovou facku, až mu poskočily všechny pihy na nose. Učitel s téměř talmudickým smyslem pro spravedlnost seznal, že políčkem bylo učiněno právu zadost, a pokračoval dál ve vyučování, aniž Gabrielovi uložil jiný trest, než byl ten, jehož se mu dostalo z Martiných rukou.

Když se malé děti táhnou za Gabrielem, aby si náležitě užily některé z jeho skopičin, snaží se jim zmizet za rohem nebo je zahání křikem a častuje pohlavky každého, kdo by se stavěl na odpor a chtěl ho dál sledovat. Ditě se zdá divné, že pohotový Gabriel tentokrát připustil, aby ho v průvodu následoval houf capartů, a proto se rozhodne, že za nimi půjde v dostatečném odstupu, jako by si hrála na stopařku slídící po jejich šlápotách ve sněhu. Musí zjistit, v čem vězí náhlá změna Gabrielovy strategie, i když je jí jasné, že jde-li o něj, musí za tím být nějaká darebnost.

Vidí je, jak procházejí táborem až k východu, a pak pochopí, kam míří. Do kuchyně. Skupina Gabrielových kamarádů se opatrně zarazí před místem, do něhož je v táboře vstup zakázán, ale Gabriel rázně kráčí dál a navzdory zákazu vejde dovnitř. Ostatní stojí a natahují krky dveřmi dovnitř. Pak je Dita svědkem výjevu jako vystřiženého z pouliční frašky — Gabriel vyrazí ven a za ním běží pořád nabručená kuchařka Beáta. Zlostně rozhazuje rukama a rozhání děcka jako hejno ptáků.

Dita pochopí, že kluci přišli žadonit o slupky brambor, které jsou oblíbeným pamlskem všech děcek v táboře, ale jak se zdá, kuchařka je z tolika škemralů už tak unavená, že se rozhodla rázně s nimi skoncovat a vyhodit je ven. Avšak desetiletí kluci v čele s Gabrielem se nehodlají dát jen tak na ústup, poodstoupí o několik metrů a udělají jakousi uličku, kudy proběhne Gabriel s rozlícenou kuchařkou v patách. Chlapec najednou rychle zahne stranou, kuchařka uklouzne po zledovatělé kaluži a málem se natáhne jak dlouhá tak široká. Když znovu nabere rovnováhu, spatří před sebou špalír menších dětí, které zrovna v té chvíli dorazily na místo. Drží se jeden druhého za ruce a od úst jim stoupá pára, jak usilovně spěchaly, aby udržely krok se staršími chlapci. Beáta není schopna odtrhnout pohled od jejich věčně hladových tvářiček. Celá zaražená přestane máchat rukama a před hloučkem zabahněných a sněhem promočených andílků se žádostivýma očima si ruce založí v bok.

Dita ji nemůže slyšet, ale ani to není třeba. Kuchařka má silnou povahu, ruce drsné jako struhadlo a měkké srdce. Knihovnice se pousměje nad Gabrielovou prohnaností. Dovedl ty nejmenší až sem, aby kuchařku obměkčil. Beáta asi stroze hudruje, že má zakázáno dávat jakékoli zbytky jídla bez svolení, že kdyby kápo přišla na to, že ona nebo některý z jejích pomocníků neposlechli, ztratili by místo a přísně by je potrestali, že kdyby tohle anebo tamto… Děti se na ni nepřestávají dívat bezbranným pohledem, takže — říká jim — protentokrát udělá výjimku, ale ať je ani nenapadne se tam znovu ukazovat, protože kdyby neposlechly, seřeže je jako žito. Některé děti kývají hlavami ostošest a nemohou se dočkat, až ta litanie skončí a budou si moci nacpat kořist do kapes.

Žena zmizí v kuchyni a za okamžik se objeví s plechovým vědrem plným slupek od brambor. Nahrne se k ní shluk dětí, ale ona jim nastaví do cesty obrovskou tlapu jako železný nárazník, o nějž se na slepé koleji zastavují vlaky. Pouští je k vědru jednoho po druhém, nejdříve malé děti a pak ty větší. Všechny se potom vracejí na blok 31 a žvýkají pár bramborových slupek.

Dita se v dobré náladě vydá zpět po lagerstrasse a cestou potká maminku. Je nezvykle rozcuchaná. Ona, která si i v Osvětimi dokázala sehnat kus starého hřebenu a chodí vždycky s vlasy spořádaně upravenými.

Pochopí, že něco není v pořádku. Vyběhne jí vstříc a maminka ji k sobě přivine, nezvykle vřele, mnohem silněji než jindy. Když šla po práci za tatínkem, nenašla ho. Jeden jeho známý, pan Brady, jí oznámil, že tatínek ráno nešel do práce, protože nebyl schopen vstát z pryčny.

„Říkal mi, že má horečku, ale kápo je přesvědčil, ať s ním raději na marodku nechodí.“

Maminka je zmatená a neví, co má dělat.

„Asi bych měla zajít za kápem a trvat na tom, aby ho poslali na nemocniční barák.“

„Tatínek říkal, že kápo na jejich baráku není Žid, ale jakýsi německý sociální demokrat. Je prý odměřený, ale docela spravedlivý. Možná že s tou marodkou to opravdu není dobrý nápad. Nemocniční barák máme hned naproti bloku 31 a…“

Odmlčí se. Chtěla říct, že vídá, jak nemocní lidé, kteří se na marodku dobelhají, ji obyčejně opouštějí na káře, kterou tlačí pan Láďa a další sběrači mrtvol. Slovo „smrt“ ale nesmí vyřknout, nesmí ji přivolávat ani připomínat, musí ji držet daleko od tatínka.

„Ani za ním nemůžeme zajít,“ běduje maminka. „Do mužského baráku máme zakázáno vstupovat. Poprosila jsem jednoho tatínkova kamaráda, je to takový milý pán z Bratislavy, aby byl tak laskavý a šel se za ním podívat a řekl mi, jak mu je. Já jsem zatím čekala u dveří.“ Maminka se musí zastavit, aby ovládla rozrušení. Dita ji vezme za ruku. „Řekl mi, že je na tom stejně jako ráno, když od něj odcházel. Že je horečkou téměř v bezvědomí a vypadá špatně. Edito, tatínek by asi přece jen měl jít do nemocnice.“

„Půjdeme za ním.“

„Co to říkáš? Do baráku nesmíme! Je to zakázané.“

„Taky je zakázané zavírat a zabíjet lidi. Nevšimla jsem si, že by s tím někdo přestal. Běž a počkej na mě u vchodu do baráku.“

Dita běží za Milanem, jedním z asistentů na bloku 31. Občas ho vídává, jak s kamarády posedává při boční stěně třiadvacítky. Je to hezký chlapec, i když jí se zrovna moc sympatický nezdá. Možná ale, že je naopak nesympatická ona, s ostatními asistenty se skoro nestýká, raději věnuje volné chvilky četbě anebo bývá s Margit či s rodiči. Vadí jí, jak děvčata v jejím věku flirtují s chlapci a ti se zase před nimi předhánějí v naparování.

Milana skutečně u třiadvacítky najde. Odpoledne je chladné, je neúprosná polská zima, ale Milan se dvěma dalšími chlapci vysedávají venku, opřeni o dřevěnou stěnu baráku. Krátí si chvíli pozorováním kolemjdoucích vězňů a poznámkami si dobírají dospívající děvčata. Pomyšlení, že by se u nich měla zastavit, se jí vůbec nezamlouvá. Jsou o něco starší než ona, pod nosem jim raší chmýří, tváře mají poďobané uhry všech velikostí a naparují se jako kohouti. Když se k nim blíží, stydí se. Zdá se jí, že se posmívají jejím hubeným nohám i vysokým vlněným podkolenkám, které se hodí spíš pro malé děti. Odhodlaně si před ně stoupne. Ví, že si ostych nemůže dovolit.

„No ne!“ zvolá Milan jako první, aby bylo jasné, kdo je vůdcem party. „Kohopak tu máme? Naši knihovnici…“

„Mimo blok 31 se o tom nesmí mluvit,“ usadí ho Dita. Hned však zalituje, že byla tak příkrá, protože Milan se cítí dotčen a zčervená. Nelíbí se mu, že se nechal takhle nachytat od mladší holky, a navíc před kamarády. Přišla ho požádat o laskavost, a tak nasadí smířlivý tón: „Víš, Milane, chci tě o něco požádat…“

Milanovi kamarádi se potměšile šťouchají lokty a šuškají si rádoby lechtivé poznámky. Milan se vzchopí a dodá si odvahy.

„No, holky mě žádají o různé věci,“ pronese vychloubačně a po očku sleduje partu, aby zjistil, jaký dojem udělal. Oba chlapci se smějí a odhalují přitom zkažené zuby.

„Potřebuji, abys mi na chvíli půjčil svůj kabát.“

Milan vykulí oči překvapením a úsměšek v jeho tváři je ten tam. Jeho kabát? Ona po něm chce jeho kabát? Měl obrovské štěstí, když na něj vyšel při rozdělování šatstva. Je to jeden z nejlepších kabátů v celém sektoru BIIb. Nabízeli mu za něj příděly chleba, brambory a dokonce i tabulku čokolády, ale on se ho nehodlá vzdát za nic na světě. Jak by bez svého kabátu mohl přestát podvečery, když je kolem nuly? A navíc se mu hodí, protože se v něm líbí děvčatům.

„Jsi snad padlá na hlavu? Mého kabátu se nikdo ani nedotkne. A když říkám, že nikdo, tak nikdo. Je ti to jasné?“

„Jenom na chvíli…“

„Nemluv hlouposti! Ani na vteřinu! Máš mě za hlupáka? Půjčím ti kabát, ty ho tamhle střelíš a v životě už ho neuvidím. Radši se seber a vypadni, než se opravdu rozzlobím!“ Jakmile to řekne, nevrle se zatváří, vstane a je vidět, že je nejméně o dvacet centimetrů vyšší než Dita.

„Chci si ho obléct jen na chvilku. Můžeš jít pořád se mnou, abys měl jistotu, že ten kabát nikam nezmizí. Dám ti při večeři svůj příděl chleba.“

Dita vyřkla zázračnou formuli: jídlo. Jeden příděl při večeři navíc je přímo slovo do pranice pro kluka, který ještě pořádně nedorostl a ani se nedokáže rozpomenout, kdy se naposled najedl do sytosti. V žaludku kručí od rána do večera, lačnost dělá z jídla utkvělou představu, pomyšlení na kuřecí stehýnko vzrušuje víc než pomyšlení na dívčí stehna.

„Celý příděl…“ opakuje Milan, pečlivě návrh zvažuje a už má před očima večerní banket. Mohl by si kousek nechat na zítřek k ranní břečce a mít konečně jednou jakous takous snídani. „Říkáš, že si na chvíli oblečeš kabát, já tě doprovodím a ty mi ho pak vrátíš?“

„Přesně tak. Nepodvedu tě, pracujeme přece na tomtéž bloku. Kdybych tě podvedla a ty to na mě řekl, z bloku 31 by mě vyloučili. Nikdo z nás odtamtud nechce.“

„Dobrá… promyslím si to.“

Řekne svým dvěma kamarádům, aby mu poradili. Vytvoří jakýsi ragbyový mlýn a z válečné porady unikne sem tam nějaký šepot nebo potutelný smích. Konečně Milan s úsměvem ve tváři triumfálně zvedne hlavu.

„Souhlasím. Půjčím ti na chvíli kabát výměnou za příděl chleba… a necháš nás sáhnout na tvoje prsa!“ Zadívá se na chvíli na své kumpány. Pokyvují hlavami tak horlivě, jako by místo krku měli pružinu.

„Nebuď blázen. Vždyť ani skoro žádné nemám…“

Vidí, jak se všichni tři smějí, jako by šlo o bůhvíjakou legraci nebo jako by za hlasité výbuchy smíchu potřebovali skrýt nejistotu, kterou pociťují, když je řeč o těchto věcech. Dita supí zlostí. Kdyby ji všichni tři nepřerůstali o takový kus, vlepila by každému pár facek.

Když ne za drzost, tak za hloupost.

Nemá ale na výběr.

Koneckonců, co na tom záleží.

„Dobře. Ať je po vašem. Teď mi dej ten zatracený kabát, ať si ho vyzkouším.“

Milan se zachvěje zimou, když si kabát sundá a zůstane jen v košili zapnuté na tři knoflíky. Dita si svrchník obleče, je obrovský, přesně, jak chtěla. Kabát je navíc vybaven něčím, co je pro Ditu v té chvíli ještě cennější a v táboře je k vidění jen málokdy: kapuce. Dita vykročí a Milan je jí v patách.

„Kam jdeme?“

„Na patnáctku.“

„A prsa?“

„Potom.“

„Řekla jsi na patnáctku? Ale to je přece mužský barák…“

„Já vím.“ Dita si přehodí kapuci přes hlavu. Má ji téměř celou zakrytou.

Milan se zarazí.

„Počkej, počkej… neříkej mi, že chceš jít dovnitř! Ženy to mají zakázané. Já tam s tebou nejdu. Jestli na tebe přijdou, potrestají i mě. Myslím, že ti přeskočilo.“

„Stejně tam půjdu. S tebou nebo bez tebe.“

Chlapec vykulí oči a roztřese se zimou ještě víc.

„Počkej na mě u dveří, jestli chceš.“

Milan musí zrychlit, protože Dita pokračuje rázným krokem dál. Spatří maminku, jak bloumá pár metrů od tatínkova baráku, ale ani se nezastaví, aby ji pozdravila. Liesl Adlerová je tak skleslá, že svou dceru oblečenou do pánského kabátu nepozná. Dita bez sebemenšího zaváhání vejde do baráku. Nikdo si jí nevšiml. Milan se zastaví u dveří a nadává, aniž tuší, zda ho ta holka nenapálila a zda vůbec ještě kdy svůj kabát uvidí.

Dita jde kupředu mezi pryčnami. Na vodorovných vyhaslých kamnech posedávají muži, jiní sedí na kavalcích a rozmlouvají. Přestože je zakázáno ležet na pryčnách před večerkou, někteří z mužů polehávají, což naznačuje, že mají benevolentního kápa. Všude čpí silný zápach, dokonce silnější než na ženském baráku. Kyselý pach potu, ze kterého se dělá zle. Kapuci si nesundává. Nikdo jí nevěnuje pozornost.

Tatínka najde v zadní části. Leží na slamníku na spodním kavalci. Přiblíží se k jeho tváři a sundá si kapuci.

„To jsem já,“ zašeptá.

Muž má oči téměř zavřené, avšak jakmile zaslechne svou dceru, mírně je pootevře. Dita mu položí ruku na čelo a cítí, jak žhne. Není si jistá, zda ji poznává, ale přesto ho vezme za ruku a dál na něj šeptem mluví. Nebývá snadné promlouvat k někomu, o kom nevíš, zda tě slyší, avšak slova Ditě plynou s překvapivou lehkostí. Říká mu věci, pro něž člověk obyčejně nenachází vhodné chvíle, neboť si myslí, že k tomu bude vždycky dost času.

„Pamatuješ si, jak jsi mě doma učil zeměpis? Já si vzpomínám moc dobře… Tolik věcí víš! Vždycky jsem na tebe byla moc pyšná, tati. Vždycky.“

Vypráví mu o hezkých dnech dětství v Praze, také o hezkých chvilkách v terezínském ghettu a říká mu i to, jak ho mají ona a maminka rády. Opakuje mu to mnohokrát, aby slova pronikla za zástěnu horečky. Zdá se jí, že se trochu pohnul. Možná že jí uvnitř naslouchá.

Hans Adler svádí boj proti bacilům zápalu plic téměř beze zbraní: podvyživený, zlomený slotou války, sám proti šikům virů překypujících energií. Ditě se vybaví, jak jsou vyobrazeny přes mikroskop v knížce Paula de Kruifa o lovcích mikrobů. Jako smečka miniaturních predátorů.

Příliš mnoho vojáků na jednu bitvu.

Pustí tatínkovu ruku, položí mu ji opatrně pod špinavé prostěradlo a políbí ho na čelo. Znovu si nasadí kapuci a chystá se vyjít ven. V té chvíli si všimne Milana stojícího jen několik kroků za ní. Musí být vztekem bez sebe, pomyslí si, avšak chlapec na ni hledí s nečekanou něhou.

„Tatínek?“

Přikývne. Dita zašmátrá pod šaty a vytáhne svůj kousek večerního přídělu chleba. Podává mu ho, ale chlapec nevytáhne ruce z kapes a zavrtí hlavou. U dveří Dita odloží svrchník, a jakmile ji maminka pozná, zůstane s ústy dokořán.

„Půjčíš ho na chvíli mamince?“ zeptá se, ale na odpověď nečeká. „Obleč si ho a běž.“

„Ale Edito…“

„Půjdeš v převlečení! No tak! Dozadu a pak doprava. Nevnímá, ale myslím, že nás slyší.“

Maminka si kabát obleče, zahalí si hlavu do kapuce a vejde dovnitř. Milan stojí vedle Dity jako solný sloup, neví, co má říct ani co má dělat.

„Díky, Milane.“

Chlapec jen kývne hlavou, na chvilku zaváhá, jako by hledal slova.

„Pokud jde o… však víš…“ řekne Dita a sklopí pohled na téměř plochou hruď.

„Zapomeň na to, prosím tě!“ začervená se Milan a rozhazuje teatrálně rukama. „Teď musím jít. Kabát mi vrátíš zítra.“

Otočí se a poklusem zmizí.

Přemýšlí, jak kamarádům vysvětlí, že se vrací nejen bez kabátu, ale i bez děvčete. Budou si o něm myslet, že je úplný hlupák. Mohl by jim třeba říct, že chleba snědl cestou a že si sáhl na prsa za všechny tři, protože kabát je koneckonců jeho. Nesouhlasně zavrtí hlavou, ví, že na takový podfuk mu jen tak neskočí. Řekne jim pravdu. Určitě si z něj budou dělat legraci a budou mu říkat, že je pitomec. On ale ví, jak je srovnat. Dorozumět se mezi kluky je jednoduché: prvnímu, kdo něco cekne, vrazí takovou do zubů, že je ani s lupou neposbírá. A to si říkají kamarádi.

Zatímco Dita čeká, až maminka vyjde ven, objeví se Margit. Podle zděšeného výrazu, který se jí zračí v tváři, Dita pozná, že ví, co se s tatínkem děje. Veškeré zprávy, zvláště ty špatné, se v Osvětimi šíří jako skvrna oleje na sacím papíře. Margit k ní přistoupí a obejme ji.

„Jak se daří tatínkovi?“

Dita pochopí, že ta otázka skrývá ještě jednu. Bude žít?

„Není mu dobře. Má vysokou horečku, a jak dýchá, chrčí mu na prsou.“

„Nesmíš ztrácet víru, Dito. Tvůj otec už přestál tolik věcí.“

„Až moc.“

„Je to silný člověk. Vydrží to.“

„Byl silný, Margit. Za poslední roky hodně zestárl. Byla jsem vždycky optimistka, ale už nevím, co si mám myslet. Nevím, zda to vydržíme.“

„Jasně že to vydržíme.“

„Jak si můžeš být tak jistá?“

Přítelkyně zmlkne a na okamžik se kousne do rtů. Hledá odpověď.

„Protože chci věřit.“

Ani jedna už nic neříká. Mezi prsty jim uniká věk, v němž si člověk myslí, že jen stačí něco si přát a ono se to samo od sebe vyplní. Když je člověk malý, sny se podobají jídelnímu lístku v restauraci: ukážeš, na co chceš, a budoucnost ti to naservíruje na stříbrném podnose. Potom dětství uplyne a život se vydá nečekanými zákruty. Ke stolu přijde číšník a řekne, že kuchyň už zavřela.

Zazní siréna oznamující zákaz vycházení a maminka vyjde z baráku. Podobá se přízraku vláčejícímu nohy blátem.

„Musíme si pospíšit,“ pobídne je Margit.

„Běž, utíkej,“ odpoví jí Dita. „My půjdeme trochu pomaleji.“

Ditina kamarádka se rozloučí a obě zůstanou samy. Maminka má nepřítomný pohled.

„Jak je tatínkovi?“

„Trochu lépe,“ odvětí Liesl. Hlas má ale tak zlomený, že jí není možné věřit. Navíc ji Dita zná. To je celá ona. Celý život chtěla, aby všechno vždycky dobře šlapalo, aby nic nenarušilo její řád věcí.

„Poznal tě?“

„Ano. Určitě.“

„Takže ti něco řekl?“

„Ne… Byl trochu unavený. Zítra mu bude lépe.“

Cestou k baráku pak už nepromluví ani slovo.

Zítra mu bude lépe.

Maminka to řekla s přesvědčivostí, která nepřipouští pochybnosti. Matky přece těmto věcem rozumějí. Probdí celé noci u postele, když děti mají horečku. Kladou jim dlaň na čelo a vědí, co je třeba udělat, aby se uzdravily. Vezme maminku za ruku a obě přidají do kroku v obavě, že je venku po večerce zadrží nějaký strážný.

Když vejdou do baráku, téměř všechny ženy už leží na kavalcích. Stanou tváří v tvář maďarské kápo nosící oranžové označení běžné delikventky, které jí dává zvláštní postavení. Zlodějka, podvodnice, možná vražedkyně… kdokoli má větší cenu než Židovka. Zrovna zkontrolovala, zda jsou nádoby, kam chodí v noci vykonávat potřebu, na svém místě, a když je spatří přicházet pozdě, zvedne kápovskou hůl a pohrozí jim, že je udeří.

„Promiňte, tatínek totiž…“

„Zmlkni a zmiz na pryčnu, ty hlupačko.“

„Ano, paní.“

Táhne maminku za ruku k jejich kavalcům. Liesl pomalu vyleze nahoru, a než ulehne, otočí se k Ditě. Nic neříká, ale v očích je vidět, jak trpí.

„Nedělej si starosti, mami,“ povzbudí ji. „Jestli na tom tatínek bude zítra stejně, zajdeme za kápem, aby ho vzal k doktorovi. Bude-li třeba, promluvím také s ředitelem bloku 31. Pan Hirsch nám určitě pomůže.“

„Zítra mu bude lépe.“

Světla zhasnou a Dita dá dobrou noc sousedce na kavalci, která na to neřekne ani popel. Dita cítí takovou úzkost, že nemůže oka zamhouřit. Prochází obrázky s tatínkem a snaží se najít ty nejhezčí. Jeden výjev má nejraději: tatínek s maminkou, jak sedí u klavíru. Oba jsou elegantní a krásní. Tatínek v bílé košili, s trochu vyhrnutými rukávy na zápěstích, s tmavou kravatou a šlemi. Maminka ve vypasované blůze zdůrazňující její štíhlost. Smějí se nad tím, jak se jim nedaří sladit prsty a zahrát na čtyři ruce. Nejlepší ze všeho je, jak jsou oba šťastní, překypují mládím a silami a budoucnost pro ně ještě není mrtvá.

Posledním obrázkem uzavírajícím etapu normálního života, který skončil jejich odjezdem z Prahy, je byt na Josefově ve chvíli, kdy vyšli ven, postavili kufry v mezipatře a chystali se za sebou přibouchnout dveře, aniž měli tušení, zda je ještě někdy otevřou. Tatínek se do bytu na okamžik vrátil a Dita s maminkou ho pozorovaly z odpočívadla. Přistoupil ke kredenci v obývacím pokoji, který sloužil i jako jídelna, a naposledy roztočil glóbus.

Dita konečně usíná.

Má však neklidný spánek, něco ji neustále pronásleduje. Nad ránem procitne leknutím a má neodbytný pocit, že ji někdo volal. Neklidně otevře oči a srdce se jí může rozskočit. Vedle sebe cítí nohy spící spolunocležnice a slyší ticho přerušované jen chrčivým chrápáním a občas monotónním šepotem žen, které mluví ze spaní. Byla to jen nějaká noční můra, pomyslí si, avšak zároveň pocítí jakousi zlou předtuchu. Bleskne jí hlavou, že ten, kdo ji volal, byl tatínek.

Brzy po ránu je tábor plný strážných a kápů připravených na ranní apel. Dvě nekonečné hodiny sčítání, které jsou pro Ditu nejdelšími v jejím životě. Všichni jsou nastoupení a Dita s maminkou si v útvaru vyměňují pohledy. Mluvit je zakázáno, ale obě vědí, že je skoro lepší nic si neříkat. Po rozchodu obě využijí čas, kdy se vytvářejí fronty k rozdělování snídaně, a zamíří na patnáctku. Když jsou téměř na místě, vystoupí z fronty pan Brady. Je skleslý tíhou špatných zpráv.

„Paní…“

„Manžel?“ zeptá se zlomeným hlasem. „Přitížilo se mu?“

„Zemřel.“

Jak se může celý jeden život vejít do dvou krátkých slabik a jedné tečky na konec? Jak se může vejít tolik zoufalství do několika písmen?

„Můžeme ho vidět?“

„Je mi líto, už ho odnesli.“

Měly by to vědět. Mrtvá těla svážejí hned po ránu, navrší je na dvoukolák a odvážejí je spálit do kremačních pecí.

Maminka na okamžik zakolísá a téměř se zhroutí. Zdánlivě ji zpráva o smrti manžela nevyvedla z míry, možná to věděla od první chvíle, kdy jej spatřila, jak leží na kavalci. Avšak to, že se s ním nemůže ani rozloučit, ji hluboce zasáhlo.

Liesl je však bezradná jen okamžik, rychle se vzchopí a vezme dceru kolem ramen, aby ji utěšila.

„Alespoň tatínek netrpěl.“

Dita cítí, jak se jí začíná vztekem vařit krev. K tomu všemu s ní maminka ještě mluví jako s malou holkou.

„Že netrpěl?“ opáčí a prudce se jí vysmekne z objetí. „Připravili ho o práci, o domov, o důstojnost, o zdraví… a nakonec ho nechali umřít samotného na zavšiveném slamníku jako nějakého psa. A ty říkáš, že netrpěl?“ Poslední slova na maminku téměř křičí.

„Bůh tomu tak chtěl, Edito. Musíme se s tím smířit.“

Dita odmítavě vrtí hlavou. Ne, já ne.

„Nemám chuť se s něčím smiřovat!“ křičí uprostřed lagerstrasse. Přestože je čas snídaně, všímá si jich jen hrstka lidí. Kdyby měla před sebou Hospodina, řekla by mu rovnou do očí, co si myslí o jeho pokřiveném smyslu pro milosrdenství.

Cítí se provinile a je jí ještě hůř, když si uvědomí, že byla na maminku neurvalá, zrovna když nejvíc potřebovala útěchu a podporu. Nemůže se ale ubránit tomu, aby ji maminčina poddajnost nerozčilila. Uleví se jí, když zahlédne, jak k nim přichází paní Turnovská, s hlavou téměř celou ukrytou pod obrovským šátkem. Jistě už ví, co se stalo. Jemně stiskne Ditě paži a přátelsky Liesl obejme. Drží svou přítelkyni v náručí s nečekaným pohnutím. Takhle to měla udělat ona, pomyslí si Dita. Pořádně maminku obejmout. Ale nemůže, cloumá s ní příliš velký vztek, chce se jí kousat a ničit. Ničit tak, jak oni zničili ji.

Objeví se další tři ženy, které Dita zná sotva od vidění, a propuknou v hlasitý pláč. Dita má oči suché a užasle na ně hledí. Ženy přistoupí k mamince, avšak paní Turnovská je předejde.

„Pryč odsud! Zmizte!“

„Chceme paní jenom projevit soustrast.“

„Jestli nezmizíte, než řeknu švec, vykopu vás odsud sama!“

Liesl je příliš rozrušená a nic nevnímá a Dita pro změnu nemá dost sil, aby se ženám omluvila a požádala je, ať zůstanou.

„Co to děláte, paní Turnovská? To se snad všichni zbláznili?“

„Jsou jako supi. Vědí, že příbuzní zemřelých obyčejně ztrácejí chuť k jídlu, proto roní krokodýlí slzy a pak seberou vaše příděly.“

Dita se cítí jako omámená a v té chvíli nenávidí celý svět. Poprosí paní Turnovskou, aby se postarala o maminku, a jde pryč. Potřebuje někam jít, ale není kam. Ne že by si nedokázala představit, že s tatínkem už nikdy nebude, tvrdošíjně se však té představě brání. Není ochotna tu myšlenku přijmout, nesmíří se s ní, teď ani nikdy jindy. Jde se sevřenými pěstmi. Klouby na prstech jí zbělely. Uvnitř ji spaluje sálavý vztek.

Nikdy se už nebude vracet z práce ve svém dvouřadovém obleku a s plstěným kloboukem na hlavě, nebude naklánět ucho k rozhlasovému přijímači a dívat se přitom do stropu a také si ji už nebude usazovat na kolena a ukazovat jí různé země světa, ani ji shovívavě kárat za její škrabopis.

A ona není schopna uronit ani slzičku, oči má úplně suché. To ji dráždí ještě víc. Protože nemá, kam by šla, kroky ji zavedou na blok 31. Děti jsou zabrány do snídaně. Bez zastavení projde barákem až dozadu a vyhledá úkryt mezi naskládaným dřevem. Leknutím téměř nadskočí, když tam narazí na osamocenou postavu sedící na lavičce.

Morgenstern ji pozdraví s obvyklou zdvořilostí starého učeného pána, ale Dita se tentokrát ani neusměje. Stařičký profesor se přestane teatrálně uklánět.

„Tatínek…“

Snaží se větu doříct, ale cítí, že krev se jí proměnila ve výbušný benzín, jenž jí spaluje žíly. Stoupající žluč jí zaplní ústa:

„Vrazi!“

Drtí slovo mezi zuby, opakuje ho pětkrát, desetkrát, padesátkrát:

„Vrazi, vrazi, vrazi, vrazi…!“

Uštědří kopanec jakési stoličce a pak ji uchopí do ruky jako kladivo. Chce něco rozbít, ale neví co. Chce někoho udeřit, ale nemá koho. Oči má vytřeštěné a úzkostí lapá po dechu. Profesor Morgenstern vstane, na starce nečekaně hbitě, a stoličku vezme Ditě z ruky, rozhodně, ale šetrně zároveň.

„Zabiju je!“ zalyká se Dita vztekem. „Seženu si pistoli a zabiju je!“

„Ne, Edito, ne,“ říká jí klidně. „Naše nenávist je jejich vítězstvím.“

Dita se třese a profesor ji k sobě přivine. Složí hlavu starci na ramena. Do skrýše nahlédne několik učitelů, které vyděsil hluk, a za nimi se tlačí houf zvědavých chlapců a děvčat. Profesor si položí prst na ústa, aby nic neříkali, a pak jim pokyne hlavou, aby odešli. Jsou překvapeni, že vidí profesora Morgensterna tak vážného, poslechnou a nechají je o samotě.

Dita se Morgensternovi svěřuje, že nenávidí sebe samu, protože utekla a nebyla schopna plakat, protože tatínka zklamala a nemohla ho zachránit. Nenávidí se za všechno. Starý profesor ji utěšuje a říká, že slzy přijdou, až jim vztek udělá místo.

„Jak bych neměla mít vztek? Tatínek nikdy nikomu nic neudělal, nikdy nikoho neurazil… O všechno ho připravili a teď, v téhle hnusné díře, mu nakonec ukradli i život.“

„Poslouchej mě dobře, Edito: ti, kdo odejdou, už víc netrpí.“

Ti, kdo odejdou, už víc netrpí… šeptá jí znovu a znovu, jako by to byl balzám, jímž je třeba potírat ránu několikrát za sebou, aby přestala pálit.

„Ti, kdo odejdou, už víc netrpí; ti, kdo odejdou, už víc netrpí…“

Morgenstern ví, že je to chabá útěcha. Stará, obehraná větička, kterou říkávají staří lidé. V Osvětimi je to ale lék, který pomáhá přestát zármutek po zesnulých. Dita přestává zatínat prsty, pokyvuje hlavou a pomalu si sedá na lavičku. Profesor Morgenstern sáhne do kapsy a vytáhne trochu pomačkanou a zažloutlou papírovou holubičku. Podá ji Ditě.

Dívka si pošramocenou holubičku prohlíží a zdá se jí bezbranná jako tatínek během uplynulých hodin. Křehká jako starý bláznivý profesor s rozbitými brýlemi. Všichni jsou tak křehcí… V té chvíli pocítí, jak je bezvýznamná a najednou slabá. Zděné sloupoví vzteku, které nás zprvu činí silnými, pomalu praská, až se úplně rozdrolí, a slzy konečně vytrysknou a hasí požár, který vše spaloval na troud.

Architekt přitaká a ona si vylévá žal na rameni starého Morgensterna, jemuž vzlyká do jemně proužkovaného saka.

„Ti, kdo odejdou, už víc netrpí…“

Bůh ví, kolik utrpení ještě čeká na ty, kdo zůstávají.

Dita zvedne hlavu a setře si rukávem slzy. Poděkuje profesorovi a řekne mu, že než skončí doba vyhrazená na snídani, má ještě něco důležitého na práci. Běží, seč může, ke svému baráku. Maminka ji potřebuje. Nebo ona potřebuje maminku?

Na tom nesejde…

Zastihne ji s paní Turnovskou sedět na vyhaslém kouřovodu od kamen. Když k oběma přistoupí, Liesl tiše sedí, pohroužena do sebe. Paní Turnovská má svou misku prázdnou a odloženou na zemi a pije ranní čaj z Lieslina plecháčku, v němž namáčí kousek chleba od večeře, který čerstvá vdova večer nemohla sníst.

Zelinářka spatří Ditu, vstane a upřeně se dívá na maminčin hrnek.

„Maminka nechtěla,“ vysvětluje a těžce polkne úlekem z dívčiny nečekané přítomnosti a z toho, že ji nachytala při činu. „Hodně jsem na ni naléhala. Máme nejvyšší čas, abychom šly za prací do dílny. Byly bychom to musely vyhodit…“

Obě na sebe mlčky pohlédnou. Maminka vypadá nepřítomně, určitě se prochází krajinou vzpomínek. Paní Turnovská podá Ditě plecháček, aby dopila poslední doušky, ale ona zavrtí hlavou. V jejím pohledu není výtka, ale porozumění i smutek zároveň.

„Dopijte to, prosím. Potřebujeme, abyste byla silná a pomohla mamince.“

Maminka má v tváři vyrovnanost, jakou mívají voskové figuríny. Dita se jí schoulí k nohám a maminka zareaguje pohybem očí. Soustředěně se na ni zahledí a její neurčitý výraz se konečně zlomí. Dita ji pevně obejme, div ji nerozmačká. A maminka se konečně rozpláče.

15

Viktor Pestek pochází z Besarábie, původně moldavského kraje, od devatenáctého století součásti Rumunska, jež od samého počátku podporovalo nacisty. Esesácká uniforma, pistole na řemeni a desátnické prýmky z něj dělají šarži, která má v Osvětimi velkou moc. Nadřazenou bytost mající u nohou tisíce lidí, kteří ji bez svolení nemohou ani oslovit. Tisíce lidí, kteří mají za povinnost udělat, cokoli jim řekne, a jejichž smrt může nařídit jednoduše a bez mrknutí oka.

Kdokoli Pesteka pozoruje, jak si vzpřímeně a řízně vykračuje v čepici naražené do čela a s rukama založenýma za zády, pomyslí si, že má před sebou neotřesitelného tvora. V Osvětimi ale téměř nic není tím, čím se zdá být. Nikdo o tom nemůže mít ani potuchy, ale esesák je v nitru rozpolcený. Celé týdny nemůže zahnat myšlenky na jednu ženu.

Ve skutečnosti je to mladé děvče, s nímž dosud neprohodil ani slovo a nezná ani její jméno. Zahlédl ji jednoho dne, kdy na něj vyšlo hlídání jakési pracovní čety. Vypadala jako každá jiná tuctová Židovka, navlečená do špinavých hadrů, na hlavě šátek a pod ním pohublý obličej. Udělala však nepatrný pohyb, jenž ho úplně uhranul: poodhrnula si jednu ze svých plavých kudrn padajících jí do očí, prsty ji rozpletla a vložila si pramínek vlasů do úst. Bylo to bezvýznamné, bezděčné gesto, které — aniž to sama tušila — z ní činilo výjimečnou dívku. Viktor Pestek se do toho pohybu zamiloval.

Začal si jí všímat lépe. Měla příjemnou tvář, nádherné zlatavé vlasy, byla křehká jako pták zavřený v kleci. Pak už nebyl schopen spustit z ní oči po celou dobu, kdy velel strážnímu oddílu. Několikrát se pokusil k ní přiblížit, ale promluvit na ni se neodvážil. Zdálo se mu, že z něj má strach. Ani se nediví.

Když vstoupil do rumunské Železné gardy, připadalo mu to úžasné. Dali mu světle hnědou slušivou uniformu, vozili ho na venkov, kde spolu s ostatními zpíval vlastenecké písně, mohl se cítit důležitě. Zpočátku bylo i zábavné bourat zavšivené chatrče cikánům, kteří se potulovali po okolí.

Pak začali přitvrzovat. Od pěstních potyček se přešlo k řetězům. Došlo i na pistole. Viktor měl sem tam nějaké kamarády mezi cikány, především však měl židovské přátele. Jako třeba Ladislav. Chodíval k němu domů a společně psali domácí úkoly nebo chodívali do lesa sbírat kaštany. Ani neví jak, ale jednoho dne držel v ruce pochodeň a podpaloval Ladislavův dům.

Mohl ještě včas couvnout, ale neudělal to. Žold v SS byl slušný. Lidé ho poplácávali po ramenou. Rodina na něj byla snad poprvé v životě pyšná. Když se vrátil domů na dovolenku, v uniformě ho vzali dokonce k fotografovi, aby mu udělal podobenku, kterou si pak vystavili na kredenci v jídelně.

Jednoho dne ho převeleli do Osvětimi.

Teď už si není tak jist, zda by doma byli pyšní, kdyby věděli, že jeho práce spočívá v tom, že nutí lidi dřít do úmoru, vodí děti do plynových komor a bije jejich mámy, když je nechtějí pustit. Všechno mu připadá hrozné a občas má strach, že se to na něm pozná. Několikrát se mu přihodilo, že mu jakýsi důstojník vyčetl, že není na vězně tvrdší.

Není ve službě a velitelství rodinného tábora nepřipouští, aby se esesáci mimo službu potloukali v sektoru jen tak zbůhdarma. Poddůstojník na kontrolním stanovišti je ale kamarád, a tak projde bez problémů, a když jde kolem, strážní dokonce srazí podpatky. Tak se mu to zamlouvá.

Zrovna končí odpolední apel. Ví, do jaké skupiny česká dívka patří, a když zavelí k rozchodu, hned ji v houfu žen pozná. Zamíří k ní, ale děvče ho zahlédne přicházet a přidá do kroku. I on zrychlí, a nakonec mu nezbývá než ji pevně vzít za zápěstí, aby se zastavila. Může nahmatat její kosti a cítí, že má drsnou kůži. Mít ji tak blízko jej naplní zvláštní radostí. Konečně pozvedne tvář a poprvé se na něj podívá. Má modré zářící oči a vystrašený výraz. Všimne si, jak se pár kroků od nich zastavil hlouček několika vězeňkyň. Výhružně se k nim pootočí a skupinka zvědavců se okamžitě rozejde. Umět nahnat strach ostatním je pohodlné a snadno se tomu přivyká.

„Jmenuji se Viktor.“

Ona mlčí a Viktor rychle povolí stisk.

„Promiň, nechtěl jsem tě vystrašit. Chtěl jsem… jenom jsem chtěl vědět, jak se jmenuješ.“

Dívka se lehce chvěje a téměř není schopna ze sebe vypravit slovo.

„Jmenuji se Renée Naumannová, pane,“ odpoví. „Dopustila jsem se něčeho špatného? Potrestáte mě?“

„Ne, ne! Nic takového! Jen jsem tě viděl a tak…“ Esesák zaváhá, nenachází vhodná slova. „Chtěl jsem jen být tvůj přítel.“

Renée se na něj dívá a v tváři se jí zračí údiv.

Přítel? Esesáka můžeš poslouchat, můžeš mu pochlebovat, můžeš pro něj dělat udavače za pár výhod, dokonce se můžeš stát jeho milenkou. Ale mít esesáka za přítele? Jde to vůbec? Lze být přítelem svého vlastního kata?

Nepřestává se dívat překvapeně, stále mlčí, a tak Pestek skloní hlavu a potichu k ní promlouvá:

„Vím, co si myslíš. Myslíš si, že jsem jen další šílenec z řad SS. Máš pravdu, jsem. Ale tak šílený jako oni nejsem. Nelíbí se mi, co se vám tady všechno děje. Hnusí se mi to.“

Renée dál zarytě mlčí. Nechápe, co esesák tím vším sleduje. Je zmatená. Koluje příliš mnoho zvěstí o tom, jak strážní předstírají, že Říši odsuzují, aby získali důvěru vězňů. Předstírají, že jsou jejich přátelé, a pak z nich tahají informace o podzemním hnutí. Má strach.

Poddůstojník vytáhne z kapsy malý balíček a podává jí ho. Je to obdélníková krabička z lakovaného dřeva. Strážný se pokusí vložit jí krabičku do dlaně, ale ona ustoupí.

„To je pro tebe. Je to dárek.“

Nedůvěřivě se na žlutou krabičku dívá a on nadzvedne víčko. Rozezní se kovově cinkající sladká melodie.

„Hrací skříňka!“ zvolá voják spokojeně.

Renée si chvilku prohlíží předmět, který jí podává, ale ani sebemenším pohybem nenaznačí, že by si jej chtěla vzít. On usměvavě přikyvuje a čeká na nadšenou odezvu.

Renée žádné zaujetí neprojevuje. Ústa má sevřená a v očích nicneříkající výraz.

„Co se děje? Nelíbí se ti?“ táže se jí zaraženě.

„Není k jídlu,“ odpoví. Její slova se mu zadřou do kůže víc než řezavě ledový únorový vítr.

Pestek cítí rozpaky, když pochopí, jak byl hloupý. Celý týden pátral na černém trhu po hrací skříňce. Chodil od čerta k ďáblu, vyjednával s esesáky i s židovskými šmelináři nejrůznějšího ražení, až nakonec na jednu narazil. Uplácel, doprošoval se, vyhrožoval. Hledal na nejnemožnějších místech, až ji nakonec získal. A teprve teď mu došlo, jak jen ten dárek bezcenný. Místo, kde je všem zima a kde všichni strádají hladem, a jeho nenapadne nic jiného než darovat dívce hloupou hrací skříňku.

Není k jídlu.

Sevře dlaň a stiskne ji tak silně, že je slyšet, jak skříňka zapraská, jako by to byl vrabčák, a zůstane z ní jen pár třísek.

„Promiň mi to,“ řekne jí sklíčeně. „Jsem naprostý hlupák. Nic nechápu.“

Renée se zdá, že esesák je opravdu zdrcený, připadá jí, jako by svou mrzutost nepředstíral a jako by mu skutečně záleželo na tom, co si o něm myslí.

„Co bys chtěla, abych ti přinesl?“

Mlčí. Ví, že jsou děvčata, která své tělo prodávají za příděl chleba. V její tváři se objeví takové rozhořčení, že i Pestek pochopí, že se zmýlil podruhé.

„Nevysvětluj si to špatně. Nechci nic na oplátku. Chci jen udělat něco dobrého uprostřed vší té špatnosti, kterou tady dennodenně provádíme.“

Renée stále mlčí. Esesák pochopí, že nebude jednoduché získat její důvěru. Dívka natáhne jednu ze svých kudrn a dá si ji do úst pohybem, který on tak zbožňuje.

„Chceš, abych za tebou zase někdy přišel?“

Neodpoví a pohled jí opět sklouzne do táborového bahna. Je esesák, může si dělat, co se mu zlíbí, nepotřebuje ji žádat o svolení, aby s ní mohl mluvit. Nemusí se přece ptát vůbec na nic. Renée neodpoví, avšak Pestek je u vytržení a její mlčení si vysvětlí jako tichý souhlas.

Koneckonců neřekla ne.

Vesele se usměje a neohrabaně jí pokyne rukou na rozloučenou.

„Brzy na shledanou… Renée.“

Dívá se za odcházejícím esesákem, jenž ji dokázal vyvést z míry tak, že dlouho není s to pohnout se překvapením z místa. Neví, co si má myslet. V začernalém blátě se utápí stříbrná ozubená kolečka, pružinky a zlatavé matičky.

Pro Ditu to není jednoduché. Tatínkova nepřítomnost ji nesnesitelně tíží. Pohybuje se po táboře pomalu, jako by za sebou vláčela železnou kouli připevněnou řetězem za kotník. Jak může fyzicky tížit něco, co už tu není? Jak to, že prázdnota tíží?

Tíží. Hodně tíží.

Toho rána nebyla téměř schopna slézt z pryčny. Slézala tak pomalu, že úplně vyvedla z míry svou věčně nasupenou spolunocležnici. Když viděla, že se Dita zpomalenými pohyby souká z kavalce jako nějaký lenochod, začala klít tak sprostě, jak Dita ještě nikdy neslyšela. Jindy by ji veteránčina zuřivost vyděsila, tentokrát ale neměla síly ani na to, aby se cítila vystrašená. Pootočila k ní hlavu a zadívala se na ni tak upřeně a zároveň s takovou netečností, že ta druhá nečekaně zmlkla a neřekla už ani slovo, dokud Dita pomalu neslezla dolů.

Po odpoledním sčítání se děti z jednatřicítky rozcházejí buď ke hrám, anebo za svými rodiči. Dita začne sbírat knihy s pomalostí podobající se vegetačním pohybům rostlin a přišourá se k  blockältesterově místnosti, aby je uložila. Fredy prohlíží nějaké balíky, které u něj skončily napůl vykradené, v nichž však i přesto může ještě najít něco, čím by o šabatu zpestřil jídlo na baráku.

„Něco jsem pro tebe schoval,“ řekne jí Hirsch. „Až budeš muset zase spravovat své knihy.“

Podá jí pěkné modré školní nůžky se zaoblenou špičkou. Nebylo to pro něj vůbec jednoduché, aby tak jedinečnou věc v lágru sehnal. Ředitel hned odejde, aby mu nemusela děkovat.

Rozhodne se nůžky vyzkoušet a začne odstříhávat uvolněné nitě na staré knize v češtině. Raději zůstane na baráku a bude se zabývat nějakou prací na bloku 31, než aby se vracela za maminkou, u níž je paní Turnovská a hrstka známých z Terezína. Nemá chuť se s nikým vidět. Dita ukryje všechny svazky s výjimkou polorozpadlého románu. Vytáhne ze skrýše plátěný sáček převázaný provázkem, v němž přechovává svou malou knihovnickou lékárničku. Sáček kdysi obsahoval čtyři mandle v cukru, které použili jako cenu v napínavé a vyrovnané soutěži v doplňování slov a písmen, jejíž vítězové přijali výhru s obrovským jásotem. Občas si prázdný sáček přikládá k nosu a vdechuje zbytečky nádherné mandlové vůně.

Usadí se ve svém koutě z dřevěných prken a dá se pečlivě do práce. Nejdříve novými nůžkami odstříhá přebývající nitě. Potom, jako by zašívala otevřenou ránu, znovu připevní primitivní jehlou a nití uvolněné stránky, které ze svazku vypadávají. Výsledek není nijak vzhledný, ale stránky drží pevně. Vyspraví také natržené stránky proužky gázy a kniha přestane být předmětem, jemuž hrozí rozpadnutí.

Chce uniknout odporné každodenní skutečnosti tábora, který jí zabil tatínka, a ví, že knihy jsou špehýrkou vedoucí do tajného podkroví — stačí ji otevřít a jsi vevnitř. V jiném světě.

Rozmýšlí se, zda si má přečíst něco z rozpadající se knížky, která je podle Hirsche tak nevhodná pro slečny. Osudy dobrého vojáka Švejka za světové války , přečte si na hřbetě. Váhá však jen okamžik, asi tolik, kolik jí zabere, než v poledne zhltne misku s trochou polévky.

A kdo taky říkal, že chce být slečnou?

Stejně chtěla být spíš výzkumnicí mikrobů nebo pilotkou letadla než nějakou husou s volány a bílými pletenými punčochami.

Dita román otevře a listuje stránkami. Autor umisťuje děj do Prahy na začátek války ve čtrnáctém roce a hlavního hrdinu popisuje jako buclatého upovídaného človíčka, kterému se již jednou podařilo vyhnout se vojně, protože „byl definitivně prohlášen vojenskou lékařskou komisí za blba“, a jenž se dostaví, když ho k odvodu povolají znovu, na invalidním vozíku, údajně sužován revmatismem v kolenou. Mazaný šibal holdující dobrému jídlu a dávající přednost hojnému pití likérů před pořádnou prací. Jmenuje se Švejk a živí se odchytáváním pouličních psů, které pak prodává, jako by to byly rasy se vznešeným rodokmenem. Se všemi rozmlouvá zdvořile a překypuje přitom laskavostí i přehnanou úslužností. Kohokoli, kdo po něm něco chce, zahrnuje lavinou příhod a historek, jež s rozhovorem mnohdy nemají nic společného a které nikdo ani nechce příliš poslouchat. Vyvádí lidi z míry tím, že když mu něco vytýkají, křičí na něj nebo mu nadávají, Švejk dává všem za pravdu, místo aby se ohradil. Vždycky tak dosáhne toho, že ho nakonec raději nechají být, hluboce přesvědčeni o tom, že mají před sebou dokonalého hlupáka.

„Jsi blbec, nebo nejsi blbec?“

„Poslušně hlásím, pane obršt, že jsem blbec.“

Dita slyší Švejkův úslužný tón a zasteskne se jí po doktoru Mansonovi, kterého při četbě doprovázela po hornických vesnicích někde v kopcích Walesu, i po Hansi Castorpovi, poklidně ležícím na lehátku s výhledem na Alpy. Tenhle román jako by ji chtěl za každou cenu zavést zpátky do Čech a připoutat ji k válce. Přejíždí zrakem po jeho stránkách a dost dobře nechápe, co jí ten český spisovatel, o němž v životě neslyšela, chce vyprávět. Jakýsi rozlícený důstojník láteří a spílá Švejkovi, břichatému jelimánkovi v ošuntělém mundúru, který se tváří, že neumí do pěti napočítat. Kniha se jí nelíbí, připadá jí, že není dost vznešená. Má ráda knížky, které rozšiřují obzor, a ne ty, jež ho zužují.

Na Švejkově postavě se jí však zdá cosi důvěrně známého. Když se to tak vezme, svět, který na ni čeká venku, je neskonale horší, a tak raději zůstane schoulená na lavičce, aby si jí učitelé zabraní do hovoru příliš nevšímali, a dál soustředěně čte.

O kus dál najde Švejka nedbale oblečeného do vojenské uniformy pod vlajkou rakousko-uherské říše, a to i přesto, že obyčejným Čechům se ve válce pramálo zamlouvalo poslouchat rozkazy nafoukaných germánských důstojníků.

„Není se co divit,“ pomyslí si Dita.

Švejka přidělí jako sluhu k nadporučíku Lukášovi, který mu spílá, nadává mu do zvířat a vlepí mu pohlavek pokaždé, když jej Švejk rozčílí. Švejk má, pravda, zvláštní dar všechno poplést, ztrácí dokumenty, které mu svěřují, plní rozkazy vždycky naopak, a svého důstojníka zesměšňuje, přestože vše vykonává zdánlivě podle svého nejlepšího svědomí a vědomí, vždy s dobráckým úsměvem, ale nikdy ne s rozumem. Dita má už za sebou několik stránek, avšak stále nedokáže s jistotou říct, zda Švejk ze sebe hlupáka jen dělá, anebo je blázen doopravdy.

Stojí ji velké úsilí pochopit, co chce autor vlastně vyprávět. Legrační ordonanc odpovídá na otázky a příkazy svého nadřízeného tak zevrubně a obšírně, že se jeho odpovědi rozvlekle natahují, nemají konce a větví se do nejrůznějších odboček a historek příbuzných nebo sousedů, jimiž Švejk tím nejnesmyslnějším způsobem prokládá své uvažování:

Já jsem znal nějakýho kořalečníka Paroubka v Libni. Jednou se mu tam opil nějaký dráteník jalovcovou a začal nadávat, že je to slabý, že do toho leje vodu, že kdyby drátoval sto let a za celej vejdělek si koupil samou jalovcovou a vypil ji najednou, že by moh ještě chodit po provaze a nosit ho, Paroubka, v náručí. Potom ještě řekl Paroubkovi, že je huncút a šaščínská bestie, tak ho milej Paroubek chyt, votlouk mu jeho pastě na myši a dráty vo hlavu a vyhodil ho ven a mlátil ho po ulici tyčí na stahování rolety až dolů na Invalidovnu. (…) Tak se trestá přenáhlenost. To máš jako na vojně. Napřed nepřítele porazíme a potom pořád a pořád za ním, a nakonec nestačíme sami utíkat.

Historky dokreslující Švejkovo vyprávění jsou tak dlouhé a neskutečné, že nadporučík na něj nakonec řve, aby zmizel:

„Neukazujte se mně vůbec na oči. Ztraťte se mně z dohledu, vy dobytku, pitomče.“

Dita se přistihne, jak se pochechtává, když si představí nadporučíkovu tvář. Hned však sebe samu pokárá. Jak je možné, že ji rozesměje tak hloupá literární postava jako Švejk? Na okamžik se dokonce zamyslí, zda je vůbec přípustné, aby se smála po tom všem, co se stalo, a při tom, co se stále ještě děje.

Jak je možné smát se, když blízcí a milovaní lidé kolem umírají?

Na okamžik pomyslí na Hirsche a jeho věčný a záhadný úsměv. Náhle jí svitne — Hirschův úsměv je jeho vítězstvím. Úsměvem říká každému, kdo před ním stane: mě nedostaneš. V Osvětimi, kde všechno vhání pláč do očí, je smích nástrojem vzdoru.

Znovu se uchýlí k hlupáku Švejkovi, aby jí neušel ani jeden z jeho švindlů. V chmurné chvíli svého života, kdy neví kudy kam, se chytá mazaného vojáčka, který ji už nepustí a postrčí ji vpřed.

Když se vrací na barák, je už po setmění a ledový vítr a déšť se sněhem ji bodají do tváře. Přesto se cítí lépe, veseleji. Na takovém místě jako Osvětim však radost netrvá nikdy déle než mrknutí oka. Kdosi, kdo kráčí proti ní, si pohvizduje takty z Pucciniho.

„Panebože,“ hlesne Dita.

Ještě jí zbývá několik bloků, střed ulice je ale jen spoře osvětlen, a tak má dost času, aby rychle vběhla do nejbližšího baráku. Snad ji neviděl. Vpadne dovnitř tak překotně, že málem porazí několik žen. Přibouchne za sebou dveře.

„Co tady lítáš jako splašená?“

Dita má strachem oči dokořán a ukazuje ven.

„Mengele…“

Podráždění se rázem změní v rozruch.

„Doktor Mengele!“ ozve se přidušeně mezi ženami.

Zpráva se šeptem šíří z kavalce na kavalec a hovory ustanou.

„Doktor Smrt…“

Některé ženy se začnou modlit, jiné se dožadují ticha, aby slyšely, zda se venku něco děje. Kapkami deště téměř neslyšně proniká melodie posazená do nezvykle vysokého tónu.

Jakási žena zmíní Mengeleho posedlost barvou očí.

„Říká se, že Vexler Jancu, židovský lékař, viděl v Mengeleho pracovně v cikánském táboře dřevěný stůl a na něm vzorky lidských očí.“

„Já jsem slyšela, že si bulvy připíná špendlíky na korkovou nástěnku, jako by to byli motýli.“

„Mně zase vyprávěli, jak prý sešil dvě děti na bocích k sobě. Vrátily se na barák sešité stehy a nemohly od sebe. Křičely bolestí a byly cítit po zkaženém mase. Zemřely ještě téhož dne večer.“

„Slyšela jsem, že zkoumá, jak sterilizovat Židovky, abychom už nemohly mít děti. Ozařoval jim vaječníky a pak je vyříznul, aby zjistil, jaký to má účinek. Ani při tom nepoužil anestezii. Křik těch žen byl ohlušující. Je to plémě Satanovo.“

Kdosi říká, ať zmlknou. Zdá se, že melodie se vzdaluje.

Zaslechnou rozkaz letící táborem BIIb od hrdla k hrdlu jako ve štafetovém závodě: „Dvojčata na blok 32!“ Vězni, kteří se zdržují venku, mají za povinnost rozkazy předávat dál, a pokud to neudělají, mohou být přísně potrestáni. Poprava je v Osvětimi dnem i nocí všudypřítomná hrozba. Ať jsou kdekoli, dvojčata Zdeněk a Jirka a sestry Irena a Renée se musejí okamžitě dostavit na nemocniční barák.

Josef Mengele vystudoval medicínu na univerzitě v Mnichově a od roku 1931 byl členem organizací, které měly blízko k nacistické straně. Byl žákem doktora Ernsta Rüdina, jednoho z čelných zastánců myšlenky, že méněcenný život zasluhuje pouze smrt, a hlavního tvůrce zákonů o povinné sterilizaci, kterou Hitler nařídil v roce 1933 pro tělesně postižené, psychicky nemocné, lidi s depresivními sklony a pro alkoholiky. Mengele dosáhl toho, že jej přeložili do Osvětimi, kde měl po ruce nevyčerpatelnou zásobárnu lidí pro své genetické experimenty.

Matka chlapců je doprovází po lagerstrasse . Nemůže vyhnat z hlavy pomyšlení na krvavé zvěsti o doktoru Mengelem. Musí skousnout rty, aby zadržela pláč, zatímco chlapci kolem ní vesele pobíhají a skákají přes kaluže. Nemá odvahu jim říct, aby toho nechali a přestali na sebe cákat bláto. Rty jí krvácejí.

Na kontrolním stanovišti u vchodu do tábora je odevzdá esesákovi a dívá se za nimi, jak procházejí kovovými dveřmi a míří do laboratoře nacistického lékaře. Pomyslí si, že už je možná nikdy neuvidí, nebo, pokud se vrátí, budou mít o jednu paži méně, ústa sešitá nebo jiná znetvoření způsobená šílenými nápady dementního lékaře. Nedá se však nic dělat, protože odmítnutí rozkazu důstojníka se trestá smrtí. Někdy Mengele obsadí některou z místností na nemocničním bloku 32, jindy — a toho se obává nejvíce — si děti odvádí do své laboratoře.

Zatím se chlapci ze svých setkání s lékařem vracívali v pořádku, dokonce byli spokojeni. Po několika hodinách si občas přinášeli párek nebo kousek chleba, který jim daroval strýček Josef, o němž říkají, že je moc hodný a že se s ním hodně nasmějí. Vyprávěli, jak jim měří hlavy, chce po nich, aby dělali tentýž pohyb nejdřív spolu a pak každý zvlášť nebo aby vyplazovali jazyk. Někdy ale nemají chuť nic vyprávět a vyhýbají se otázkám rodičů, kteří se ptají, co se odehrává v těch ponurých a nejistých hodinách, kdy jsou chlapci v laboratoři. Žena se vrací do baráku, má pocit, jako by měla v hrdle klubko ostnatého drátu, a nohy se jí chvějí jako kytarové struny.

Dita si oddechne úlevou. Dnes večer to nebyla ona, po kom slídil. Vězeňkyně, která o Mengeleho pokusech vyprávěla nejpodrobněji, je žena s bílými rozcuchanými vlasy padajícími jí zpod šátku do tváře. Zdá se, že o něm hodně věcí ví. Proto k ní Dita přistoupí.

„Promiňte, chtěla jsem se vás na něco zeptat.“

„Povídej, děvče.“

„Víte, mám kamarádku, kterou Mengele potrestal…“

„Potrestal?“

„Ano, varoval ji, že ji bude hlídat.“

„Ďábel…“

„Co tím chcete říct?“

„Když kolem někoho obchází, budí to dojem dravého ptáka kroužícího nad kořistí. Dlouho krouží, ale nespustí z ní oka.“

„Ale při tolika lidech, co nás tady je, a s tolika věcmi, jimiž se zabývá…“

„Mengele na tváře nikdy nezapomíná. Vím to.“

Jakmile to řekne, zachmuří se a mlčí. Najednou nechce mluvit dál, jakási vzpomínka jí na okamžik vzala slova.

„Ať od něj utíká jako od morové rány. Ať se mu neplete do cesty. Nacističtí pohlaváři praktikují rituály černé magie, vím to. Chodí hluboko do lesa a oddávají se černým mším. Šéf SS Himmler nic nerozhodne bez rady své věštkyně. Jsou to lidé stojící na straně temnot, vím to. Bůh pomáhej tomu, kdo se jim připlete do cesty. Zlo, které vyznávají, není z tohoto světa. Přichází z hlubin pekelných. Myslím, že Mengele je padlý anděl. Je to sám Lucifer oblečený v lidské kůži. Pronásleduje-li někoho, nechť se Bůh slituje nad jeho duší.“

Dita pokyvuje hlavou a mlčky odchází. Existuje-li Bůh, existuje i ďábel. Cestují po stejné železnici — jeden sem a druhý tam. Svým způsobem se dobro a zlo vyvažují. Ba co víc: potřebují jeden druhého. Jak bychom věděli, pomyslí si Dita, že konáme dobro, kdyby neexistovalo zlo, abychom mohli srovnávat a zjistit, v čem se liší? Na žádném jiném místě na světě by se ďábel necítil víc doma než v Osvětimi.

Pohvizduje si Lucifer árie z opery?

Noc je tmavá a je slyšet jenom fičení větru. Uvnitř ji mrazí. U plotu pod svazkem světla zahlédne postavu. Lampy v Osvětimi mají podivný zahnutý tvar připomínající hady. Je to jakási žena rozmlouvající s někým na druhé straně plotu. Zdá se jí, že je to Alice, jedna z asistentek, nejstarší a nejhezčí ze všech. Jednou s ní měla službu jako pomocná knihovnice. Vyprávěla, že zná zapisovatele Rosenberga, a několikrát zdůraznila, že jsou jenom přátelé, jako by to Ditu zajímalo.

Ptá se, o čem tak asi hovoří. Je tu ještě vůbec něco, o čem se dá mluvit? Možná že se na sebe jen dívají a říkají si věci, které si říkávají zamilovaní. Kdyby byl Rosenberg Hans Castorp a Alice madame Chauchatová, poklekl by na jedné straně plotu a řekl by jí: „Poznal jsem tě.“ Tak jako to řekl oné karnevalové noci, kdy k ní byl konečně upřímný. Řekl jí, že zamilovat se znamená někoho spatřit a najednou vědět, že je to někdo, na něhož člověk čekal celý život. Zažije někdy i ona takové zjevení? táže se sama sebe.

Myslí znovu na Rosenberga a Alici. Jaký vztah může vzniknout s někým, kdo je na druhé straně plotu? Není si příliš jistá. V Osvětimi jsou i ty nejprapodivnější věci normální. Byla by schopna se zamilovat do někoho, kdo je na druhé straně mříže? Ba co víc: může vůbec vyrůst láska na tomhle pekelném místě, kde vládnou nacisté jako vyslanci Satana? Zdá se, že ano. Alice Munková a Rudy Rosenberg tam stojí mrazu a vánici navzdory, tak tiše, že se zdá, jako by vrostli kořeny do země.

Bůh dopustil, aby existovala Osvětim. Nebude tedy asi takovým neomylně přesným hodinářem, o němž jí vyprávěli. Také je však pravda, že na nejsmrdutějším hnoji vyrůstají ty nejkrásnější květiny. Možná že Bůh není hodinář, ale zahradník, říká si Dita.

Bůh zasévá a ďábel sklízí kosou, jež podetne vše, co jí stojí v cestě.

Kdo vyhraje tu bláznivou partii? ptá se.

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .